John Kirby

Colorado western 057. Poslední štvanice

Jméno: John McKeenan Bogard. Povolání: lovec lidí. Byl zástupcem federálního maršála, ale říkalo se o něm, že je kat. Nemilosrdně pronásledoval ty, po jejichž stopách se vydal. Všude, kam přišel, se objevil stín šibenice. Lidé se mu vyhýbali. Když vstoupil do saloonu, utichl hovor. Pro muže, kteří prchali před zákonem, byl fantomem. Štval je, dokud se nezlomili, a dostal každého. Nikdo mu neunikl.

A pak se jednu noc vynořil ve Westvacu, malém, ušmudlaném městečku ve Wyomingu. Byl s ním muž, na něhož čekala šibenice. Pro Johna McKeenana Bogarda bylo Westvaco jen nedůležitým dobytkářským městečkem, jenže to městečko ho nenávidělo a on byl sám. Čekalo ho tam peklo…

Muž v maršálově úřadovně zatáhl zástrčku ve dveřích. Chladný, noční vítr, který mu foukal do tváře, náhle foukat přestal.

Cashwell Sherman zvedl ramena a promnul si dlaně, načež přistoupil k malým litinovým kamnům, špičkami prstů otevřel jejich dvířka a hodil dovnitř poleno.

Psal se rok 1877, červen, ale i tou dobou panoval chlad. Celý den lilo jak z konve a od vrcholů Wind River Range vanul severák.

Cashwell Sherman byl muž středního věku, nepříliš vysoký, spíše zavalitý, se svěšenými rameny a vrásčitým obličejem, který wyomingské slunce nedokázalo opálit. Stál skloněný nad otevřenými kamny a tvář mu ozařovaly rudé plameny.

Kdosi zaklepal na dveře. Sherman překvapeně vzhlédl.

Chvíli počkal, ale když se klepání ozvalo i podruhé, přikročil k psacímu stolu, na němž ležel jeho revolverový opasek, vytáhl z pouzdra těžký kolt ráže 44 a strčil si ho za pás. Potom přišel ke dveřím a otevřel okénko ve výši očí.

Vyhlédl do temnoty červnového večera a spatřil siluety tří mužů, kteří stáli na chodníků před úřadovnou. Víc vidět nebylo.

„Co se děje?“ otázal se. Zneklidňovalo ho, že těm třem nevidí do tváře. Položil tedy dlaň na drsnou, žebrovanou pažbu koltu. Věděl, že cizinci se ve Westvacu objevují zřídka a pokud, tak skoro vždy až po setmění, aby pak zmizeli dřív, než se rozední.

„Vy jste maršál Sherman?“ ozval se hlas z temnoty. Ten hlas zněl chladně, nevrle a vyzývavě. Jeden z těch tří se pohnul.

„Jmenuju se Cashwell Sherman,“ řekl maršál. „Co ode mě chcete?“

U okénka dveří se objevila dlaň a Sherman v záři obou petrolejových lamp, které svítily v místnosti, spatřil kovový odlesk. V té dlani byla šesticípá hvězda zástupce maršála.

„Otevřete, maršále,“ řekl ten hlas. „Mám s sebou zajatce, kterého bych u vás rád ubytoval.“

Sherman se marně pokoušel proniknout zrakem temnotou. Po chvíli zavřel okénko, odsunul zástrčku a otevřel dveře.

Spatřil před sebou tmavě oděného muže, který byl o něco vyšší než on. Měl na sobě černý kabát se sametovými klopami a vysoké jezdecké boty.

S rychlostí muže, kterého k tomu nutí jeho povolání už roky, hledal očima zbraně.

Pod dlouhými cípy rozepnutého kabátu neviděl revolverový opasek, ale když onen tmavě oděný muž strčil hvězdu do kapsy, kabát se mu na okamžik napnul na levém rameni. Sherman spatřil malou vybouleninu v levém podpaží a poznal, že noční návštěvník tam nosí malorážní kolt.

„Račte dovnitř, zástupce,“ řekl a odstoupil, aby ti tři mohli do místnosti vyhřáté voňavým borovicovým dřevem.

Potom řekl: „Jelikož vy mé jméno znáte, byl bych vám vděčen, kdybyste mi i vy sdělil své, pane…“ Zástupce, jenž stál uprostřed velké místnosti, se otočil a pohlédl na něj. Jeho úzká, opálená tvář připomínala kámen. Oči mu stínil okraj klobouku, který měl posunutý hluboko do čela.

„Jmenuju se Bogard,“ pomalu odpověděl. „John McKeenan Bogard. Zastupující maršál.“

Sherman přivřel oči ještě víc než předtím.

„Vy jste ten kat?“ otázal se. John Bogard tam stál nehnutě jako socha. Teprve po chvíli řekl: „John McKeenan Bogard, maršále Shermane. Jsem tu na příkaz soudce Thomase S. Franklina.“

Sáhl si do kapsy a vytáhl z ní malý klíček. Pak se obrátil k Shermanovi zády a přikročil k jednomu z obou mužů, kteří přišli s ním. Ruce měl schované pod kabátem, takže je nebylo vidět. Vzápětí je vytáhl a Sherman uviděl, že muž, jemuž neviděl do tváře, má na zápěstích želízka. John Bogard je odemkl a sňal mu je ze zápěstí. Pak si sáhl do kapsy a vytáhl jeden papír.

„Tady je zatykač,“ oznámil. „Vydáno soudcem Thomasem S. Franklinem v Casperu. Jsem na cestě do Casperu. Míli před městem se nám zlomila osa a my sem museli pěšky. Dávejte na toho chlapíka pozor, maršále. V Sand Drew přepadl banku a zastřelil při tom jednoho muže. Museli jsme ho pronásledovat až do Fort Bridgeru, než jsme ho lapili.“

Potom podal Shermanovi zatykač a kývl na třetího muže, který zůstal stát u dveří.

„Jinak, toto je pan Enwrigt z Dobytkářské banky v Sand Drew. Ve Fort Bridgeru toho muže okamžitě poznal.“

Díval se, jak Sherman čte zatykač, aby hned v následujícím okamžiku zbledl a vyděšeně vzhlédl.

„Jess Fisher?“ otázal se maršál. „To je Jess Fisher?“

John Bogard vězni sundal z hlavy klobouk a hodil jej na staré houpací křeslo.

„Jess Fisher, obviněný z loupeže a vraždy nebo napomáhání vraždě.“

Shermanovi pomalu klesla ruka se zatykačem. Nervózně mu poskakoval ohryzek.

„To není pravda,“ řekl. „To nemůže být pravda. To není možné.“

John Bogard těkal pohledem mezi maršálem a zajatcem.

„Vy ho znáte?“

Sherman pomalu přistoupil k zajatci.

„Pochází z Westvaca,“ řekl. „Jess Fisher… pracoval naproti v Cavenoughově obchodě.“

„Zavřete ho,“ naléhal John Bogard. „Přijdu si pro něho, hned jak bude náš kočár v pořádku.“

Sherman byl duchem někde úplně jinde.

„To je přece všechno nesmysl, Bogarde,“ řekl. „Já Jesse Fishera znám. Ten by neublížil ani mouše. Jak by mohl zabít člověka?“

„Povězte mu to, Enwrighte,“ odvětil Bogard a luskl prsty.

Třetí muž vykročil ze stínu u dveří. Byl zhruba o hlavu menší než John McKeenan Bogard a měl na sobě ošoupaný oděv a na nose poniklované brýle. Do čela mu padaly čupřiny řídkých, světlých vlasů.

„Byl jedním z šesti mužů, kteří přepadli banku spolku rančerů v Sand Drew, maršále,“ poznamenal. „Viděl jsem ho tam a okamžitě jsem ho poznal, když jsem ho uviděl ve Fort Bridger. Byl jsem při tom, když zastřelili pokladníka banky, protože sahal po revolveru.“

„Tak to slyšíte,“ řekl John Bogard. „Jinak si vůbec nemusíte dělat starosti. Zítra jedeme dál. Mohl byste ho teď dát pod zámek?“

Sherman přikývl.

„Pojďte!“ podotkl s nechutí.

John Bogard si sáhl pod kabát a vytáhl krátkohlavňový revolver Walsh Marině.

„Běžte přede mnou, Fishere,“ prohodil. „A žádné hlouposti! Jdeme!“

Sherman vzal petrolejovou lampu a otevřel dveře do traktu s celami. Pak se tam všichni tři vydali. Na zdech chodby se roztančila podivuhodná hra světla a stínů doplněná leskem železných mříží.

Sherman otevřel jednu celu a John Bogard do ní strčil Fishera. Nato ji zavřel a zamkl.

Fisher stál u mříží a rukama svíral jejich tyče. Ve svitu lampy jeho tvář působila mladistvě, ba přímo dětsky.

„Maršále,“ řekl. „Povězte Fee, že jsem tady. Chtěl bych s ní mluvit, než pojedeme dál. Musím ji ještě jednou vidět! Poslouchejte, maršále, v Casperu mě pověsí. S důkazy nebo bez nich. Musím vidět Fee. Uděláte to pro mě? Ano?“

Sherman vrhl krátký pohled na Johna Bogarda a odtušil: „Nikdo vás nepověsí, Jessi. Ani soudce Franklin nevěší bez důkazů. Fee o tom řeknu.“

John Bogard se otočil a odešel ven. Po chvíli uslyšel, že Sherman jde za ním. Posadil se na kraj pryčny a strčil si krátkohlavňový revolver do ramenního pouzdra pod kabátem.

„Máte pravdu, Shermane. Soudce Franklin nepověsí nikoho, proti komu nemá důkazy,“ řekl. „Ale ve Fisherově případě jeden nesporný důkaz máme: Svědectví pana Salomona Enwrighta. Viděl Fishera v Sand Drew a pak ho poznal ve Fort Bridgeru. Povězte maršálovi o tom přepadení v Sand Drew, Enwrighte.“

Sherman bezděky pohlédl na malého muže v niklových brýlích.

„Viděl, jak byl zastřelen pokladník,“ řekl namísto Enwrighta John Bogard. „Ta banda uloupila tři sta tisíc dolarů v bankovkách. Po přepadení si prostříleli cestu. Jedna žena při tom byla zraněna, když vyšla z obchodu. To všechno stačí na to, aby Fisher visel. Ale předtím se musíme dozvědět jména těch dalších pěti mužů, kteří s ním v Sand Drew byli. On je jediný, kdo je zná.“

Sherman klesl na židli a skryl si obličej do dlaní.

„A jestli se mýlíte?“ otázal se. „Když pak pověsíte nevinného? Znám Jesse Fishera i jeho ženu Fee déle než tři roky. Mají u Black Fork malý ranč s pár kusy dobytka. Jess pracoval v jednom obchodě ve městě, aby si vydělal nějaké peníze. Oba dřeli tři roky jak mezci, aby něco měli. Nevěřím, že někdo takový vyloupí banku a chladnokrevně zastřelí člověka.“

John Bogard pomalu svlékl kabát a vyhrnul si rukávy košile, načež přistoupil k umyvadlu a dal ruce do ledové vody.

„Do člověka nevidíte,“ řekl. „Jisté je, že Jess Fisher při tom přepadení…“

Přerušilo ho vzrušené bušení na dveře. Slyšel, že Sherman za jeho zády řekl: „Ano.“ Aniž se obrátil, viděl v zrcadle na zdi, že se otevřely dveře. Dovnitř vešlo několik mužů. Napočítal jich pět. Vypadali jako kovbojové. Měli na sobě prostý honácký oděv a byli ozbrojení. Všiml si, že jejich pozornost je upřena na něj.

„Co se děje?“ zeptal se Sherman.

Jeden z nich k němu přistoupil a řekl: „Clint viděl, že sem nějaký cizinec přivedl Jesse Fishera. Prý má na rukou pouta. Je to pravda?“

John Bogard se pomalu otočil a vzal ze skoby nad umyvadlem špinavý ručník.

„Ano, je to pravda,“ odpověděl namísto Shermana. „A co jako? Co je vám do toho?“

„Jsme Jessovi přátelé,“ řekl mluvčí těch mužů. „Jestli jste ho přivedl do Westvaca s želízky na rukou, tak je to i naše věc, pane…?“

„Jmenuju se Bogard, John McKeenan Bogard.“

Viděl, že těch pět položilo dlaně na pažby revolverů.

„McKeenan Bogard, ten krvavý pes?“

„Drž hubu, Derricku,“ zavrčel Sherman. „Už tak je to dost špatné. Nedělej to ještě horší.“

„Slyšel jsem o vás, pane,“ řekl kovboj. „Říká se o vás, že jste kat…“

John Bogard stál nehybně uprostřed kanceláře s ručníkem v ruce. Pak se náhle obrátil, hodil ručník na umyvadlo a sáhl po svém kabátě, který ležel na židli. Stáhl si rukávy košile a oblekl si jej.

„Můžete přijet k soudu do Casperu. Soudce Franklin nad Fisherem vynese rozsudek, ne já.“

„Slyšeli jsme i o Franklinovi,“ prohodil další kovboj. „Je známý tím, že radši pověsí dva nevinné, než by pustil jednoho zločince. Nevěříte přece, že odtud s Jessem odjedete, že ne?“

„Dejte ruce od těch koltů,“ sykl John Bogard s pravou rukou mezi sametovými klopami svého kabátu. „Nevěděl jsem, že Fisher je z Westvaca, jinak bych přenocoval ve voze.“

Levou rukou si sáhl do kapsy vesty a vytáhl odtud hvězdu zástupce maršála, načež si ji připnul na vestu.

„Řeknu vám jenom jedno: Jestli se někdo z vás pokusí Jesse Fishera osvobodit, ochutná olovo z mého koltu. To platí pro všechny z vás! Rozumíme si? Zítra ráno s ním zase odjedu. Do té doby…“

Kovboj si ho změřil pohledem od hlavy až k patě. Stále držel pravou ruku na revolveru, jehož pouzdro měl připnuté ke koženým chráničům nohou.

„Vsadíme se, že neodjedete?“ opáčil s pozvednutým obočím. „Jestli potřebujete někoho pověsit, tak si hledejte jinde, ale ne ve Westvacu.“

„Fisher je podezřelý, že se zúčastnil bankovní loupeže v Sand Drew v okrese Freemont,“ namítl Sherman. Nikdo si jej nevšímal.

Tu se však k němu mluvčí honáků prudce otočil.

„Kdo to řekl?“

Sherman ukázal na Enwrighta.

„Ty zatracený lháři!“ Kovboj přiskočil k Enwrightovi, který se marně pokoušel ustoupit, a chytil ho za klopy jeho starého kabátu.

„Pusťte toho muže!“ zvolal Bogard.

Viděl, že ostatní sáhli po koltech, ale on je předešel a bleskově vytáhl zpod kabátu krátkohlavňový revolver.

„Pusťte ho!“ zopakoval svou výzvu.

Kovboj přitlačil Enwrighta ke zdi, rozesmál se a otočil se.

„Komu tím chcete nahnat strach?“ prohodil. „Nás je pět, vy jste sám.“

„Nikomu,“ řekl John Bogard. „Akorát když někdo z vašich lidí sáhne po zbrani, tak vás zastřelím jako prvního.“

Chvíli panovalo ticho. Kovboj těkal pohledem mezi Johnem Bogardem a Shermanem. Městský maršál vstal a přistoupil k Johnu Bogardovi. Byl bledý a napjatý. Jak by také ne?

„Vy se stavíte na jeho stranu, Shermane?“ řekl kovboj. „Vy se stavíte po bok kata?“

„Stojím na straně zákona,“ odvětil Sherman. „Běžte domů a pře-nechte zákonu…“

„Jakému zákonu? Zákonu, kterému slouží lidé jako Bogard? Co je to za zákon, maršále?“

„Zákon je pro všechny stejný,“ řekl John Bogard. „A všichni jsou si před ním rovní.“

„Zákon! Zákon, který pověsí nevinného?“ Kovboj se otočil a prodral se přes své druhy ke dveřím, které otevřel, načež vyšel ven. Ostatní ho následovali.

Když se za nimi zavřely dveře, John Bogard stáhl kohoutek svého revolveru a strčil zbraň pod kabát do ramenního pouzdra.

„Děkuju za pomoc, maršále,“ poznamenal. Zvedl ze stolu svazek klíčů, sňal z něj klíč k Fisherově cele a strčil si ho do kapsy, přičemž řekl: „Budu se cítit jistě-ji, když ho budu mít u sebe. To není nedůvěra, maršále. Zdá se, že Fisher je ve městě velmi oblíbený…“

Sherman vytáhl zpoza opasku těžký revolver a hodil ho na stůl. Pak se posadil na židli.

„Jo,“ podotkl. „Jenže vy nevíte, jaké poměry panují v takové díře, jako je Westvaco. Tady zná každý každého. Jess Fisher má ve městě mnoho přátel. Pokusí se mu pomoct.“

John Bogard si hrál s klíčem od cely.

„A vy?“ otázal se. „Co uděláte vy?“

Sherman zvedl hlavu.

„Asi bych měl stát na vaší straně, že?“ řekl a trpce se zasmál. „Jess Fisher a jeho žena už tři roky dřou na svém malém ranči. Fee bude brzy mít dítě. Jess navíc každý den pracoval v Cavenoughově obchodě. Nikdy nikomu nic nedlužil. A teď přijdete vy a řeknete mi, že je vrah a bankovní lupič! A já tomu mám věřit? A i kdyby, tak co? Všiml jste si, jaké máte ve Westvacu jméno? Lidé vás nenávidí, Bogarde. Proč nevyměníte koně a nejedete ještě v noci dál? Deset mil odtud leží městečko jménem Bryan. Tam Jesse Fishera neznají.“

John Bogard si zahákl palce za kapsy své vesty. Krátkým pohledem zjistil, že Enwright stojí sklesle u dveří. Za skly jeho niklových brýlí se mu v očích skrýval jakýsi neurčitý strach. Měl pokleslá ramena a skloněnou hlavu. Nervózně si hrál s prsty.

„Kde je tu stáj?“ otázal se John Bogard.

„O pět domů dál, na této straně ulice,“ odvětil Sherman. „Chápete, proč vám nemohu pomoct?“

„A prosil jsem vás snad o pomoc?“ odtušil John Bogard. „Nemohl jsem vědět, že Fisher pochází z Westvaca. Ještě v noci s ním odjedu. Chcete mi udělat laskavost? Pošlete kováře s párem koní do Grangeru. Stojí tam náš kočár.“

Sherman přikývl. „To mohu zařídit. Jestli potřebujete ještě něco jiné, řekněte mi to.“

„Díky!“ prohodil Bogard a sáhl po svém stetsonu. Pak kývl na Enwrighta. „Pojďte, půjdeme si pro koně, Enwrighte.“

Aniž by pak věnoval Shermanovi jediný pohled, vyšel ven následován Enwrightem.

+ + + + +

Stáj, pochmurná, vysoká budova se seníkem a velkými vraty stála přímo na ulici. Nalevo a napravo od vrat svítily dvě lucerny. John Bogard zvedl límec svého kabátu a vstoupil do stáje prosycené vůní slámy a pachem koňské mrvy. Z boxů se ozývalo frkání koní.

Z přítmí chodby se náhle vynořil kulhavý chlapík s šedivými vlasy.

„Rád bych tu koupil koně,“ řekl John Bogard. „Potřebuju tři dobré koně.“

Starý muž pověsil lucernu na sloupek a přikročil k němu. Byl skoro o dvě hlavy menší než Bogard a měl přivřené, vodnaté oči. Chvíli si prohlížel Bogardovu tvář, pak pokrčil rameny a prohrábl si své šedivé vlasy.

„Nemám koně na prodej,“ řekl třaslavým hlasem starého člověka. „Poslední koně jsem prodal před pěti minutami. Nemůžu vám prodat ani oslí ocas.“

John Bogard se rozhlédl po stáji.

„Boxy jsou přece plné koní.“

„Ty sem ustájili kovbojové,“ odvětil muž.

„Všechny? Komu jste prodal ty poslední koně?“

„Co je vám do toho, chlape?“ opáčil dědek. „Prodávám, komu chci a…“

„Prodal je mně,“ ozval se hlas z přítmí. John Bogard se prudce otočil.

Z temnoty jednoho boxu se vynořila postava, která pomalu kráčela blíž.

John Bogard si zahákl palce do rukávů své hedvábné vesty a čekal, až ten muž přijde tak blízko, že mu uvidí do tváře.“

„Chcete mi dělat problémy, pane Derricku?“ poznamenal. „Byl jste přece předtím v maršálově úřadovně, že ano?“

Kovboj se zastavil až těsně před ním.

„Skoupili jsme všechny koně,“ prohodil. „V Crystal Palace na vás čeká pár chlapů, kteří by se s vámi rádi pobavili, Bogarde. Nebo vás snad mám raději nazvat „kate“? Ve Westvacu vám koně nikdo neprodá. Jestli chcete, můžete odtud odejít po svých.“

John Bogard klidně hleděl do jeho malých očí.

„Vy si myslíte, že tím Jessi Fisherovi pomůžete?“ otázal se. „Proč ho vlastně chcete za každou cenu dostat z vězení? Možná byste mi mohl naznačit, kdo s ním tenkrát v Sand Drew přepadl tu banku.“

Kovboj se levým ramenem opřel o přepážku boxu.

„Tak vy se ptáte, proč nechceme, aby Jesse pověsili?“ řekl. „Tomu byste nerozuměl, Bogarde. Vy nemáte přátele. A asi ani nevíte, co přátelství znamená. Věřte mi, Jesse odtud nedostanete. Nikdo ve Westvacu nepřipustí, aby Jess skončil na šibenici.“

John Bogard nehnul ani brvou. „Proč mně chcete za každou cenu dělat problémy? Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než sem telegrafem povolám eskadronu z Fort

Bridgeru? Jak daleko by se Fisher dostal? Ještě než by překročil wyomingskou hranici, by měl znovu na rukou želízka.“

Derrick se na něj dlouze zadíval. Vypadalo to, že mu chce něco odpovědět, ale pak se otočil na podpatku a pomalu stáj opustil. Cinkání jeho ostruh zaniklo ve tmě.

John Bogard sáhl do vnitřní kapsy svého kabátu, vytáhl odtud tenký černý doutník a nad skleněným cylindrem petrolejové lampy si ho zapálil.

„Nabízím vám dobrou cenu za tři koně,“ řekl. „Tak co? Prodáte?“

Starý muž odkulhal k jednomu z boxů a opřel se o sloupek. John si teprve nyní všiml, že má na pravé noze od kolena dolů dřevěnou protézu.

„Slyšel jste, že vám nemůžu nic prodat,“ odvětil. „Proč mě nenecháte na pokoji?“

„Máte strach?“ otázal se John. „Maršál už se postará, aby se vám nic nestalo.“

„Co?“ zapochyboval stájník. „A bude mi pořád hlídat stáj, aby třeba jednou v noci nevyhořela? Podívejte se na to…“ Odsunul si zelenou plátěnou zástěru, kterou nosil, a ukázal na dřevěnou nohu. „Ustřelili mi ji za války. Tím jsem své zemi posloužil dost. Nejsem mladý, nechci začínat odznovu, kdyby mi zapálili stáj. A proč bych vlastně měl? Kvůli vám? Ne.“

Otočil se a zmizel v šeru stáje.

John slyšel, jak si něco mumlá. Pohlédl na doutník, který držel mezi prsty, pak na bledého Enwrighta, jenž stál vedle něho nervózně se tahal za rukávy kabátu.

Enwright sykl: „Co by se stalo, kdybysme udělali, co po nás chtějí?“

John na něho vrhl mrazivý pohled.

„Myslím, že to třeba doopravdy není on,“ dodal Enwright. „Možná jsem se ve Fort Bridgeru mýlil a on při tom nebyl.“

„A ty peníze v jeho sedlových kapsách?“ namítl Bogard. Viděl Enwrightovi na očích, že se bojí. „Víte velice dobře, že jste se nemýlil.“

Enwright na něj pohlédl, načež Johnovu pohledu uhnul a sklopil zrak. Ve tváři se mu zračil boj strachu a přání zachovat se jako muž. John mohl sledovat všechny fáze tohoto boje. Bylo mu Enwrighta líto, ale potřeboval ho.

„Nesmíte zapomenout na jedno, Enwrighte,“ podotkl a podíval se mu do očí. „V Sand Drew jeden člověk přišel o život a bylo tam uloupeno tři sta tisíc dolarů. Zločin se nedá omluvit, ale ještě méně se dá omluvit to, když se člověk skloní před svým strachem a zachová se jako zločinec.“

Enwright si utřel nos a rty. „Ano, ano, samozřejmě,“ přisvědčil. „To jsem nechtěl, pane Bogarde. Opravdu ne.“ Vzápětí dodal: „Co – co budeme dělat? Odjedeme odtud?“

Opustili stáj a vykročili do nepřívětivé tmy.

„Můžeme odtud odjet, teprve až bude kočár zase v pořádku,“ řekl John. „A to nebude dřív než zítra večer. Pojďme se najíst. Musíte mít hlad, Enwrighte. Jedl jste vůbec dneska něco?“

„Celý den nic,“ odvětil Enwright. „Jak dlouho to podle vás bude trvat, než se dostaneme do Sand Drew?“

John Bogard neodpověděl. Kráčeli po prázdné Main Street ke Crystal Palace.

Při chůzi ho pažba jeho revolveru Walsh Marině tlačila do podpaždí, tak si posunul pouzdro. Vanul studený vítr, takže byl rád, když vyběhl po schodech chodníku a rozrazil lítací dveře zakouřeného saloonu.

Na okamžik se zastavil a rozhlížel se. Enwright vešel dovnitř za ním.

V saloonu sedělo deset dvanáct mužů. Ustali v hovoru, jako když utne, a zraky všech se upřely na něj. V těch pohledech se zračilo nepřátelství.

Přistoupil k malému rohovému stolu a posadil se. Enwright si sedl naproti němu. Byl nejistý a nervózní a na bledých tvářích mu naskočil ruměnec.

Po chvíli k nim přišel barman v bílé zástěře a se strakatou kravatou. „Co si přejete?“

„Mohli bychom se tu najíst?“ zeptal se Bogard.

„Máme steak s bramborem a fazole se slaninou, vejci a šunkou,“ řekl barman. „Na pití je tu káva, pivo, whisky, brandy, tequila a víno z Mexika a Kalifornie.“

„Dvakrát ten steak, kávu a dvě piva,“ poručil John.

Barman přikývl a zmizel.

John pohlédl na muže, kteří stáli u pultu a mlčky na něj hleděli. Nikoho z nich neznal, ale, když se barman chtěl vrátit za pult, natáhl jeden muž ruku a zadržel ho.

„Od kdy se v Crystal Palace obsluhují lidé, jako je on?“ zeptal se. Bylo jasné, že tím myslí Johna Bogarda. „Vy nechcete, abychom k vám chodili na whisky?“

„Můžeš si pít whisky, kde chceš,“ odpověděl temný ženský hlas. „Jestli se ti tu nelíbí, tak jdi do jiného saloonu.“

John Bogard se pomalu ohlédl a na širokých schodech, které vedly do patra, spatřil tmavovlasou ženu, jež ladně kráčela dolů. Měla na sobě tmavé šaty s Širokou sukní a hlubokým výstřihem ozdobeným zelenými krajkami. Vlasy měla načesané nahoru. Měla úzký, poněkud bledý obličej, velké mandlové oči a hezké rty.

„Tady bude obsloužen každý, kdo zaplatí. Ty taky,“ řekla a přistoupila k pultu. „Dej mi whisky a hodně vody, Charlie.“

„Vy asi nevíte, kdo to je,“ namítl muž vedle ní, zatímco si vzala sklenici na whisky, kterou před ni na pult postavil barman, a nalila do ní vodu a whisky.

Přes rameno pohlédla na Bogarda.

„Nikdy jsem se neptala, kdo jsou moji hosté, pokud platili,“ odtušila.

„I když je to McKeenan Bogard? Ten kat? Přivezl do města Jesse Fishera s želízky na rukou. Ještě stále je v Crystal Palace vítaným hostem?“

„A proč ne? Řekla jsem vám, že obsloužen bude každý, kdo zaplatí. Proč bych měla dělat výjimky?“

„Pak tedy jdu,“ podotkl muž vedle ní. Vypadal jako malý farmář, byl prostě oblečen, na nohou měl vysoké šněrovací holínky a na hlavě široký karolínský klobouk. Pod starým, notně prošoupaným kabátem se mu rýsoval revolverový opasek. Pouzdro s koltem měl však tak vysoko, že John Bogard na první pohled viděl, že ten muž tu zbraň snad ještě vůbec nikdy nepoužil.

Měl propadlé, zarostlé tváře. Oči mu zakrýval okraj klobouku.

„Tak tedy jdu,“ řekl ještě jednou. „Já s lovcem lidí sedět u jednoho stolu odmítám.“

Zpoza pultu vyšel barman a přinesl tác s talíři, příbory, velkou konvicí kávy, s šálky a cukrem a také se dvěma sklenicemi piva.

Muž od pultu pomalu kráčel za ním, aby se u Johnova stolu zastavil.

„Přeji vám dobrou chuť,“ řekl. „Zase jste ulovil oběť pro šibenici soudce Franklina. Jak se cítíte, když jste dalšího člověka přivedl pod šibenici. Jste na to hrdý, Bogarde? Povězte mi to.“

John vzhlédl a spatřil, že ten muž položil dlaň na pažbu revolveru.

„Vy jste rovněž Fisherův přítel?“ otázal se. „Na vašem místě bych tu ruku na ten kolt nedával.“

Muž se poněkud předklonil.

„Jmenuju se Cochran,“ řekl. „Ransom Cochran. Ano, jsem Fisherův přítel.“

John Bogard položil doutník na okraj popelníku a chopil se sklenice s pivem.

„Vypadá to, že má ve Westvacu spoustu přátel,“ řekl klidným hlasem. „Zdá se, že všichni tady jsou

ochotni se za něho postavit. Jenže on za to nestojí.“

Cochran stiskl pažbu revolveru.

„Co vy o tom víte?“ vyštěkl.

John Bogard pozvedl sklenici k ústům, aby se napil, ale vtom se Cochran otočil a udeřil do sklenice loktem. Pivo se rozstříklo kolem, sklenice vypadla Johnovi z ruky a rozbila se na prknech podlahy.

Cochran se obrátil a rázem měl kolt v ruce a mířil jím na Johna, který nehnul ani brvou.

Upřeně hleděl na Cochrana.

„A co teď?“ řekl klidným hlasem. „Jestli to zmáčknete, tak vás pověsí za vraždu a nic vás nespasí. Proč?“

Cochran svěsil ramena a náhle působil bezmocně a nejistě. Pohlédl na svůj starý Navy kolt a váhal, zda ho má sklonit či nikoli. Palcem si hrál s natáhnutým kohoutkem.

„Proč…co?“ koktal.

„Chci vědět, proč jste mě vyzval,“ řekl John. „Čekal jste, že tu výzvu přijmu, že ano? Pak by se našlo určitě aspoň deset svědků, kteří by přísahali, že jste střílel v sebeobraně. Vy přece nejste vrah, Cochrane. Schovejte ten kolt a běžte domů.“

Dlouhá osmihranná hlaveň Cochranova koltu se rozechvěla, načež ji farmář sklonil, pak zase zvedl a potom ji sklonil definitivně. Cochranovi několikrát škublo ve tváři, načež strčil revolver do pouzdra, vrátil se k barovému pultu a zvolal: „Whisky!“

Žena, která stála vedle něj a vše sledovala bez hnutí brvou, se obrátila k barmanovi a zavrtěla hlavou.

„Bylo by lepší, Ransome, kdybys už nepil a šel domů. Mary na tebe čeká.“

Cochran se opřel lokty o pult a skryl si tvář do dlaní.

„Chci ještě jednu whisky!“ vykřikl. „Proč mi ji nechcete dát?!“

Žena kývla na barmana. „Tak dobrá, dej mu ještě jednu, ale to je poslední. Jsi tu celý večer, Ransome. Nebylo by lepší, kdybys ty peníze utratil za něco jiného?“

„Co ti je do mých peněz?“ zabrblal. „Jestli se Jess dostane do Casperu, tak se Franklin postará o to, aby ho pověsili.“

Sáhl po sklence whisky a na ex ji hodil do sebe.

„Ale o tom s McKeenanem Bogardem mluvit nemůžeš,“ namítla. „Nemůžeš po někom, jako je on, chtít, aby přemýšlel jako člověk. Jeho džob je totiž chytat lidi a dostat je na šibenici. Je to jeho práce. Tak jako tvá práce je orat půdu.

Nemůžeš s ním o tom mluvit. Nebude ti rozumět.“

A celou dobu, co mluvila, se dívala na Johna Bogarda, jako by hovořila jen k němu. John na ni hleděl přes okraj sklenice s pivem. Nebyla nějak zvlášť hezká, ale v jejích očích se skrývalo cosi, co ho fascinovalo.

Cochran se otočil a odstrčil ruku, kterou mu položila na rameno.

„Už jsem jednou v Casperu viděl, jak tam věšeli člověka. Byl to Curly O’Sullivan z Cheyenne… nikdy na to nezapomenu. Chtěl jsem zavřít oči, když se pod ním otevřelo propadlo, ale nechal jsem je otevřené a všechno jsem viděl. Víte, jak to dlouho trvá, než se na té zatracené oprátce člověk udusí? Vy přece všichni víte, že Jess Fisher při žádném přepadení v Sand Drew nebyl. Nikdy by nic takového neudělal. Neublížil by ani kuřeti. Jak by mohl chladnokrevně zabít člověka? My všichni to víme, jenom on ne.“

Kývl na Bogarda a dodal: „V tom jsme přece všichni zajedno, ne? Jestli se mu něco stane, jestli někdo z nás ho bude muset zastřelit v sebeobraně, tak Jesse Fishera nepověsí.“

John pomalu postavil sklenici piva na stůl. Enwright se svého piva ani nedotkl, pouze ho přisunul k Bogardovi. Stejně tak se nedotkl ani jídla. Ruce měl položené v klíně.

„Jess Fisher bude v Casperu pověšen, lhostejně jestli u toho budu nebo ne,“ řekl John. „Přestaňte provokovat ostatní, Cochrane. Nechci, abych na vás musel střílet. Místo mě by Fishera do Casperu přivezl Cashwell Sherman.“

„Možná ano, možná ne,“ zapochyboval Cochran a přivřel oči, které mu nebyly pod okrajem klobouku vidět. „Maršál Sherman totiž Jesse zná. Ví, že by nikdy nikoho ne-zavraždil. Sherman není kat…“

John pohlédl vedle, na tmavovlasou ženu, jejíž tmavé oči ho přitahovaly jako magnety.

„Mám se vás snad zeptat, kde jste byl v inkriminovanou noc, Cochrane?“ zamumlal. „Kdepak jste byl čtrnáctého dne tohoto měsíce? Můžete mi to říct?“

Cochran se narovnal.

„Co tím chcete říct, Bogarde?“ procedil mezi zuby. „Co je vám do toho, kde jsem byl? Vím přesně, kde jsem byl čtrnáctého června. Tam, kde vždycky, na své farmě.

„Zajímalo by mě, jestli jste náhodou nebyl někde jinde,“ řekl John Bogard. „A možná by to zajímalo i městského maršála, Cochrane.“

Vytáhl z kapsy vesty dva stříbrné dolary a hodil je na stůl, načež vstal ze židle.

„Bogarde!“ zvolal Ransom Cochran. V jeho hlasu zaznívalo hořké zoufalství.

John se otočil.

Cochran udělal krok směrem k němu a odhrnul si cíp kabátu za pažbu revolveru. Pravou ruku měl těsně nad pažbou koltu. Stál tam lehce přikrčen, s hlavou stáhnutou mezi ramena.

John pohnul pravou rukou. V tom okamžiku žena, která stála vedle Cochrana, chytila farmáře za pravé zápěstí a sklonila mu ruku, kterou chtěl tasit kolt. John už v té chvíli měl v ruce revolver a mířil jím na Cochrana. Tasil jej tak rychle, že si toho nikdo v saloonu nevšiml. Cochran přidušeně vykřikl a pokusil se vytrhnout se ženě, která ho však držela pevně.

John pomalu stáhl kohoutek svého krátkohlavňového koltu a strčil si jej pod kabát.

„Buďte jí vděčný, Cochrane,“ řekl. „Zachránila vám život.“

Kývl na Enwrighta, který vyskočil tak prudce, že převrhl židli, a pozpátku odkráčel ke dveřím. Venku John zůstal stát a pohlédl na Enwrighta, který vedle něho vypadal jako hromádka neštěstí.

„Tam je hotel,“ řekl. „Běžte tam a objednejte nám dva pokoje. Musím ještě jednou do maršálovy úřadovny, promluvit si se Shermanem.“

„Nemám zbraň,“ řekl Enwright.

John chvíli váhal, pak sáhl pod kabát, vytáhl svůj Walsh Marině revolver a podal jej Enwrightovi.

„Vezmu si ho, až se vrátím,“ řekl. „Nemyslím, že byste ho potřeboval. Střílejte, jen když to bude nezbytně nutné.“

Enwright mlčky přikývl. Bylo na něm vidět, že by rád něco řekl, ale stáhlo se mu hrdlo. Strčil zbraň do kapsy kalhot a vydal se k hotelu, jehož fasáda byla osvětlena dvěma lucernami.

John za ním hleděl, dokud nezmizel v hotelu. Potom přešel Main Street a ve stínu přístřešku nad chodníkem se vydal zpátky k maršálově úřadovně. V zamřížovaných oknech se svítilo.

Zaklepal na masivní dveře. Chvíli panovalo ticho, načež se ozvaly kroky a pak se otevřelo okénko ve dveřích. V matném světle spatřil Shermanovu tvář.

Městský maršál mlčky otevřel dveře a ustoupil, aby John mohl dovnitř. Pak zavřel a zasunul zástrčku. Teprve pak položil revolver, který celou dobu držel v ruce, na hromadu papírů.

„Celou dobu jsem se bál, že se něco stane,“ prohodil. „Dlouho čekat nemůžou. Možná, že se pokusí odtud Fishera dostat ještě dneska v noci. A já nemám ani jednoho muže, který by mi mohl pomoct.“

John si sdělal klobouk a otřel si obličej. „Nevěřím, že někdo zkusí osvobodit z vězení vraha,“ řekl. „Pes, který štěká, nekouše. Chtěl bych si s Fisherem promluvit, maršále. Ale musím být sám. Mohl byste mi dát klíče od vězení?“ Sherman mu hodil svazek klíčů. Bogard jej obratně chytil. „Díky! Jinak –znáte muže jménem Ransom Cochran?“

Sherman překvapeně vzhlédl a hned potom zase sklonil hlavu.

„Ano,“ řekl. „Cochran je malý farmář. Dře na jedné usedlosti na Black Fork jako kůň a… Proč se ptáte, Bogarde?“

„Protože chci vědět, kde byl čtrnáctého června,“ odpověděl John. „Nechybělo mnoho a v Crystal Palace by se střílelo. Chtěl si to se mnou rozdat.“

Sherman vzal revolver ze stolu a protočil ho kolem prstu.

„Lidi z Westvaca nepochopíte,“ řekl. „Cochran a Jess Fisher jsou přátelé. Oba mají malé usedlosti na Black Fork. Cochran nemá děti. Musíte to pochopit, Bogarde: Ti lidé nemají nic kromě svých přátel, proto tu přátelství znamená něco jiného než ve městech, v Casperu, v Cheyenne nebo Laramie.“

John Bogard vzal Shermanovi kolt z ruky a potěžkal jej.

„Pořád si ale nemyslím, že by se Cochran nechal kvůli Fisherovi zabít. Neznáte lidi, maršále, nebo je nechcete znát. Přátelství? Ano, do určité míry. Musím vědět, kde byl Cochran čtrnáctého června. Nikdo kromě Jesse Fishera nezná jména těch pěti mužů, kteří s ním vyloupili banku v Sand Drew. Někoho kryje, maršále. Ví, že ho za vraždu toho pokladníka pověsí, jestli neřekne, kdo je skutečný vrah. Určitě ho zná, ale kryje ho. A já musím vědět, koho.“

Hodil Shermanovi revolver zpět a odemkl dveře traktu s celami, načež vzal ze skoby lucernu a vydal se do temné chodby.

Před Fisherovou celou se zastavil a pohlédl dovnitř. Vězeň seděl na kraji pryčny, a když na něj padlo světlo lucerny, zvedl hlavu. Okamžitě poznal, že se jedná o Johna Bogarda, ale nevstal, nýbrž opět svěsil v hlavu v gestu naprosté beznaděje.

„Fishere!“ řekl John.

Mlčení.

„Fishere?“

Muž na pryčně pomalu zvedl hlavu a zarudlýma očima vzhlédl k Bogardovi.

„Proč mě nenecháte na pokoji?“

„Fishere, nechcete mluvit? Nechcete mluvit se svou ženou?“

Znovu žádná odpověď. „Sám jste to přece chtěl. Nechcete s ní mluvit, Fishere? Ano? Chcete?“

Fisher mlčky přikývl.

„Řeknete, co víte? Kdo zastřelil toho pokladníka v Sand Drew?“

Ticho!

„Vy víte, že vás pověsí, jestli nepromluvíte. Vy to přece víte…“

Bogard se ani nyní nedočkal odpovědi. Pomalu se vrátil zpět do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Pohlédl na Shermana a řekl: „Zatím k němu nikdo nesmí. Ani jeho žena ne. Jinak nikdy nepromluví a já musím vědět, kdo byli ti ostatní.“

„Abyste nevinného zachránil před šibenicí?“ poznamenal Sherman a zadíval se kamsi za něj.

+ + + + +

Vítr se poněkud utišil, když Bogard opustil maršálovu úřadovnu a vydal se zpátky k hotelu.

Když procházel kolem jedné postranní uličky, jeho instinkt ho varoval. Později nedokázal říct, co to bylo. Možná cvaknutí, šramot nebo jen stín. Za ty roky, kdy nosil hvězdu, si však vypěstoval šestý smysl, který mu už několikrát zachránil život. Náhle se ve stínu jednoho domu zastavil.

V tom okamžiku třeskl výstřel.

Koutkem oka viděl, jak se v temné postranní uličce zablesklo, a ve stejném momentě uslyšel prasknutí, když se kulka zavrtala do dřevěné stěny, těsně vedle něho. O zlomek vteřiny později se přitiskl do výklenku dveří a sáhl si pod kabát.

Polilo ho horko, když nahmatal prázdné pouzdro. Revolver tam nebyl. Teprve teď si uvědomil, že ho dal Enwrightovi, když stáli před Crystal Palace. Honem se stáhl do stínu.

Ozval se další výstřel a John znovu slyšel, jak se kulka zavrtala do stěny domu. Vydala při tom odporný zvuk, který mu připomněl zvuk otevírajícího se propadla šibenice v Casperu. Viděl, že mezi domy se objevil a zase zmizel stín. Cvakl závěr winchestrovky, načež třeskla třetí rána.

Kulka těsně před ním rozbila sklo a jeden ze střepů ho řízl na tváři. Cítil, jak mu po tváři stéká krev. Pak se přikrčil a vyrazil.

Doběhl až k proluce mezi dvěma domy, kde se přitiskl ke stěně, z jejíchž prken jež sálalo teplo nakumulované za denního vedra.

Pokoušel se uklidnit, protože mu zběsile bušilo srdce. Chvíli naslouchal, a tu zaslechl tiché kroky na

Main Street. Někdo se blížil k jeho úkrytu.

Opatrně vystrčil hlavu a pohlédl na ulici. Ani ne dvacet yardů od něj se na zaprášených prknech chodníku něco pohnulo. Zablesklo se a třeskl výstřel, načež mu něco narazilo do okraje jeho texaského klobouku.

Opět se rozběhl. Ztěžka oddychuje, prodral se keři, jež rostly mezi oběma domy, až se dostal na malý dvůr. Rozhlédl se a vyrazil k pěšině. Za ním se ozývaly chvatné kroky, pak zachrastily keře a třeskl výstřel.

John o něco zakopl a skácel se na zem. Honem vstal a zmizel mezi domy.

Také jeho pronásledovatel však utíkal velmi rychle. Znovu se ozvalo cvaknutí winchestrovky, načež se z temnoty vynořila velká budova s požárním schodištěm. Okamžitě se k ní vydal. Ať už to na něj střílel kdokoli, určitě se ve Westvacu vyznal lépe než on.

Lapaje po dechu vyběhl po požárním schodišti a otevřel dveře. Ocitl se v tmavé místnosti. Opřel se o stěnu, zavřel za sebou dveře a naslouchal. Jeho hrud se zvedala v rytmu divoce bušícího srdce. Hučelo mu v uších.

Pak v temnotě spatřil proužek světla a ve vedlejší místnosti se ozval chraplavý hlas.

„…vím velice dobře, že jste dřív bývali přátelé. Proč mu nepomůžete? Vy byste mu mohla pomoci.“

Jiný, hluboký ženský hlas, který už někde slyšel, odvětil:

„A jak bych mu měla pomoci, paní Fisherová? To, co mezi námi bylo, už je dávno pryč. Oženil se. Vy jste jeho žena, ne já, na to, prosím, nezapomeňte.“

John tiše prošel místností a otevřel dveře. Na okamžik ho oslepilo světlo. Uslyšel tichý ženský výkřik, načež spatřil obě ženy. Zdálo se mu, jako kdyby byly ve zlaté mlze. Jedna z nich byla ta žena z Crystal Palace, druhou neznal. Měla na sobě nuzné šaty z kalika, které však nijak nesnižovaly krásu jejích světlých vlasů, jež měla vzadu spletené do copu.

„Ruším?“ otázal se John. Přistoupil ke stolu a stáhl knoty obou petrolejových lamp tak, že jejich plameny zhasnuly. Pak přikročil k oknu, přitiskl se ke stěně a vyhlédl na ulici.

„Máte v domě revolver?“ otázal se přes rameno. Ulice zela prázdnotou. Stáhl tmavé plátěné žaluzie a škrtl sirkou. V její záři pak pohlédl na obě ženy, které stály u stolu, opět zapálil lampy a zhasnul sirku.

„Jeden je v šuplíku,“ řekla žena v tmavých šatech. „Můžete si ho vzít, jestli chcete. Někdo na vás střílel?“

John vytáhl šuplík a sáhl pro revolver, který v něm opravdu ležel. – Great Western ráže 44. Otevřel jeho bubínek a přesvědčil se, že komory jsou nabité.pak jej zase zaklopil a strčil si tu zbraň se slonovinou vykládanou pažbou za opasek.

„Někdo se pokusil mě na ulici ze zálohy zastřelit,“ řekl a vytáhl kapesník, aby se pokusil zastavit krev řinoucí se mu po tváři. „Zdá se, že ve Westvacu nejsem příliš oblíben. Slyšely jste výstřely? Maršál Sherman je asi neslyšel.“

Žena na něj vrhla klidný pohled. Z její tváře se nedalo nic vyčíst. Pak položila ruku na rameno své návštěvnici a řekla: „Toto je paní Fisherová. Zatkl jste jejího muže, pane Bogarde. Přišla, aby mě poprosila o pomoc. Nechcete jí něco říct?“

Pohlédl na ni a žena se začervenala. Ano, skutečně čeká dítě.

„Je mi líto, paní Fisherová,“ podotkl.

„To je všechno, co jí řeknete?“ zeptala se žena v tmavých šatech. „Za čtyři týdny se mu narodí dítě. Má mu matka říct, že jeho táta skončil na šibenici, pane Bogarde?“

John uviděl na prádelníku láhev whisky a trochu si nalil na šátek, který si pak přiložil na ránu. Zkřivil tvář bolestí, když ho alkohol začal v ráně pálit.

„Paní Fisherová,“ řekl. „Je mi to líto, opravdu. Ale kdybych vašeho muže nezatkl já, udělal by to někdo jiný. Už jste určitě slyšela, proč na něho soudce v Casperu vydal zatykač. V Sand Drew byl zastřelen člověk a vyloupena banka a…“

Viděl, že jí začalo cukat ve tváři. Sevřela ruce v pěst a dala je před sebe.

„To by Jess nikdy neudělal. Vím, že by nedokázal zabít člověka. Odjel, aby ve Fort Bridgeru nakoupil několik kusů dobytka. Řekl mi, že mu bude pár dnů trvat, než se vrátí. Nevěřím, že někoho zabil, ani že vyloupil banku. Vím, že je nevinný a že nikdy neporušil zákon. Viděl jste někdy jeho ruce? Jsou to ruce člověka, který od rána do večera dře. Teď konečně dal dohromady nějaké peníze, aby mohl koupit pár kusů skotu.“

„Byl identifikován. Jedním mužem, který ho viděl v Sand Drew a ve Fort Bridger ho opět poznal. Přísahal, že ten muž se zúčastnil přepadení dobytkářské banky v Sand Drew. Nemohu pro něj nic udělat. Jeho osud určí soudce v Casperu.“

„A co bude s námi?“ otázala se ta mladá žena. „Neudržím farmu sama. Za několik týdnů už ani nebudu moct vstát. Vím, že Jesse pověsí, když ho přivezete do Casperu. Soudci je jedno, jestli je vinen nebo nevinen. Vím, že Jessovi nedá šanci. Rozsudek bude vynesen, ještě než stane před soudcem. Vždycky to tak je! Malí se nemohou bránit.“

John vytáhl tmavé rukavice z jemné kůže a složil je. Pak strčil do kapsy saka.

„Soudce Franklin nepověsí někoho, kdo je nevinný,“ poznamenal. „Zavolají vás do Casperu, abyste tam svědčila. Tam se ukáže, jestli se toho přepadení banky zúčastnil nebo ne.“

Fee Fisherová otevřela ústa k odpovědi, ale žena v tmavých šatech jí rychle položila ruku na rameno a odvedla ji pryč. John osaměl.

Někdo se pokusil ho zabít a on věděl, že to nebyl poslední pokus. Celé město bylo proti němu. Westvaco ho nenávidělo a snažilo se mu vyrvat Jesse Fishera z rukou.

Vražda zástupce soudcova maršála z Wyomingu byl nebezpečný podnik. Ten, kdo se ho odvážil, pro to musel mít po čertech dobré důvody.

Bezděčně pohlédl na pažbu revolveru, která mu trčela zpoza opasku.

Náhle se ozvaly blížící se kroky a otevřely se dveře. Stála v nich žena v tmavých šatech. Vešla dovnitř, zavřela za sebou dveře a opřela se o ně zády.

„Někdo na vás střílel?“ otázala se. „A vy nevíte, kdo to byl? Možná vám jenom chtěli nahnat strach.

John se posadil na roh stolu.

„Ne,“ prohodil přidušeným hlasem. „Ty kulky byly určené mně a měl jsem zatraceně velké štěstí, že jsem jim unikl. Myslím, že to byl ten muž, který mě vyzval v Crystal Palace.“

„Cochran?“

„Ano, slečno…“

„Jmenuju se van Vogtová,“ řekla. „Chris van Vogtová, pane Bogarde. Jsem majitelkou saloonu Crystal Palace. Vy u sebe nemáte zbraň?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Kde to vlastně jsme?“ zeptal se.

„V horním patře Crystal Palace, pane Bogarde. Nebylo by lepší, kdybyste i se svým společníkem Westvaco opustil? Možná vás opravdu chtějí zabít.“

„Město chce, abych Fishera nechal tady,“ řekl John. „Jenže já nemůžu odjet. Kočár, kterým jsme přijeli, stojí na cestě do Grangeru se zlomenou osou, a koně nám tu nechtějí prodat. Nevíte, proč mají jistí lidé tak velký zájem na Fisherově osvobození?“

Chris van Vogtová přistoupila k oknu, vytáhla žaluzie a vyhlédla do noci.

„Co myslíte?“ tiše se otázala, aniž by na něj pohlédla. Pozorovala však jeho odraz ve skle.

„Podle mě v Sand Drew nebyl s cizinci,“ odvětil stejně tiše. „Bylo s ním pět mužů. Nikdo kromě něj neví, kdo to byl. A mně se zdá, že toto město v tom hraje nějakou roli. Co třeba Cochran?“

Chvíli se zdálo, že Chris van Vogtová se chce obrátit, ale pak řekla, jakoby hovořila jen k okenní tabulce: „Nemyslíte, že by se to mohlo stát i z jiného důvodu, než předpokládáte? Už jste někdy někomu věřil, pane Bogarde?“

John se temně zasmál a přistoupil ke stolu.

„Vy byste měla znát lidi, slečno van Vogtová. Právě vy byste je měla znát.“

Prudce se otočila a pohlédla mu do očí.

„Ano, pravděpodobně je znám lépe, než se to kdy podaří vám. A vím, že v lidech je i cosi dobrého. Zdá se, že tomu moc nevěříte.“

„Věřit? Čemu? Lidem?“ John pokrčil rameny. Odsunul si klopu svého kabátu, takže se mu na světle zaleskla hvězda. „Ten, kdo to nosí, většinou nevěří ničemu. A už vůbec ne lidem, slečno van Vogtová. Vezměte si jenom případ Jess Fisher. Celé Westvaco se zapřísahá, že musí být nevinný. Klidně by mě zabili, jenom proto, aby ho osvobodili. A přitom vrahem toho pokladníka v Sand Drew mohl být i on. Ano, Fisher může být vrah.“

„Třeba tomu lidé tady nevěří proto, že Jesse dobře znají,“ odtušila.

„Zdá se, že ho dobře znáte i vy,“ řekl s lehce ironickým podtónem.

„Na to abyste mě ranil, to nestačí,“ opáčila s ledovým klidem. „Dovolíte Fee, aby s ním mluvila?“

„Zítra , než odjedeme, s ním může hovořit,“ přisvědčil John. „Přál bych si, abych sem nikdy nemusel jezdit. Půjdu. Děkuju za revolver. Zítra vám ho vrátím.“

Aniž by počkal na odpověď, svezl se z hrany stolu a odešel.

+ + + + +

Když po širokém schodišti sešel do saloonu, spatřil Cashwella Shermana, jak se opírá o pult a dívá se na něj. Měl u pasu revolver a na pultu před ním ležela dvouhlavňová Parkerova brokovnice.

John rychle schoval revolver, aby jej pod kabátem nebylo vidět, a postavil se vedle Shermana, který na něj udiveně pohlédl. „Slyšel jsem, že na vás stříleli, Bogarde,“ prohodil. „Řekli mi, že jste v Crystal Palace, tak jsem tu na vás počkal. Co se stalo?“

„Kdo vám to řekl? Fee Fisherová?“ otázal se John. Všiml si, že Sherman pozvedl obočí, a řekl: „Nikoho s winchestrovkou jste poblíž saloonu neviděl, co? Proč jste hned nepřiběhl, když se začalo střílet? Nechybělo mnoho a ten chlápek mě dostal. Myslím, že to byl Cochran.“

Sherman si hrál s pestře vykládaným závěrem parkerovky. Aniž by pohlédl na Johna, řekl: „Musím se postavit na vaši stranu, Bogarde. Vy nosíte hvězdu a já také. Jenže – toto město je proti vám. Fisher tu má spoustu přátel. Všichni ho tu znají jako hodného chlapce. Vždycky byl každému ochoten pomoct a všichni ve Westvacu mají jeho i Fee rádi. Lidem, kteří roky žijí spolu, prostě nemůžete namluvit, že je vrah a že musí viset.“

Opustili saloon a vydali se k hotelu. Před vchodem se zastavili.

„Lidé tady vás nenávidí, Bogarde,“ řekl Sherman. „Mám vám dát radu jako člověk a ne jako městský maršál? Lépe řečeno se vás na něco zeptám: Co by se stalo, kdyby Jess Fisher uprchl? To se přece může stát i takovému zástupci, jako je McKeenan Bogard, a…“

„Vždycky jsem chtěl vědět, na čí straně jste,“ přerušil ho John. Přistoupil k němu a pohlédl na něj přivřenýma očima, jež připomínaly oči kočky. „Ten, kdo chce dostat Fishera z vězení, bude nejdřív muset oddělat mě. A vy jste zodpovědný za to, že zůstane za mřížemi, dokud budeme ve Westvacu. Jestli vám unikne, maršále, tak se osobně postarám o to, že vás soudce Franklin sesadí.“

„Vyhrožujete mi?“ otázal se Sherman. „Splním svou povinnost. Ale nejsem jediný člověk ve Westvacu. Mějte se na pozoru, Bogarde. Nemůžu vám pořád krýt záda a ten muž, který vás chce zabít, se vám nepostaví ve férovém souboji. I vy jste zranitelný.“

„Hlavně nenechte uniknout Fishera. Já už na sebe dám pozor,“ řekl John Bogard. „Záda si vždycky kryju sám. Dobrou noc, maršále.“

Přišel do hotelu, vzal si klíč od pokoje a po schodech vyběhl do patra. Zaklepal na Enwrighta a zavolal své jméno.

Enwright otevřel a pustil ho dovnitř. V ruce držel revolver Walsh Marině. Když pohlédl na Johna, usmál se a podal mu jeho zbraň.

„Nepotřeboval jsem ho,“ řekl. „Co to bylo za výstřely?“

„Někdo si chtěl zažertovat,“ odvětil John. Vytáhl zpod kabátu kolt

od Chris van Vogtové a podal ho Enwrightovi, který si ho vzal s neskrývaným odporem. „Přes noc si ho nechejte,“ radil mu Bogard.

Enwright přistoupil ke své posteli, hodil na ni revolver, pohlédl na špičky svých bot a řekl:

„A co když jsem se ve Fort Bridgeru doopravdy zmýlil? Co když Fisher v Sand Drew při tom přepadení vůbec nebyl? Všechno to v té bance proběhlo tak rychle. Ani jsem si neuvědomil, co se děje, a už bylo po všem. Ve Fort Bridgeru jste mi řekl, že to musí být ten chlap –a já jsem si řekl, jasně, je to on. Ale – co, když jsem se mýlil? Co když dostanu na šibenici nevinného?“

John si pomalu strčil svůj Walsh Marině revolver do pouzdra.

„Máte strach, Enwrighte. Chápu to. Bojíte se, že na vás budou střílet. Ale teď nesmíte vystoupit. Víte velice dobře, že Jess Fisher při té loupeži byl. A víte i to, že jste ho znovu poznal. Teď nesmíte couvnout, tak krátce před cílem.“

„Proč mi pořád nechcete rozumět?“ odtušil Enwright chvějícím se hlasem. „Mám ženu v Sand Drew. A má zodpovědnost vůči ní je větší než vůči vám. A že mám strach? Je snad zločin mít strach? A pak – ta myšlenka, že j sem se mýlil, že jsem dostal na šibenici nevinného… Ode dne, kdy jsme opustili Fort Bridger, se nemůžu zbavit myšlenky, že to všechno byl omyl, že bude viset člověk, který nic špatného neudělal. A to je hrozné. Nedokázal bych se do konce života zbavit výčitek svědomí. Už nikdy bych se nemohl radovat, kdybych věděl, že jsem neudělal všechno pro to, abych neposlal na smrt nevinného.“

John Bogard si jej změřil pohledem, aniž by řekl jediné slovo. Když Enwright domluvil, chvíli mlčel, aby pak odvětil:

„A co řeknete v Casperu, až se vás soudce Franklin zeptá, zda jste Fishera v Sand Drew poznal? Povíte mu potom: Už si nevzpomínám? Nebo: Možná, ale nejsem si jistý. Nebo: Na jeho tvář už si nevzpomínám? Zničíte všechno jenom proto, že jste na okamžik podlehl strachu? Vy přece víte, že ten muž byl při tom, když byl chladnokrevně zavražděn váš kolega v bance. Potvrdil jste to i před maršálem Shermanem. Mám ho předvolat do Casperu, ať vás přivede k rozumu?“

Enwright trhl hlavou.

„Ne,“ odsekl. „Ne. To není nutné, pane Bogarde. Nechápete to Všechno, co chci, je to, abych se mohl vrátit domů a všichni mě nechali na pokoji. Jak mám ale žít s vědomím, že jsem přivedl na šibenici nevinného?“

„A co řekne žena toho muže, kterého v Sand Drew banditi odpráskli jak psa? Lhát může být velmi pohodlné, Enwrighte. Ale se lží se žít nedá. Seberte se a neudělejte ostudu, až se dostaneme do Casperu. Mluvte pravdu.“

Enwright přistoupil k umyvadlu, aby si z porcelánového džbánu nalil sklenici vody. Jeho ruce se tak chvěly, že vodu rozlil na podlahu. Napil se a vrátil se k posteli. Měl popelavé, propadlé tváře. Pravou rukou sáhl na chladnou ocel revolveru, který ležel před ním, ale pak ruku odtáhl, jakoby se popálil.

„Nejsem takový jako vy,“ řekl. „Vždycky jsem záviděl lidem, kteří neznají strach. Jsem jenom malý pokladník v bance – a mám strach.“ Zvedl hlavu a pohlédl Johnovi do očí. „Proč toho muže tak nenávidíte?“ otázal se tak tiše, že to John skoro neslyšel. „Co vám udělal? Pronásledujete ho, dostanete ho na šibenici a potom…? Co vám ten člověk udělal, Bogarde? Když někdo někoho štve tak jako vy jeho, tak pro to musí mít důvod, ne? Já k němu nenávist necítím. Mně nic neudělal. Možná bych ho měl nenávidět, protože před mýma očima zastřelil člověka. Ale já nemůžu, ne, nejde to. Když seděl v tom kočáře s želízky na rukou, ubohý, bezmocný a sám, pocítil jsem k němu lítost a zeptal jsem se: Mohl ten mladík zabít člověka? A odpověděl jsem si: Ne.“

John Bogard přikročil k umyvadlu, nalil sklenici vody a přinesl ji Enwrightovi.

„Tady!“ řekl. „Vy neznáte lidi, Enwrighte. Vypijte to, možná vám to pomůže. Mám vám snad zítra přinést láhev whisky, než pojedeme dál?“

„Nesnáším whisky,“ řekl Enwright a odložil prázdnou sklenici. „Vím, že mnou pohrdáte. Pro vás nejsem nic než zbabělec. Ne, nevrťte hlavou! Myslíte si, že nejsem nic než zbabělec, a možná dokonce máte pravdu. Asi ano! Ale raději budu snášet vaše pohrdání než vědomí, že jsem dostal na šibenici nevinného a…“

John se napolo obrátil a mrštil sklenicí o zeď. Sklo se rozbilo na tisíc střípků.

„Co je to s vámi, Enwrighte?“ zvolal. „Ve Fort Bridgeru jste byl ochotný přísahat na to, že Jess Fis-her byl ten muž, kterého jste viděl při té bankovní loupeži. To vám tady ve Westvacu tolik nahnali strach? Za čtyřiadvacet hodin toto město opustíme a pojedeme dál a pak pro vás bude všechno jen zlý sen. Neměli bysme už o tom dál mluvit, Enwrighte. Vezměte si ten

revolver a položte si ho pod polštář. A pak za mnou zamkněte dveře.“

Odešel a počkal na chodbě, až Enwright zamkne. Pak šel do svého pokoje, stáhl žaluzie a rozsvítil lampu.

Pomalu se svlékl a ve studené vodě smyl z těla prach, načež si lehl na postel a dal si ruce pod hlavu. Pod polštářem cítil tvrdé hrany svého revolveru a pouze toto vědomí mu umožnilo usnout.

+ + + + +

Nad ránem ho ze sna vytrhl dusot kopyt. Okno bylo otevřené a skrze stáhnuté žaluzie prosvítalo světlo. Chvíli ležel v polospánku na posteli, pak se opřel o lokty a přehoupl nohy přes okraj postele. Vstal a přistoupil k oknu, aby vytáhl žaluzie.

Main Street byla zalita slunečním svitem a John viděl čtyři jezdce, kteří vedle sebe projížděli ulicí. Ty tváře neznal. Vypadali jako honáci, ale čímsi se od nich přece jen lišili. Jeden z nich za sebou vedl na dlouhé uzdě koně s nákladem. Každý z nich byl ozbrojen koltem a v sedlovém pouzdře měl pušku. Zdálo se, že za sebou mají dlouhou a drsnou jízdu, jejich šaty i koně pokrýval šedý prach wyomingské náhorní plošiny.

Jeden z nich, hubený dlouhán, zvedl hlavu, když projížděli kolem hotelu. Jeho pohled však na Johnovi neulpěl, pouze přes něj krátce přelétl. Pak zastavili před Crystal Palace a seskočili ze sedel.

John Bogard za nimi hleděl, dokud nezmizeli. Nato přistoupil ke své posteli a zpod polštáře vytáhl revolver.

Ta těžká, krátkohlavňová zbraň byla to jediné, na co se v následujících dvanácti hodinách mohl spolehnout. Hodil jej na postel, umyl se, oholil a pak se pomalu oblékl. Pouzdro na kolt si přivázal do podpaždí, oblékl si kabát a strčil si revolver do pouzdra. Pak si vzal klobouk, otevřel dveře a vyšel na chodbu.

Zaťukal na dveře Enwrightova pokoje, ale odpovědi se nedočkal. Pak po schodech sešel dolů a opustil hotel, přešel prosluněnou ulici a vydal se ke Crystal Palace, kde se chtěl nasnídat. Bylo mu jasné, že Crystal Palace je jediné místo ve Westvacu, kde dostane aspoň sklenici vody.

Když vstoupil dovnitř, spatřil ty čtyři jezdce. Stáli u pultu. Neotočili se, ale on věděl, že ho pozorují v zrcadle, jež viselo nad barem, a měl náhle pocit, že tam čekají na něho. Měli revolvery nízko u pasu. Níž než normální kovbojové. Pouzdra měli připnutá řemínky ke stehnům.

Chvíli stál u dveří, načež přišel k jednomu stolu v rohu, posadil se a sundal klobouk. Barman vyšel zpoza pultu a, utíraje sklenici, zamířil k němu.

„Chcete snídani?“ otázal se nevrlým hlasem. „Máme jenom vajíčka na slanině a kávu.“

„Přineste to,“ řekl John.

Barman přikývl a zmizel. Netrvalo to ani minutu a vrátil se s tácem, na kterém přinesl několik talířů s jídlem a konvici s kávou. Teď už John bezpečně věděl, že tam čekají na něho. Barman postavil tác před něj na stůl a hluboce se předklonil.

„Slečna van Vogtová mě poprosila, abych vám něco vyřídil,“ řekl tak tiše, že to mohl slyšet jen John. Takřka při tom nepohyboval rty. „Máte se prý ztratit z města. Ransom Cochran se včera večer opil v jiném saloonu a rozhlašoval, že vás zabije, jestli Jesse Fishera nenecháte běžet.“

Otočil se a vrátil se k pultu. John si nalil šálek horké kávy, dal do něj několik lžiček cukru a pomalu začal jíst. Takže to na něj včera v noci skutečně střílel Cochran. Jenom mu to nemohl dokázat. Ale kdo jiný by mohl mít zájem na jeho smrti? Snědl vajíčka a vytřel talíř kouskem chleba, načež vše zapil kávou. Pak hodil na stůl půldolar, vzal si klobouk a odešel.

Stále to ještě bylo časně ráno a Westvaco se jen pomalu probouzelo. Obezřetně kráčel ulicí, až se zastavil v holičství. Pověsil klobouk na věšák a posadil se do kůží vypolstrovaného křesla.

„Ostříhat vlasy!“ řekl. „Vypadá to, že město ještě spí. To je tu vždycky takový klid?“

„Ne, pane Bogarde,“ řekl holič a ovázal mu kolem krku bílé prostěradlo.

John jej viděl v zrcadle, jak stojí za ním. V celém Westvacu očividně nebyl nikdo, kdo by nevěděl, že John McKeenan Bogard je ve městě.

Holič jej pozoroval přes poniklovanou obroučku svých brýlí, učesal mu vlasy a začal ho stříhat.

„Je to pravda, že vezete Jesse Fishera do Casperu, aby ho tam pověsili?“ otázal se. „Slyšel jsem něco takového. Jess Fisher má ve Westvacu hodně přátel.“

„Vy k nim také patříte?“ zeptal se John. „Raději mi povězte, kde je tu kovárna.“

„Na konci ulice, naproti metodistického kostela, pane Bogarde. Viděl jsem tam stát nějaký kočár. To je váš?“

John viděl v zrcadle, jak jeho vlasy padají na bílé prostěradlo.

„Co je vlastně ten Fisher za člověka?“ otázal se. „Jak dlouho už žije ve Westvacu?“

„Hodně dlouho,“ odvětil holič. „A co je za člověka? Já ho moc neznám. Ale říká se, že má ve městě spoustu přátel. Opravdu věříte, že má něco společného s tou bankovní loupeží v Sand Drew?“

John Bogard náhle uslyšel dusot kopyt na ulici, vzápětí však utichl. Opřel se o opěradlo křesla a pohlédl do zrcadla.

„Slyšel jsem, že má usedlost na Black Fork. Zdá se, že se mu moc nedaří, co?“

„Má to zatraceně těžké,“ přisvědčil holič. „Na chov dobytka je Wyoming ideální, ale na farmaření a ještě k tomu v malém… Opravdu nevím. Zima tu bývá proklatě studená. A osadníci si vydělají sotva tolik, aby nějak přežili. Chtěl jsem říct…“

Když se holič uprostřed věty zarazil, John se bleskurychle otočil,.

Ve dveřích holičství se objevil stín, načež dovnitř vstoupil muž. John pod okrajem klobouku poznal Cochranův propadlý obličej. Osadník stál široce rozkročen v otevřených dveřích a o bok si opíral winchestrovku, jíž mířil na Johna. V následujícím okamžiku stáhl pákové nabíjení a s kovovým cvaknutím se do komory pušky ze zásobníku zasunul náboj.

Vteřinu, která se zdála být nekonečná, si ti dva hleděli do očí. John v těch Cochranových četl pevné odhodlání. To byly oči muže, který nezvedá zbraň proto, aby hrozil, ale aby zabíjel.

John jednal tak rychle, jako ještě nikdy v životě. Kopl do umyvadla a obrátil se v křesle, přičemž pravou rukou zajel pod plachtu pro revolver. Uslyšel zadunění Cochranovy winchestrovky a něco mu lehce narazilo do levého ramene. Pak třeskly výstřely revolveru Walsh Marině. Bílé plátno se při každé ráně zachvělo.

Cochran se pokoušel ještě jednou nabít, ale pak koupil kulku a skácel se do dveří. V následujícím okamžiku zmizel.

Dunění výstřelů ještě neodeznělo, když si John strhl prostěradlo z krku a přiskočil ke dveřím. V ruce držel revolver, ale už jej nepotřeboval.

Cochran měl nohy ještě na chodníku, ale od pasu nahoru už ležel v prachu ulice. Puška ležela vedle něj. Jednu ruku měl schovanou pod sebou.

John se k němu sklonil a pokusil se těžké tělo otočit. Cochran mu však vyklouzl z rukou. Měl otevřená ústa a oči. John ho trefil oběma kulkama. Ty rány Cochranovi zely na prsou jen palec od sebe.

Bogard toporně vstal a strčil si revolver do pouzdra. K holičství se sbíhali lidé a John mezi nimi spatřil Shermana. Zvedl Cochranovu winchestrovku a několikrát ji nabil, až všechny náboje ze závěru vypadaly dolů.

Sherman stanul nad Cochranem a prohlédl si ho.

„Jak se to stalo?“ otázal se. „Pane Bože, jak se něco takového mohlo stát, Bogarde?“

John kývl na holiče.

„Byla to sebeobrana,“ řekl. „Tady je svědek. Cochran přišel do obchodu a okamžitě na mě vystřelil. Musel jsem se bránit, jinak by mě oddělal. To je důkaz, že i Cochran byl zapletený do té záležitosti v Sand Drew.“

Městský maršál opět pohlédl na Cochrana, načež se podíval Johnovi do očí a řekl: „To se nemělo stát, Bogarde. To se nikdy nemělo stát.“

Sherman si klekl ke Cochranovi a zatlačil mu oči. Pak vstal, sňal klobouk, rukávem si utřel obličej a řekl: „Proč jste se tu musel objevit, Bogarde? Proč? Dokud jste sem nepřijel, bylo Westvaco klidné město.“

„Klidné město?“ podivil se John. „Klidné město, ve kterém může žít

zločinec? Tomu vy říkáte klid?“ Zvedl si límec a dodal: „Kde je paní Fisherová?“

„Co od ní chcete?“ zavrčel Sherman. „Nemůžete ji nechat na pokoji po tom všem, co se stalo? Vy dobře víte, že jejího muže v Casperu pověsí. Proč ji ještě chcete týrat, Bogarde?“

„Protože Jesse Fishera může přinutit mluvit jenom jeden člověk, „ odvětil John. „A to je jeho žena. Jestli se od ní dozví, že Cochran už nežije, možná ho to přivede k rozumu.“

„Myslíte, že Cochrana kryl?“ otázal se Sherman. „Ne. Já Fishera znám lépe než vy. Jeho žena je pro něho vším. A on ví, že, když nepromluví, bude to jeho konec. Pro to mlčení musí mít jiný důvod.“

John otevřel ústa k odpovědi, když tu náhle mezi okolostojícími muži spatřil Enwrighta. Jeho krátkozraké oči byly za brýlemi rozšířeny děsem.

„Slyšel jsem výstřely, zrovna jsem seděl u snídaně,“ poznamenal. Pohlédl na Cochrana a dodal: „To je přece ten muž ze včerejška, ne?“ Pohledem těkal mezi Bogardem a Shermanem.

Městský maršál si strčil ruce za opasek a přivřenýma očima pohlédl na Enwrighta.

„Jo, to je ten muž ze včerejška,“ přisvědčil. „Ještě si jste jistý, že

jste ve Fort Bridgeru identifikoval toho pravého, pane Salomone Enwrighte?“

„Držte hubu!“ zvolal John Bogard. „Chcete ho znervóznit, Shermane? Soudce Franklina to určitě bude zajímat. Proč jste nezůstal v hotelu, Enwrighte?“

Enwright na něj pohlédl svýma vytřeštěnýma očima, načež prázdným hlasem řekl: „Včera večer jsem řekl, že si nejsem jistý, jestli jsem se ve Fort Bridgeru nespletl, pane Bogarde. Nechci, aby kvůli mně popravili nevinného.“

John Bogard cítil, že bledne a že se mu začíná třást spodní ret.

„Běžte zpátky do hotelu, Enwrighte,“ řekl chladným hlasem. „A zůstaňte tam, dokud nepřijdu.“

Enwright chtěl něco namítnout, ale pak pohlédl Johnovi do očí, pokrčil rameny a otočil se, aby mezi přihlížejícími, kteří se před ním rozestoupili, odešel pryč.

Sherman za ním hleděl, dokud nezmizel. Potom řekl: „Vy ho za každou cenu chcete nechat oddělat, že, Bogarde? Řekl přece, že si není jistý. Vypovíte to i u soudce Franklina? Jestli si není jistý, že poznal toho pravého člověka, tak Fishera nemohou pověsit. Zdá se, že váš kalkul nevyšel.“

John mu hodil Cochranovu winchestrovku, obrátil se a vrátil se zpátky do holičství, aby si tam vzal svůj klobouk. Pak se vydal ke Crystal Palace. Musel se dozvědět, kde se zdržuje Fee Fisherová.

Když se blížil k saloonu, vyjela z jedné postranní ulice bryčka s květovanou ozdobnou stříškou a projela kolem něj. Ve stínu stříšky spatřil Chris van Vogtovou, jež seděla na kozlíku a v rukou třímala uzdu. Vrátil se doprostřed ulice a zadržel jejího hnědáka.

„Měl bych pro vás jednu otázku, paní van Vogtová,“ řekl. „Jelikož víte o všem, co se ve Westvacu děje, víte jistě i to, kde je Fee Fisherová.

Vrhla na něj klidný, ale vyzývavý pohled. Náhle měl pocit, že v něm spatřil lítost, a to ho zabolelo.

„Co od ní chcete?“ zeptala se. „Proč ji nenecháte na pokoji?“

„Musím s ní mluvit. Je to velmi důležité, slečno van Vogtová.“

Stále na něj tázavě hleděla, načež lehce sklonila hlavu a řekla: „Jedu za ní. Strávila noc na Mclversově usedlosti, jen míli od Westvaca. Jestli chcete, můžete mě doprovodit.“

„Děkuji, slečno van Vogtová,“ řekl a sáhl si na okraj klobouku. Pak se vyhoupl za ní na kozlík a Chris trhla uzdou. Bryčka se rozjela dál.

Chvíli jeli mlčky, ale když opustili město, Chris na něj upřeně pohlédla.

„Opravdu chcete Jesse Fishera poslat na šibenici?“ zeptala se svým temným, podivně chvějivým hlasem. „Víte, co by to znamenalo pro Fee, kdyby jejího muže pověsili? V takovém malém městě by se neudržela nad vodou.“

John se rozhlížel po nespočetných pahorcích wyomingské prérie táhnoucích se až k modravým hřebenům Wind River Range v dáli.

„Co myslíte, že bude s ženou toho bankovního úředníka, kterého v Sand Drew zastřelili při tom přepadení, slečno van Vogtová? Zločin se nedá omluvit.“

„Některé zločiny jsou možná spáchány ze zoufalství. To pak člověk udělá i to, co nechce,“ zamumlala.

John zavrtěl hlavou a opřel se nohama o lištu kozlíku.

„Do Casperu už jsem přivedl spoustu mužů, které jsem pronásledoval,“ řekl. „Mužů, kteří vraždili, přepadávali dostavníky a vlaky a loupili dobytek. A…“

„Já vím,“ řekla. „Četla jsem o tom v novinách. Vždycky je to na první straně, když McKeenan Bogard, řečený kat, zase dostal nějakého zločince na šibenici. A vy jste přece zastřelil v jednom saloonu v Cheyenne toho vraha Stonewella, že?“

John přikývl. „Ano! A všichni tito muži věděli velice dobře, co dělají, slečno van Vogtová. Zločin ze zoufalství? Nic takového neexistuje. Ten, kdo páchá zločin, ví dobře, co dělá. Proto se zločiny neodpouštějí.“

Bryčka projela mezi dvěma kopci a John spatřil malou usedlost ležící na břehu Black Fork, jejíž tok se vinul krajinou jako had. Ve stínu několika topolů a smrků stálo pár ubohých bud. Půda zde byla bahnitá a kola bryčky za sebou zanechávala hluboké koleje.

„To je Mclversova usedlost,“ řekl Chris a vjela na dvůr před obytným domem, který se krčil ve stínu stromů.

Když zastavila, otevřely se dveře domu a vyšel z nich muž v kostkované bavlněné košili, ve vysokých šněrovacích holínkách a hnědých, prošoupaných manšestrových kalhotách. Měl šedivé vlasy, pohublý obličej a krátký, kadeřavý vous. Pod paží držel starou sharpsku. Váhavě přikráčel k bryčce a pohlédl na Johna. Pušku přitom nesklonil ani o coul.

„Koho to sem vezete, slečno van Vogtová?“ zeptal se a jeho hlas prozrazoval nedůvěru. „Kdo je to?“

„To je John McKeenan Bogard,

zástupce maršála s pověřením od soudce Thomase S. Franklina,“ řekla Chris. „Přivezla jsem ho sem, protože chce mluvit s Fee Fisherovou.“

John viděl, jak se osadníkova tvář stále více zachmuřuje, jak Chris mluvila. Když se odmlčela, pozvedl hlaveň pušky, takže nyní mířil Johnovi do obličeje.

„Ven z mého pozemku, Bogarde! Nestrpím takové krvavé psy na svých pozemcích. Neslyšel jste? Řekl jsem vám, že máte zmizet. Nebo vás snad mám vyhnat puškou?“

„Strýčku Isaacu!“ ozval se z domu vysoký ženský hlas a John ve dveřích spatřil Fee Fisherovou.

Mel verš se ohlédl a zavrčel: „Co chceš, Fee?Běž zpátky.“

Fee ho však neposlechla a přes zablácený dvůr přišla až k bryčce. Přistoupila k Mclversovi a sklonila mu pušku.

„Jde o Jesse, strýčku Isaacu. Prosím, nechej ho, ať řekne, co nám chce říct.“

„Tak dobrá,“ zamumlal Mclver. „Ale ať si pospíší. Nechci, aby tu byl jen o minutu déle, než je bezpodmínečně nutné.“

John pomalu slezl z vozu. Jeho holínky se bořily do bláta.

„Mohl bych si s vámi na chvíli promluvit o samotě, paní Fisherová?“ zeptal se.

Aniž by na něj pohlédla, přikývla a odebrala se s ním k domu. Tam se zastavila a obrátila se.

John ji oběma rukama chytil za ramena. „Paní Fisherová,“ řekl. „Pochopte mě. Není pochyb o tom, že váš muž se zúčastnil bankovní loupeže v Sand Drew. Prosím, povězte mi, co víte. Jde o život vašeho muže. Jestli nezjistím, že toho pokladníka nezabil, pověsí ho.“

Pohlédla na něj a do očí jí vhrkly slzy.

„Nemůžu vám nic říct,“ hlesla. „Nic nevím. To jediné, co vím, je to, že Jess by nikdy nikoho nezabil. To by prostě neudělal. Když s někým žijete tak dlouho, jako já s Jessem, tak ho prostě poznáte a…“

„Máme ještě jednu šanci,“ přerušil ji. „Dnes večer, než opustíme Westvaco, s ním musíte promluvit. Musíte z něho dostat, co ví. Mám pocit, že by nám toho mohl říct mnohem víc. Musíte to z něho vytáhnout.“

„Proč?“ otázal se hlas za ním. „Abyste mohl přivézt na šibenici i někoho dalšího?“

„Nepleťte se do toho, Mclversi,“ řekl John.

„Zmizte z mých pozemků,“ opáčil Mclvers. „Vypadněte, než vás odprásknu jak prašivého psa. Nic jiného ani nejste.“

John cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Musel bojovat s nutkáním Mclversovi uštědřit pár tvrdých ran.

„Nezapomeňte, co jsem vám řekl,“ prohodil k Fee.

„Vypadněte z mých pozemků!“ opakoval Mclvers.

John šel, aniž by na něj jedinkrát pohlédl, k bryčce a posadil se na kozlík vedle Chris. Vzal jí z ruky uzdu a práskl bičem.

Nemínil se u Mclverse zdržovat.

+ + + + +

John tiše zamlaskal a hnědák táhnoucí vůz zrychlil.

Na úzkém sedátku kozlíku vedle něj seděla Chris.

„Řekl jste, že zločin ze zoufalství neexistuje,“ poznamenala. „Proč by to nemělo být možné? Jenom proto, že to nestojí v trestním zákoníku? Člověk jako Jess Fisher, který se celý život dře, aby uživil rodinu…“

„Zdá se, že ho dobře znáte,“ podotkl. „Dřív jste se přátelili, že ano? Ano, slyšel jsem to, když jste hovořila s paní Fisherovou.“

Úkosem na něj pohlédla a narovnala se. Náhle z ni vyzařovala silná hrdost.

„Ano, chodili jsme spolu. Znala jsem mnoho mužů, pane Bogarde. Přicházeli ke mně do saloonu, když už nevěděli kudy kam, a vykládali si se mnou. Možná proto znám muže tak dobře. Zažila jsem je, když byli opilí, a… věříte, že opilí říkají pravdu? Proč by člověk, který celý život jenom dře, nemohl chtít dostat se k penězům snáze?“

„Zákon nedělá mezi lidmi rozdíl,“ namítl John.

„Zákon? Vy děláte z toho vašeho zákona náboženství. Ale jsou i jiné věci, než zákon.“

„Pro muže, který vraždil, ne.“

„Ale vy přece ani sám nevěříte, že to on zastřelil toho pokladníka v Sand Drew.“

„To, co si myslím, nebo cítím, je vedlejší, slečno van Vogtová. Rozhodující je to, co říká zákon.“

„Připadá mi, že nemáte moc rád lidi,“ řekla. „Nechcete mi říct, odkud pocházíte?“

„Jsem z Lexingtonu v Kentucky. Proč vás to zajímá?“

Vrhl na ni tázavý pohled, ale ona ho neopětovala.

„Pocházím z bohabojného domu,“ řekl po chvíli s ironií v hlase. „Můj otec byl knězem v jedné metodistické komunitě v Lexingtonu, než jsme přijeli do Lawrence v Kansasu krátce před začátkem občanské války. Vydal se tam, aby tam kázal. Jeho kázání mu byla

nade vše. Když si vzpomenu, co mě učil: Ten, kdo žije s mečem, mečem také zhyne! Nenáviděl násilí, když ho páchali druzí, ale on sám byl prosycený násilím. Ani dneska si ještě nejsem jistý, co jsem k němu vlastně cítil víc: Nenávist nebo strach. Když mi bylo patnáct, tajně‘jsem pracoval, abych si vydělal na revolver. Přišel na to, když jsem s ním cvičil. A víte, co udělal? Byli jsme ve stáji a on vzal ze stěny dlouhý bič a začal mě s ním bít. Zbičoval mě, i když jsem v ruce držel kolt a stačilo mi jen zmáčknout spoušť. On na to ale nedbal. Bil mě, dokud jsem se neodplazil do rohu. Když skončil, byl celý zadýchaný.

Pak mi řekl: Jestli tě ještě jednou uvidím s tím nástrojem Satanovým, ubičuju tě k smrti, i kdybys byl tisíckrát můj syn a já tě tisíckrát miloval. Zapamatuj si to.“

Ještě dnes vím, co jsem mu řekl: Já se nikým zbičovat nenechám. Nikoho na světě se nebojím, jenom tebe.

A tak to má být, odpověděl. Já na zemi zastupuji Boha a ty se mě máš bát.

Od toho dne jsem ho nenáviděl. Nikdy nepochopil, co to je být milován. Myslím, že ho to ani nezajímalo. Stačilo, když se ho lidé báli.

A pak, když jsem poprvé musel střílet v sebeobraně a zabít člověka, mě postavili před soud. Můj otec tehdy přišel do soudní síně s brokovnicí v rukou, u dveří se postavil ke stěně a řekl:

John je nevinný. Tento soud ho neodsoudí. Má je pomsta, řekl Hospodin. Jestli se někdo odváží vztáhnout ruku na mého syna, tak naplním slovo Páně: Ten, kdo žije s mečem, mečem také zhyne!

Osvobodili mě, a když jsme opouštěli sál a kráčeli po ulici, řekl jsem: Pročs to pro mě udělal, otče? Zastřelil jsem člověka…

Jsi můj syn, řekl. A já tě miluju jak sebe sama.

A co bys dělal, kdyby mě odsoudili? zeptal jsem se ho.

Nepohlédl na mě, jenom řekl: Pak bych vzal tuto pušku a prostřílel ti cestu ke svobodě.

To bys pro mě udělal, otče? zeptal jsem se.

A on řekl: Ano! A já jsem věděl, že to byla pravda.

Ptal jsem se dál: Pročs mě tehdy zbičoval?

Protože tě miluji, odpověděl. Ale tomu ty nikdy nebudeš rozumět, synu.

Zavrtěl jsem hlavou.

Věděl jsem to, řekl. Jdeme po úzké stezce, synu. Ano, ta stezka, po které jdeme, je velmi úzká, není širší než dlaň. A dokud budu žít, tak z ní neuhneš.

Potom přišel den, kdy vypukla občanská válka a jednotky Konfederace přepadly a vypálily Lawrence. Vrátil jsem se zpátky do města, když už vojáci byli pryč. V hořícím městě už bylo jenom několik skupin guerillových bojovníků. Můj kůň se plašil, když jsem ho hnal hustým, čpavým dýmem. Pak se zvedl vítr a rozptýlil kouř. Zdálo se, že celý svět je v plamenech. Vypadalo to, že hoří celý Lawrence. Domy se hroutily a k nebi vyletovaly gejzíry jisker. Na ulicích ležely nehybné postavy, většinou civilisté. Byly mezi nimi i ženy. Projel jsem kolem několika z nich, ale nikdo se nehýbal.

Náš dům stál hned vedle metodistického kostela. Obě budovy byly v plamenech. Viděl jsem, že kolem nich leží několik těl. Dva mé bratry rebelové pověsili v hořícím kostele. Můj otec ležel před vchodem do kostela. Pod sebou měl pušku. Slezl jsem z koně a běžel jsem k němu kouřem. Sklonil jsem se k němu a otočil ho. Viděl jsem, že ještě žije. Jeho bílý vous byl celý od krve, ale oči měl otevřené. Poznal mě.

Odkudsi se ozvaly výstřely a dusot kopyt. Já jsem však vnímal jen to, co mi říkal můj otec. Musel jsem se sklonit úplně k němu, abych mu v tom praskotu a syčení plamenů rozuměl.

To jsou lidé, pro které jsme žili, synu, řekl a každé slovo ho přibližovalo smrti. Nepokoušej se předstírat, že mě budeš oplakávat. Vím, jak moc jsi mě nenáviděl. Och, synu, ti zločinci… Zůstal jsi z nás jediný. Musíš se postarat o to, aby lidé pocítili, co je to Boží hněv. Ne kvůli mně, ale kvůli své matce, dvěma bratrům a sestře. Och, synu, kdybys viděl do lidí, spatřil bys, jak jsou prohnilí. Běž dovnitř uvidíš, co udělali s tvou matkou a sestrou. Nikdy, nikdy, nikdy! Už mi zbývá jen pár chvil, ale ty tady zůstaneš a budeš ramenem Božím, které tento svět ztrestá ohněm a mečem. Synu, neměj slitování s lidmi, kteří nejdou cestou dobra. Synu, synu…

Chytil mě za ruce a zvedl hlavu, ale vzápětí ochabl a klesl na zem. Chvíli jsem na něj hleděl, potom jsem se zvedl a běžel jsem do hořícího domu, abych viděl to, o čem mi řekl. Na to, co jsem tam tehdy spatřil, nikdy nezapomenu. Opustil jsem dům teprve, když se začal hroutit. Byl jsem napůl šílený. Ne ze strachu! Musel jsem vyskočit oknem, protože přední stěna domu se již zhroutila. A když jsem oběhl dům, spatřil jsem dva vzbouřence, kteří se skláněli nad mým otcem. Okrádali mrtvého.

Přede mnou na zemi ležela mrtvola, myslím, že to byl rebel. V ruce držel revolver. Sklonil jsem se k němu, vyrval mu zbraň z ruky a zase jsem se narovnal. V tom mě oba Jižané uviděli… Nedal jsem jim možnost, aby sáhli po zbraních. Oba se skáceli na mého otce, když jsem je skolil. Hodinky, které mu vzali, spadly na zem. Šel jsem k nim, ale nikdo z nich už nežil. Odnesl jsem pak otce do hořícího domu. Když jsem se vrátil, měl jsem ožehnuté šaty, ale to jsem vůbec nevnímal. Počkal jsem, až se dům definitivně zbortí, a odjel jsem pryč.

O půl roku později jsem se stal zástupcem maršála u soudce Franklina. Od té doby už jsem poznal, že reverend Abraham Bogard měl pravdu. Každý z mužů, s kterými jsem měl co do činění, by byl schopný těch hrůz v Lawrence.“

Chris pomalu zavrtěla hlavou. „Ale ne všichni lidé jsou…“

Pohlédl na ni. Tentokrát jeho pohled opětovala. Z jejích očích už nevyzařoval soucit. Nesměl by v sobě mít ani stopu citu, aby necítil, co mu ty oči chtějí říct.

Položil jí ruku na rameno, otočil jí hlavu a políbil ji.

V okamžiku, kdy se jejich rty dotkly, třeskl výstřel. Se zvukem trhaného papíru provrtala kulka plachtu vozu a ozvěna výstřelu se odrazila od kopců.

Winchestrovka, pomyslel si John. Opravdu myslel? Byl to jeden z těch momentů, kdy je rozum vyřazen a člověk jedná jenom instinktivně.

Skočil na Chris a strhl ji z vozu na zem. Když dopadli, John ji odvalil za kolo, zatímco si druhou rukou sáhl pod klopu saka a z podpaždí vytáhl krátkohlavňový revolver. Kohoutek zbraně ocelově cvakl. Pak se rozhostilo ticho. John slyšel jen rozrušené oddechování Chris van Vogtové.

Toho jezdce viděl jen okamžik. Stál na vrcholku kopce a o rameno měl opřenou winchestrovku. Než však John stačil prostrčit paprsky kola hlaveň revolveru, zvedl jezdec ruku s winchestrovkou nad hlavou, druhou rukou trhl uzdou, obrátil svého velkého tmavého koně a zmizel za kopcem.

John stáhl kohoutek svého Walsh Marině revolveru a pomalu vstal. Pomohl Chris na nohy a strčil revolver do pouzdra. V květovaném plátně stříšky vozu zela díra velká jako pěst. Johnovu hlavu ta kulka minula snad jen o dlaň a to jenom proto, že se právě sklonil ke Chris.

„Že by další přítel Jesse Fishera?“ poznamenal a pohlédl na

Chris. „Zdá se, že má ve Westvacu opravdu hodně přátel. Až příliš! Poznala jste toho jezdce?“

Chris trhla hlavou dozadu a odhrnula si vlasy z čela. Ještě stále byla bledá jak stěna a měla vytřeštěné oči.

„Ne, nepoznala jsem ho,“ odvětila. „Vy jste viděl, kdo to je, Johne?“

To bylo poprvé, co ho tak oslovila. Stále na ni upřeně hleděl, jakoby se od její tváře nedokázal odpoutat.

A jeho vlastní hlas mu náhle zněl nějak cize, když odpověděl: „Ne!“

Opět ji k sobě přitáhl a políbil ji.

Nebránila se.

Pootevřela rty v očekávání jeho něhy.

Tu ho však od sebe odstrčila, přistoupila k bryčce a rozhlédla se po krajině. Vítr jí čechral vlasy a ona tam stála a hleděla do dáli. Zdálo se, že je duchem někde hodně daleko. Tak daleko, že ji tam John nemohl dostihnout.

Dotkl se její ruky. Chris na něj pohlédla. „Pusť ho,“ řekla. „Prosím, pusť ho.“

Pustil jí ruku. „Proč?“ zeptal se. „Proč? Kdysi jste si byli hodně blízcí, že?“

„Ano,“ přisvědčila a pohlédla kamsi za něj. „Ale to už je dlouho.“

„Proč ti tak záleží na tom, abych ho nechal jít?“ zeptal se klidným hlasem. Přesto byl vnitřně napjatý v očekávání odpovědi.

Chris van Vogtová tam stála a dívala se mu do očí. Teprve po chvíli řekla:

„Ty si myslíš, že mi na něm záleží? Jenom nemůžu snést myšlenku, že ho – že ho přivedeš pod šibenici.“

„Nebyl by první,“ odtušil John. „Když se některý z nich nechtěl vzdát, zastřelil jsem ho. Víš přece, kdo jsem, ne?“

„Nechci vědět, co bylo předtím,“ opáčila. „Chci vědět, co bude. Vím jenom, že nenávidíš lidi a že ti je život lhostejný. Proč?“

John sáhl na díru v plachtě stříšky.

„Nemá smysl o tom mluvit, Chris. Když člověk jde tou cestou, co já, tak rychle ztratí víru v to, že lidi za něco stojí.“

Snažil se to najít u každého, koho potkal, i u mužů, kteří na ulicích dobytkářských městeček padli jeho kulkami, ba dokonce i u těch, které dostal na šibenici. Ale nikdy to nenašel. Lidi opravdu za nic nestáli. Kdysi se zachránil na skalisku uprostřed rozbouřené řeky. Teď se mu zdálo, že to bylo zbytečné.

„Proč tu hvězdu nezahodíš?“ zeptala se. „Proč se od ní prostě neosvobodíš? Vždyť to nemá smysl.“ Pohlédla na něj a v jejích očích uviděl něco, co tam ještě nikdy nespatřil.

„Není nic horšího než vražda, Chris,“ odpověděl s povzdechem. „A proto musím Jesse Fishera dostat do Casperu, i kdyby se proti mně postavilo celé Westvaco.“

„To neříkej!“ okřikla ho. „Neříkej, že musíš! Vím, že Jess by nikdy nikoho nezabil. A i kdyby se zúčastnil přepadení banky, tak co? Ti lidé celý život dřou na pár yardech půdy. Jess je mladý. Chtěl by něco mít ze života, ne jenom práci. To tomu opravdu nerozumíš? Je tak snadné sejít z cesty. Och Johne, ty to vážně nechápeš?“

„Má šanci zachránit si život,“ řekl John. „Musí mluvit. Tuto šanci mu nechám. Když řekne, kdo zavraždil toho pokladníka v Sand Drew, tak dostane jenom pár let.“

„A když mluvit nebude – pověsí ho? Proč vlastně nemluví?“

John se unaveně opřel o železný ráfek kola. „To já nevím, Chris. Nevím. Ale on mlčí a bude mlčet věčně, když nepromluví.“

Vzal ji za ruku a pomohl jí na kozlík, pak se posadil vedle ní a sáhl po uzdě.

+ + + + +

„Maršále!“

Cashwell Sherman vzhlédl od zprávy, kterou podepsal, když pootevřenými dveřmi do traktu s celami zazněl Fisherův hlas. Odsunul židli, vstal a přišel za Fisherem. Vězeň se opíral o mříže a hleděl na něj.

Sherman se zastavil dva kroky před celou a zeptal se: „Co je, Jes-si? Potřebujete něco?“

„Proč Fee nepřišla?“ otázal se Jess. „To jste jí o mně neřekl? Musí přece vědět, že jsem tady.“

„Ví to, Jessi,“ odvětil Sherman. „Budete s ní moct mluvit, než pojedete dál.“

Fisher se obrátil, přikročil k pryčně, klesl na ni a skryl si obličej do dlaní.

Sherman pomalu přistoupil k mřížím a řekl: „Přemýšlel jste už, co bude s vaší rodinou, Jessi? Nevím, co jste udělal, Jessi, ale…Chlapče, promluvte si s Bogardem. Povězte mu, co chce vědět.“

„Tomu krvavému psovi?“ hořce odtušil Jess.

„Musíte s ním mluvit,“ naléhal Sherman. „Když ne kvůli vám, tak aspoň kvůli Fee a dítěti. John Bogard chce vědět, kdo zastřelil toho bankovního úředníka. Proč mu to neřeknete? Chce vědět jména těch, co byli při tom přepadení. Byli to muži z Westvaca? Jestli nepromluvíte, Jessi, tak vás pověsí.“

Fisher vstal a přistoupil k oknu. Na jeho tváři padl stín mříže.

„Co záleží na tom, jestli mě pověsí, nebo ne?“ řekl. „Jsou věci, o kterých se mluvit nedá, maršále. Já nemám strach ze smrti, jenom se bojím o Fee a o dítě. Těm se nesmí nic stát. Dáte na ně pozor – až tu nebudu, ano? Isaac Mclvers si je vezme k sobě. Dávejte pozor na to, aby se o Fee nemluvilo špatně jen proto, že jsem…“

To, jak se odmlčel, Shermana přinutilo, aby na něj pohlédl. Jess stál u okna a oběma rukama se držel rezavých mříží, jako by je chtěl vytrhnout. Jeho tvář byla bledá jako čerstvě nabílená stěna.

„Co je, Jessi?“ zeptal se Sherman. „Něco není v pořádku?“

Zdálo se, že Fisher ho neslyší. Náhle zvedl ramena, jako by mu byla zima, a obrátil se na Shermana.

„Co jste říkal, maršále?“

„Něco se děje?“ zeptal se Sherman.

Fisher zavrtěl hlavou. „Ne, nic,“ odvětil divně znějícím hlasem.

Sherman se otočil a vrátil se do kanceláře. Když za sebou zavřel dveře, přistoupil k oknu a pohlédl na Main Street. Na druhé straně ulice spatřil jezdce, který pozoroval vězení. Sherman si nevzpomínal, že by ho někdy viděl. Jezdec měl ostře řezané rysy, tmavé oči a jako prst dlouhou jizvu táhnoucí se nad levým obočím. Působil drsně a tvrdě. Když si všiml, že Sherman se na něj dívá, pobodl svého koně ostruhami a vyjel po ulici směrem ke stáji.

+ + + + +

John Bogard zastavil před saloonem a seskočil z bryčky, aby Chris van Vogtové pomohl sesednout.

Ze stáje přišel pro vůz chlapec, takže John mohl Chris doprovodit do Crystal Palace.

V tuto časnou denní dobu v saloonu kromě barmana nikdo nebyl. Chris van Vogt ho poslala ven, zašla za pult a vybrala si tam láhev staré skotské whisky. Nemluvili, ale John měl pocit, že ho sleduje v zrcadle nad barem, kdykoli se k němu otočí zády.

Neřekli ani slovo, ale už j en to, že byli spolu, se zdálo být štítem proti boji a smrti a John poprvé ve svém životě cítil, že není sám. Bylo to, jako by zem pod jeho nohama náhle byla pevnější.

„Jak dlouho už provozuješ ten saloon?“ zeptal se po chvíli.

„Dost dlouho,“ řekla, aniž vzhlédla od whisky, kterou rozlévala do sklenic.

„Dost dlouho na co?“ „Dost dlouho na to, abych se vyznala v lidech,“ řekla. „Kdyžs včera večer přišel do saloonu, poznala jsem, že jsi osamělý. Šířils kolem sebe osamělost a chlad jako prosincový večer. Od prvního okamžiku mi tě bylo líto. Víš to?“

„Cítil jsem to a nenáviděl jsem tě za to,“ odtušil. „„Ano, nenáviděl jsem tě.“

„Máš strach z toho, že tě někdo bude litovat?“ zeptala se.

„Soucit můžeš cítit jen k někomu, na koho hledíš shora,“ odvětil John.

„Tys nikdy k nikomu necítil soucit?“ otázala se ho a položila ruce na pult.

„Soucit? Víš ty, s kým já přicházím do styku?“

„Vím jenom, co si myslíš o lidech.“

„Soucit je slabost,“ řekl temným hlasem. „Když někdo nosí hvězdu, může být soucit nebezpečný.“

„Nikdy není nebezpečný,“ opáčila a zavrtěla hlavou. „Obalil ses ledem. Proč?“ Pohlédl na její útlé ruce. „Nevím. Nedokážu to říct. Ale vím, že – že bych se sem chtěl vrátit, až bude po všem, Chris. Nemůže to trvat dlouho a…“

Náhle uviděl, jak se jí změnil výraz, když pohlédla kamsi za něj. Podíval se do zrcadla a spatřil ve dveřích ženu. Kolem ní se tlačilo několik mužů. těsně vedle ní stál Cashwell Sherman. Ta žena možná kdysi byla hezká, ale její pokožku spálilo a vysušilo slunce. Vlasy měla vzadu svázané do jakéhosi neforemného uzlu a byla prostě oděná.

John se otočil a pustil Chris. Nejprve pohlédl na tu ženu, pak na Shermana a nakonec na muže, kteří stáli za nimi.

„Co se děje, maršále?“ zeptal se John. Cítil, že něco není v pořádku, ale nedokázal říct, co. Mělo to nějakou souvislost s tou ženou v levných bavlněných šatech.

Sherman na ni kývl. „To je paní Cochranová, Bogarde. Ona…“

„Chtěla jsem vidět člověka, který zabil mého muže,“ řekla ta žena hlasem bez života připomínajícím sychravé ráno. „Vy jste zastřelil Ransoma?“

John na ni pohlédl a chvíli nevěděl, co má odpovědět.

„Vy jste zastřelil Ransoma,“ řekla znovu, ale tentokrát už ne jako otázku, ale jako zjištění.

„Střílel jsem v sebeobraně, paní Cochranová,“ řekl John. „Musel jsem střílet, jinak by mě váš manžel oddělal. Maršále, vy přece víte, že existuje svědek, který mi může dosvědčit, že to byla sebeobrana.“

Žena v tmavých šatech tam stála nehybně jako socha.

„Kolikrát už jsem to slyšela,“ prohodila prázdným hlasem. „Muž, který nosí hvězdu, jedná vždycky v sebeobraně. Vy jste ho zastřelil.“

„Paní Cochranová,“ řekl John. „Váš muž na mě včera v noci střílel a dneska ráno to zkusil znovu. Jsem si jistý, že pro to měl nějaký důvod. Paní Cochranová, víte, kde byl váš manžel čtrnáctého června? Já…“

Dál se nedostal. Žena se pohnula tak rychle, že ani Sherman nezareagoval včas. Vytrhla Shermanovi z pouzdra revolver a bleskově namířila na Johna.

Sherman jí ještě stačil strhnout ruku, ale nemohl zabránit tomu, aby zmáčkla spoušť. Dlaň před špičkami Bogardových bot se do pilinami pokryté podlahy zavrtala kulka ráže 45. Rána měla v uzavřené místnosti ohlušující účinek. Ve vzduchu byl cítit kouř z výstřelu.

Sherman ji jednou rukou chytil a druhou se jí snažil vyrvat revolver. Bránila se a bojovala jako posedlá. Pokoušela se ještě jednou namířit na Johna, který se ani nepohnul, ale Shermanovi se konečně podařilo ji přemoci.

„Vyveďte ji ven!“ přidušeně vykřikl.

John viděl, že ta žena se na něj upřeně dívá, když ji dva muži odváděli pryč.

„Ty vrahu!“ zvolala. Zoufalství té ženy Johna dojalo. Přeběhl mu mráz po zádech.

„Ty vrahu! Ty špinavý, podlý vrahu! Satane! Ďáble! Vrahu! Vrahu…!“ Její nadávky a kletby byly slyšet i zvenčí.

Pomalým krokem k němu přistoupil Sherman.

„Chtěla vás vidět, Bogarde,“ řekl. „A já jsem si myslel, že bude lepší, když ji sem přivedu sám. Jeli pro ni na její statek a odvezli ji ke koronerovi. Vznesete proti ní žalobu? Pokusila se vás zabít…“

„Proč jste jí strhl ruku?“ skočil mu John do řeči. „Bylo by po problémech.“

Sherman potěžkal svůj kolt ráže 45 v dlani a strčil jej do pouzdra.

„Proč jste sem přijel?“ odtušil. „Proč se vám ta osa musela zlomit zrovna u Westvaca?“

Odešel ke dveřím, tam se na okamžik zastavil a ohlédl se.

„To, co jsem udělal,“ řekl, „jsem neudělal pro vás, McKeenane Bogarde, ale pro Mary Anně Cochranovou. Stačí, že jste zastřelil jejího muže.“

Křídla dveří se se skřípáním rozletěly a jeho kroky odezněly na chodníku.

John se otočil a vrátil se k pultu. Chris van Vogtová na něj hleděla vyděšenýma očima. Nevěděl, co říct. Pouze se dotkl její ruky, ale ona okamžitě ucukla, jako by se popálila. „Chris…,“ řekl.

„Tys zastřelil Ransoma Cochrana?“ zamumlala. „Tomu nevěřím. Tomu nemůžu uvěřit. To není pravda! Řekni mi, že to není pravda…“

„Odsuzuješ mě za to, že jsem se bránil?“ zeptal se a rázem z jeho hlasu zmizela všechna srdečnost a teplo.

„Střílel jsem v sebeobraně,“ opakoval. „Proč se na mě tak díváš? Co jsem udělal? Byla bys radši, kdybych se nechal oddělat?“

Pomalu ustoupila za pult, až k policím s láhvemi.

„Tys zabil člověka,“ řekla. „A pak jsi se mnou jel k Mclversovi. A těma samýma rukama, který-mas zastřelil Cochrana, ses mě dotýkal, – a já jsem to nevěděla.“

„Jisté je jenom jedno,“ podotkl. „To, že na mě střílel a že jsem se bránil. To je všechno. Myslel jsem si, že to pochopíš. Přál jsem si, abys to chápala, ale asi od tebe požaduju příliš. Od lidí se nedá moc čekat. A já jsem toho od tebe čekal moc.“ „Proč musí být všude, kam přijdeš, stín smrti?“ zeptala se. „Tak jako stín toho stromu na kraji Westvaca. Jeho stín je chladnější než stíny jiných stromů. Myslel jsem si, že všechno může být dobré a já – já…“

Náhle jí do očí vhrkly slzy. Ani se nepokoušela je skrýt. Chvíli hleděla na Johna, pak se ale otočila a vyběhla pryč.

Práskla za sebou dveřmi. John Bogard zůstal sám u pultu a díval se na sklenici whisky, která stála před ním. Sáhl po ní, ale nedotkl se jí. Opět svěsil ruku. Pak se obrátil a odešel ze saloonu.

Venku svítilo slunce. Přesto ho mrazilo, když kráčel po Main Street. Lidé, kteří ho potkali, mu uhýbali z cesty. Mlčky prošel kolem nich, ani na ně nepohlédl.

Kovárna stála na kraji města a kovář právě u kovadliny koval podkovu, když tam John dorazil. Byl to mohutný muž v zástěře.

Když k němu John přistoupil, vzal kus žhavého železa do kleští, dal ho do výhně a opřel se o toporo kladiva. Měl červený, zpocený obličej, z něhož čišela tvrdost. Svýma malýma, u sebe posazenýma očima Johna doslova provrtával. John řekl: „Jsem…“ Kovář mávl rukou. „Vím, kdo jste, pane Bogarde. Co chcete?“

„Co je s osou vozu?“

„Nějakou dobu to potrvá.“

„Musím dneska večer jet dál.“

„Jet dál? Kočárem? Ne. Budete mluvit o štěstí, když to bude zítra večer. Proč máte tak naspěch?“

John se rozhlédl a vůz objevil v koutě dvora.

„Co chcete za opravu toho kočáru?“

„Přijde to asi na pětadvacet dolarů, pane Bogarde. Proč se ptáte?“

John si sáhl do vnitřní kapsy kabátu a odvětil: „Dám vám jednou tolik.“

„Ne.“

Ta odpověď Johna zasáhla víc než všechno ostatní. Uvědomil si, že ho s Jessem Fisherem z Westvaca nepustí.

„Dvakrát tolik,“ řekl, vytáhl z kapsy svazek bankovek, napočítal pětasedmdesát dolarů, svinul je do ruličky a strčil je kováři do kapsy zástěry. Kovář tam stál, aniž hnul brvou, a hleděl na něj. Pak se beze slova otočil a rozdmýchal výheň.

„Kdy to bude?“ zeptal se John. „Kdy to bude hotovo?“

„Do půlnoci,“ úsečně odvětil kovář.

John cítil uspokojení. Stará zásada, že každý má svou cenu, se opět ukázala být pravdivá.

„Budu tu přesně o půlnoci,“ řekl. „Kočár musí stát na dvoře připravený k odjezdu. Poslouchejte, příteli! Varuju vás! Nepokoušejte se to protahovat!“

„Vůz tu bude stát o půlnoci. Vy jste zástupce maršála wyomingského soudce, takže musím udělat, co mi říkáte.“

John přikývl a opustil dvůr kovárny. U vrat se na chvíli zastavil a pohlédl přes ulici k obchodu, před nímž seděl v houpacím křesle muž. John nevěděl, zda má otevřené oči či nikoli. Připadalo mu však, že je pozorován.

Ten muž měl dva revolvery, a to velmi nízko u pasu. Nohy měl položené na zábradlí, ke kterému se jinak přivazují koně, a klobouk měl posunutý do čela. John se otočil a vydal se k výjezdu z města. Sáhl si pod kabát a přesvědčil se, že svůj krátkohlavňový revolver má na místě.

Cítil, že v příštích hodinách se něco stane. Nevěděl sice, co, ale tušil, že svůj revolver bude potřebovat. Bylo to tak, jak říkal Salomon Enwright: Město je nenávidělo!

Westvaco zdánlivě spalo, jako dravec, který předstírá spánek a ve skutečnosti číhá na svou oběť.

Pod povrchem však bylo cítit velké napětí.

A pak spatřil ten velký strom na kraji města, obrovský topol. Tak vysoký topol John ještě neviděl. Když si prohlížel jeho košatou korunu, všiml si, že v jedné větvi je zhruba tři palce hluboký zářez. Bylo mu jasné, co se tam kdysi dělo.

John sklonil hlavu. Přeběhl mu mráz po zádech. To místo bylo opravdu pochmurné.

Raději proto vyšel ze stínu na slunce.

Musel Jesse Fishera dostat do Casperu. Nemínil před nikým couvnout.

+ + + + +

Isaac Mclvers zatáhl brzdu bryčky a podal Fee Fisherové ruku, aby jí pomohl na kozlík.

„Vyřídilas všechno, jak jsem ti řekl?“ zeptal se temným hlasem. Když přikývla, sáhl si pod kabát a vytáhl revolver.

„Vezmi si to,“ prohodil. „Je to jediná šance, jak dostat Jesse z vězení. Všechno teď závisí na tobě, děvče. Víš, že to nebude jednoduché. Musíš to zvládnout. Mysli na to dítě, na vaše dítě.“

S odporem se chopila zbraně. „Ano, strýčku Isaacu.“

+ + + + +

Cashwell Sherman vzhlédl, když před úřadovnou zabrzdila bryčka. Dveře kanceláře byly otevřené a na zaprášenou dřevěnou podlahu dopadal sluneční svit. Brzdy zaskřípaly o ráfky, zařehtal kůň a z chodníku se ozvaly kroky. Pak do dveří padly dva stíny.

Sherman bezděky sáhl na pažbu svého koltu. Viděl, že to jsou Fee Fisherová a Mclvers. Mclvers měl pod paží sharpsku.

„Co tu chcete?“ zeptal se Sherman a vstal. Pravou ruku měl nyní položenou na svém revolveru a jeho dvěma návštěvníkům to neuniklo. „Proč jste tu pušku nenechal ve voze, Mclversi?“

Osadník pohlédl na svou pušku, načež ji opřel o stěnu.

„Nejdu za vámi, maršále,“ řekl. „To Fee chce s vámi mluvit. Prosí vás, jestli byste ji nemohl na chvíli pustit k Jessovi.“

Sherman váhavě zvedl ruku z revolveru.

„To nemohu,“ odvětil. „Paní Fisherová, budete moci hovořit s Jessem těsně před tím, než s ním Bogard odjede, ale ne dřív.“

Fee otevřela ústa k odpovědi, ale Mclvers jí rychle položil ruku na rameno.

„Maršále,“ řekl namísto ní. „To jí nemůžete zakázat. Jess je její muž a vy víte, že budou mít brzy dítě. Je snad přirozené, že s ním chce mluvit. Copak to nechápete?“

Sherman pohlédl na Fee a viděl, že má v očích slzy. Ve svých nuzných šatech vypadala skutečně uboze –ale hlavně osaměle, jako by stála sama v nějaké obrovské místnosti.

„Tak dobrá,“ řekl. „Vy ale běžte ven, Mclversi. Vy s Jessem mluvit nebudete. Nechám u něj Fee pět minut. Vy zůstanete venku a budete dávat pozor na to, aby nás nepřekvapil Bogard. Rozumíme si?“

Mclvers přikývl a položil ruku Fee na rameno, krátce jej stiskl, vzal si pušku a odešel ven.

Sherman chvíli hleděl za ním, pak vzal ze stolu svazek klíčů, odemkl dveře do traktu s celami a pustil Fee dovnitř. Potom za ní dveře zase zamkl. Přistoupil k umyvadlu a nalil si sklenici vody. Naráz totiž pocítil pachuť v ústech.

Fee zůstala na chodbě chvíli stát. Skrze mříže se mlčky dívala na svého muže. Slyšela, jak volá její jméno. Pak se odlepila od dveří a rozběhla se k jeho cele. Krok před ní se zastavila a zvedla své chvějící se ruce.Přes mříže se objali. Blažená ve svém neštěstí vychutnávala teplo jeho tváře a šeptala:

„Och Jessi! Och Jessi!“

„Tak tys přišla… tys konečně přišla,“ mumlal.

Pak se uklidnil a řekl: „Jak se ti vede? A co děťátko? Fee, musíš věřit, že všechno zase bude dobré, že…“

„Tys to neudělal. Tys to nemohl udělat,“ přerušila ho.

Tu si všimla, že jeho objetí povolilo. Klesly mu ruce a odvrátil tvář.

Vzala ho za ruce.

„Jessi, tys to přece neudělal, že ne? Tys to neudělal.“ Znělo to spíš jako výkřik než jako otázka.

Obrátil se a vzhlédl k oknu.

„Udělal jsem to,“ prohlásil.

„Ne!“

Přikývl. „Ano, Fee. Udělal jsem to. Pro nás a pro naše dítě. Myslel jsem, že – že se osud dá přemoci silou. Ale mýlil jsem se. Osud se nedá podvést.“

Pohlédl na ni. Byla bledá jako stěna vězení.

„Tys – tys – zastřelil člověka?“ hlesla.

„To nesmíš říkat,“ odtušil a stiskl její ruce. „Nikoho jsem nezastřelil, Fee. To bych nikdy nedokázal. Jenom jsem střílel do vzduchu, když jsme cválali pryč. Toho bankovního úředníka jsem nezastřelil. Můj Bože, já jsem ale hlupák, Fee. Věř mi, udělal jsem to jenom pro naše dítě. Udělal jsem to, aby nemuselo vyrůstat ve špíně a nouzi. Celé noci jsem nespal a přemýšlel o tom, ale nenašel jsem jiné východisko.“

Přitiskl čelo mezi mřížemi k jejímu rameni a sevřel jí dlaně. Ona cítila, že musí sebrat všechny své síly, aby se nerozplakala jako malé dítě.

Položila mu ruce na krk, opřela jeho hlavu o svou hruď a kolébala ho, dokud se nevytrhl a neotočil se k ní zády.

Opatrně se dotkla jeho pravé ruky. „Proč neřekneš, kdo zastřelil toho pokladníka v Sand Drew, Jessi?“

Zavrtěl hlavou. Ještě stále jí nedokázal pohlédnout do očí. Zajíkavým, rozechvělým hlasem jí odpověděl: „Nemůžu, Fee. Zabili by tě, kdybych to udělal.“

„Kdo by mě zabil, Jessi? Prosím tě, řekni mi pravdu? Kdo s tebou byl v Sand Drew?“

„To ti nemůžu říct,“ odvětil. „Číhají na mě a já vím, že by tě zabili, kdybych něco řekl. Smyčka se utáhla, Fee.“

„Kdo, Jessi? Kdo na tebe číhá? Jessi, prosím! Při naší lásce tě prosím!: Pověz mi, kdo to byl?“

„Nemůžu,“ odtušil. „Můžu říct jenom jedno jméno: Cochran. Ten byl při tom a teď je mrtvý. McKeenan Bogard ho včera zastřelil v holičství. Sherman mi to řekl. Cochran ho chtěl oddělat, ale ten kat byl rychlejší. Cochran a já jsme v Sand Drew byli spolu. Víš, že se v tom městě vyznám. Proto mě tam vzali s sebou.“

„Ale kdo? Proboha, proč mi to neřekneš?!“

Pustil ji a chytil se mříží, jakoby potřeboval pevnou oporu.

„Kdyby se mi jenom povedlo odtud dostat!“ zvolal. „Věděl bych, co udělat, Fee! Pryč odtud! Odjeli bysme do Kalifornie. Tam, kde stále svítí slunce a kde nás nikdo nezná, tam bysme mohli začít nový život. Změnil bych si jméno.“ Odmlčel se a opřel se o mříže. „Ale osud mi nedá příležitost. Je po všem! Po všem! Dostal jsem šanci a promrhal jsem ji.“

Tu se ozvalo cvakání zámku těžkých dubových dveří do kanceláře. Dveře se otevřely a objevil se v nich Sherman.

„Čas uplynul, paní Fisherová,“ řekl. „Teď musíte jít. Prosím, pojďte.“

„Ano, hned! Hned!“ řekla a objala Jesse kolem krku.

Jess cítil, jak se k němu přitiskla .pravou rukou mu sáhla pod koženou vestu a něco mu tam strčila. Rozbušilo se mu srdce. Fee ho pustila a mlčky odešla. Maršál ji následoval a zavřel dveře.

Jess okamžik počkal, pak přiskočil k pryčně a vytáhl tu věc, kterou mu pod ni Fee dala. Byl to revolver. Kolt ráže 44.

Ruce se mu chvěly, když otevřel bubínek. Komory byly plné. V přítmí cely se zalesklo šest nábojů. Zavřel bubínek a oběma rukama kolt sevřel. Rázem byl celý zpocený. Zvedl z pryčny deku, strčil kolt pod ni a posadil se na okraj pryčny.

Slyšel, že po ulici jede bryčka. Věděl, že v ní sedí Fee a Mclvers. Bylo dobré vědět, že není sám, že má přátele. Teď mohl znovu bojovat. Ne za sebe, ale za Fee a za dítě.

+ + + + +

„Viděl jsem, jak Fee Fisherová a ten osadník jedou z města,“ řekl John Bogard. „Nepustil jste je, doufám, k Jessi Fisherovi, maršále?“

Sherman zkoumavě pohlédl do jeho přivřených očí. Viděl, že je opilý.

„Ne.“

„Kde je Cochranova žena?“ zeptal se John.

„Co od ní chcete? Raději ji nechejte na pokoji. Kromě toho není ve Westvacu. Vzala ji k sobě rodina, která má rovněž usedlost na Black Fork. Opustíte město ještě dnes, Bogarde?“

„Ano,“ řekl John. „Dávejte pozor na vězně.“ Zdálo se, že se chce otočit, ale tu se zarazil.

„Vidíte toho chlápka tam?“ otázal se. „Dobře si ho prohlédněte. Znáte ho?“

Sherman se díval na muže, který právě kráčel po Main Street. Byl to hubený dlouhán v texaském klobouku s úzkým okrajem a ve tmavém koženém kabátě s dlouhými rukávy, s širokým, stříbrem zdobeným revolverovým opaskem s poutky na náboje a dvěma revolvery, které měl nízko u pasu a jejichž pažby vykládané slonovinou se při chůzi lehce kývaly.

Sherman zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ho neviděl. Proč se ptáte?“

„Protože dneska večer přijeli do města čtyři jezdci, a toto je jeden z nich,“ odvětil John. „Přijeli sem jenom dvanáct hodin po nás.“

„No a?“ otázal se Sherman. „Co tím chcete říct? Myslíte si, že jsou ve Westvacu kvůli vám?“

,,O’Hara!“ řekl John. „Clancey O’Hara. Teď už vím, kde jsem viděl jeho tvář. Clancey O’Hara je Texasan irského původu, který je v severním Coloradu hledán pro přepadení vlaku. Viděl jsem jeho tvář na zatykači v jednom městečku za hranicí. Clancey O’Hara a jeho lidé. Day Reed, Wes Kingsley a Adam Barrymoore. V Coloradu jsou za jejich hlavy vypsány dva tisíce dolarů.“

„Chcete tím říct, že Jess Fisher a Clancey O’Hara…?“ Sherman zavrtěl hlavou.

John pohlédl za něj. „Proč ne?“ řekl. „Proč ne?“

„Jdu do kanceláře a podívám se do seznamů,“ poznamenal Sherman. John mávl rukou. „Vím, že ve Wyomingu není O’Harova banda z ničeho obviněna. Clancey O’Hara by jinak do Westvaca nepřijel. Ale přesto se vraťte do kanceláře, maršále. Zataraste dveře a mějte revolver po ruce. Jestli má Clancey O’Hara něco společného s tou věcí v Sand Drew, tak je načase, abysme i s Jessem Fisherem zmizeli z Westvaca.“

Nechal tam Shermana stát a vydal se k hotelu.

„Kdo je tam?“ zvolal Enwright, když zaklepal na dveře jeho pokoje. „To jsem já, Bogard. Otevřete, Enwrighte.“

Ozval se šramot klíče v zámku a dveře se otevřely. Enwright stál na prahu a vypadal velmi sklesle. Byl bledý jak stěna.

John jej odsunul stranou a vešel dovnitř. „Dnes o půlnoci odtud odjedeme,“ řekl. „Za pár dnů budeme v Casperu, takže nemusíte mít strach. Možná si teď znovu vzpomenete, že jste v Sand Drew viděl opravdu Jesse Fishera. Do města přijelo několik banditů, kteří byli pravděpodobně při tom přepadení v Sand Drew.“

Enwright na něj vrhl zkoumavý pohled a sepjal ruce.

„Říkal jsem vám, že si nejsem jistý, pane Bogarde, jestli to byl Fisher, a…“

John Bogard cítil, jak se jej zmocňuje vztek a bezmocnost.

„Mě nezajímá, jestli máte strach, nebo ne, Enwrighte,“ řekl. „Vím, že Fisher byl při tom. Jeho kumpáni ho sledovali až do Westvaca. A Clancey O’Hara není člověk, který by někoho jiného osvobozoval z vězení. Ví však, že musí zabránit, aby se Fisher dostal pod šibenici, protože tam promluví každý. Čeká nás peklo, než se dostaneme do Casperu. Ale při Bohu přísahám, že vám naplivu do obličeje, jestli potom neřeknete pravdu.“ Enwright se odvrátil. „Já už nemůžu,“ řekl. „Už prostě nemůžu. Když jsem dneska ráno stál na ulici a viděl toho muže, kterého jste zastřelil, ležet v prachu, zeptal jsem se, co asi musíte být za člověka, když jste schopný chladnokrevně zabít bližního. Já bych to nedokázal. Nikdy jsem na nikoho nestřílel a dej Bůh, aby to tak i zůstalo. Nechápu, jak někdo může štvát nějakého člověka jenom proto, aby ho potom nechal pověsit. Já v Casperu vypovídat nebudu…“

John Bogard se prudce otočil a přiskočil k Enwrightovi. Chytil ho za límec a přitáhl ho k sobě, takže mu Enwright musel hledět do očí.

„A co vy jste za člověka?“ vmetl mu do tváře. „Viděl jste, jak vašeho přítele odstřelili před vašima očima jak psa. Já bych na vašem místě nemyslel na nic jiného než na pomstu. Proč si nenecháte vymluvit, že Fisher není nevinný? Máte strach, to je všechno. No a?“

Enwright se marně snažil uvolnit z ocelového sevření.

„Ano, mám strach!“ řekl. „Přiznávám. Ale co proti tomu chcete dělat? Zmlátíte mě?“

John na něj hleděl hněvem rozšířenýma očima. Pak Enwrighta pustil. Ten spadl na stůl.

„Nic vám neudělám,“ řekl. „Ale budu rád, až se rozloučíme.“

„Ničemu nerozumíte. Vůbec ničemu nerozumíte,“ řekl Enwright. „Vy nedokážete ničemu rozumět.“

John přistoupil k umyvadlu, nalil do mísy chladnou vodu z porcelánové konve, sundal klobouk a opláchl si obličej. Pak se utřel a sáhl si do vnitřní kapsy vesty pro své tenké doutníky.

„Je to tak, že ve skutečnosti nikdo nerozumí druhému,“ poznamenal. „Může sice říkat, že ano, ale opravdu druhého nikdy nepochopí. Máte ještě ten revolver, který jsem vám dal včera večer? Noste ho u sebe pořád, Enwrighte. Myslím, že budeme muset bojovat. Pak svůj strach překonáte a zmáčknete spoušť, ano? Mějte ho pořád u sebe.“

„Chtěl jsem vám udělat laskavost,“ řekl Enwright, „ale zabít člověka bych nikdy nedokázal. Ani, kdyby šlo o můj život. Ne proto, že jsem kvaker, pane Bogarde. Takový vliv zase víra na život člověka nemá. Ale nikdy bych nemohl někoho zabít. Možná mám strach právě proto, že to vím.“

John na něj pohlédl a lehce zavrtěl hlavou.

„Co chcete? Abych vás za to obdivoval?“ zeptal se rozhořčeným hlasem. „To nemohu. Kdyby byli všichni jako vy, tak by to padouši měli snadné, velmi snadné. Žít znamená bojovat, Enwrighte. Ten, kdo nikdy nebojoval, ten ani nežil.“

„Ve Fort Bridgeru jsem jednou slyšel, jak jste citoval z bible, „ řekl Enwright. „A Pán pravil: Zasuň svůj meč do pochvy, protože ten, kdo sahá po meči, mečem také schází.“

„Říkám věci, které mě zrovna napadnou,“ odvětil John. „Jaký to žijeme život, Enwrighte? Věříte mi, že není nic důležitějšího než najít někoho, s kým můžete mluvit? Najít toho člověka, proto bychom měli udělat všechno. Jenže až ho najdeme, Enwrighte, tak mezi námi jako zeď stojí naše minulost.“

„Co tím chcete říct?“ otázal se Enwright. „Když jsme dost silní,

abychom tu zeď strhli, tak přestane existovat.“

John Bogard přistoupil k oknu a pohlédl ke Crystal Palace. „Dal bych celý svůj život za to, kdyby přestala existovat byť jenom na jeden den.“

„To vy jste tu zeď postavil,“ namítl Enwright. „Já jsem jenom malý bankovní úředník, který nic neví o životě, pane Bogarde. Neznám život tak jako vy, pane Bogarde, ale vím toho hodně o lidech. Věřte mi, když člověk nemá rád lidi, tak ani nemůže čekat, že oni budou mít rádi jeho.“

„To mám na všechno zapomenout?“ zeptal se Bogard. „Mám nechat běžet muže, který spáchal zločin? Mám snad zahodit hvězdu? Smažu tím svou minulost? A co se stane, když to udělám? Přestane potom ta zeď existovat? Jestli rozumíte lidem, Enwrighte, tak mi povězte, co mám dělat.“

„To vám neřeknu,“ odtušil Enwright. „To musíte vědět vy. Každý to musí vědět. Půjdu se teď do saloonu najíst. Do hotelu už se nevrátím, zůstanu v saloonu. Víte, kde mě máte hledat.“

+ + + + +

Enwright slyšel, jak za Johnem zapadly dveře, a pohlédl na své ruce. Zmocnil se ho pocit viny. Sevřel ty ruce v pěst a na okamžik zadržel dech. Opět měl před očima obrázky ze Sand Drew – jako už tolikrát v těch bezesných nocích, které prožíval od toho přepadení. Na okamžik opět viděl ty čtyři maskované bandity za přepážkou a slyšel tři výstřely. Pak se mu vynořil další obraz: bankovní úředník s dvouhlavňovým derringerem v ruce se pomalu předklonil, spadl na přepážku a svezl se na zem. Výstřely měly v těsném prostoru ohlušující účinek. Cítil bolest v uších a na jazyku hořkou pachuť žluče. V tom okamžiku vyhlédl z okna a spatřil Jesse Fishera. Byl to ale doopravdy on?

Všechno se seběhlo tak hrozně rychle. Kdyby ten muž, kterého viděl, byl skutečně Jess Fisher, bylo jeho povinností ho vydat soudu. Ale co když to on nebyl? Viděl ho jen zlomek vteřiny – a tento zlomek vteřiny měl rozhodnout o životě a smrti? Věděl, že má strach, a nedokázal ten strach ovládnout. A věděl i to, že John Bogard o tom ví. Toto město pro něj bylo velkým, temným stínem, který se stále blížil.

Vzal revolver, který mu dal John Bogard a který nyní ležel vedle něj na posteli. Bál se ho, ano, bál se té zbraně. Kdysi viděl, jak v jednom wyomingském městečku zastřelili člověka a od té doby zbraně nenáviděl. Pravda, držet kolt v ruce mu dodávalo jistotu, ale i tak mu nedůvěřoval.

Jeho ruce byly zvyklé držet pero, ne těžký kolt. Věděl, že by ho dokázal použít jen stěží, i kdyby se ocitl v nebezpečí. Za nic na světě by nezabil člověka: i kdyby ho to samotného stálo život.

Pomalu vstal a strčil si zbraň za opasek, načež si oblékl kabát a sbalil si své věci. Potom si sáhl do kapsy a vytáhl si fotografii své ženy. Dlouze se na ni zadíval.

Až se k tobě vrátím, pomyslel si, už tě nikdy neopustím. Ale kdoví, jestli se vůbec vrátím! Kdoví…

Vzal si věci ze stolu a odešel z pokoje. Měl namířeno do Crystal Palace, kde měl počkat na Johna Bogarda. Muže, kterého obdivoval a nenáviděl zároveň a ke kterému pociťoval soucit.

Pomalu sešel ze schodů a vydal se ulicí k saloonu. Každý krok pro něj znamenal těžký boj. Náhle se jej zmocnil pocit, že Westvaco nikdy neopustí. Stáhlo se mu hrdlo.

+ + + + +

Salomon Enwright seděl u svého malého stolku v Crystal Palace a díval se z okna. Měl pocit, že je na světě úplně sám. Pod kabátem ho tlačil revolver, který mu dal Bogard. Enwright nenáviděl tuto zbraň stejně jako všechny ostatní zbraně. Toužebně si přál být doma v Sand Drew, daleko od tohoto nebezpečného světa, který neznal slitování. Když uslyšel blížící se kroky, vzhlédl od whisky, která netknutě stála před ním, a spatřil ženu, jež přicházela k jeho stolu. Už ji jednou viděl, hned první večer ve Westvacu v Crystal Palace. Chtěl vstát, ale ona mu položila ruku na rameno a vtlačila ho zpátky na židli.

„Vy jste pan Enwright, že ano?“ otázala se. „Čekáte na pana McKeenana Bogarda?“

Enwright pohlédl do jejích tmavých očí a přikývl. „Ano,“ řekl. „Ještě dneska před půlnocí odjíždíme.“

Přisunula mu whisky. „Vy ale neodjíždíte rád, pane Enwrighte,“ poznamenala.

Enwright pokrčil rameny. „Ne, to máte pravdu. Když pomyslím na to, že pomáhám někoho dostat na šibenici…“

„Byl skutečně s tou bandou, která přepadla dobytkářskou banku v Sand Drew?“ zeptala se Chris van Vogtová.

Enwright na ni mlčky pohlédl, načež udělal gesto vyjadřující jeho bezmoc. „Nevím, co na to mám říct,“ zamumlal. „Vypadá to, že toto město věří, že Fisher při tom přepadení nebyl. Bogard mi chtěl vemluvit, že toho muže musím nenávidět. Jenže já k němu necítím nenávist. Mám s ním celou dobu jen soucit. Ví, že ho v Casperu pověsí a přece…“

„Proč potom svědčíte proti němu?“

„Já jsem proti němu nechtěl vypovídat,“ řekl Enwright. „Ale zástupce mě k tomu přinutil.“

„To nemůže. To nikdo nemůže. Co jste vlastně v Sand Drew viděl?“

Enwright opět odpověděl pokrčením ramen. Pak spustil. „Všechno šlo tak rychle… Právě jsme otevřeli banku a já jsem odemykal sejf, když se za mnou otevřely dveře, já se otočil a uviděl jsem kolegu stát se zvednutýma rukama za jeho přepážkou. Na druhé straně přepážky stáli čtyři maskovaní muži. Měli revolvery a drželi nás v šachu. Přinutili mě, abych se vrátil ke svému psacímu pultu, a pak vybrali sejf a napěchovali peníze do sedlové kapsy. Bylo tam hodně peněz, protože rančeři si vzali půjčku od vlády. Můj kolega sáhl po derringeru, který měl nad svou přepážkou. Bylo to bezpečnostní opatření. Nestačil ho však ani natáhnout. Jeden z těch čtyř ho ze dvou yardů třikrát střelil do zad. Viděl jsem, jak se svezl po pultu na podlahu.

Když se skácel, spatřil jsem oknem dva muže, kteří venku hlídali koně. Jeden byl ke mně obrácen zády, ale tomu druhému jsem viděl do tváře. Myslel jsem, že to byl Jess Fisher, muž, se kterým jsem se potom setkal ve Fort Bridgeru. Pak ti čtyři utíkali ke dveřím a v běhu na mě stříleli. Já jsem se vrhl na podlahu a to mě zachránilo. Vím, že bylo mou povinností sáhnout po zbrani a bránit peníze, ale měl jsem příliš velký strach. Ležel jsem na podlaze, dokud jsem neuslyšel dusot kopyt. O pár vteřin později kdosi vykřikl, že byla zraněna žena. Bandité i s lupem upláchli.“

Odmlčel se, vzal sklenici s whisky a hodil ji do sebe.

Pak dodal: „O několik dnů později za mnou přišli dva muži. Jeden z nich byl městský maršál ze Sand Drew, druhý McKeenan Bogard. Řekli mi, že je vypsána odměna několika set dolarů na dopadení té bandy a že z Fort Bridgeru přišel telegram, že by tam jeden muž přicházel v úvahu. Prý platil novými stodolarovkami, jejichž čísla souhlasila s čísly bankovek ze Sand Drew. McKeenan Bogard mě přemluvil, abych s ním jel do Fort Bridgeru a podíval se tam na toho muže. Když mě s ním konfrontovali, připadalo mi, že jsem ho v Sand Drew viděl z okna banky.“

Chris van Vogtová promluvila teprve nyní. „A teď už si nejste jistý? McKeenan Bogard vás nemůže přinutit vypovídat falešně.“

Enwright zavrtěl hlavou. „Já vlastně vůbec nevím, co mám říct. Proč jsem se jenom nechal přemluvit, abych s ním jel do Fort Bridgeru? Někdy mám pocit, že se do Sand Drew už nikdy nevrátím.“

Chris mu položila ruku na rameno. „To je nesmysl,“ řekla. „Vrátíte se domů, pane Enwrighte. A věřte mi, nikdo vás nemůže nutit k falešné výpovědi.“

„Já nevím,“ odvětil Enwright. „Myslím, že Bogard může.“

„Nemůže,“ odtušila. „Ani takový člověk to nemůže udělat. Jestli to vůbec je člověk.“

Enwright točil prázdnou sklenicí po stole. „Vy mu nerozumíte,“ řekl. „Vy nechápete, co je to za člověka…“

Chris na něj překvapeně pohlédla. „Vy ho snad chcete omlouvat?“

„Ne,“ opáčil Enwright. „Ale vím, že na tom není lépe než Fisher.“

„Je to lovec lidí,“ trpce prohodila. „Je placený za to, že honí lidi.“

„Je to člověk, který je nešťastný, protože se nedokáže dostat ze svého stínu.“

„Vy ho bráníte? Zrovna vy?“ Chris zavrtěla hlavou.

„Postavil si kolem sebe zeď,“ řekl Enwright. „Zeď z ledu, protože nechce, aby někdo viděl, jaký je doopravdy. Je zatrpklý, a protože nechce, aby do něho lidé viděli, obklopil se krunýřem z ledu.“

Chris odstrčila židli a pomalu vstala. „Musím už jít,“ řekla. „Možná že to, co říkáte, je pravda, pane Enwrighte. Ale pak opravdovou tvář Johna Bogarda nikdy nikdo neuvidí…“

„Jenom tehdy, když bude dost silný, aby rozbil tu zeď, kterou kolem sebe Bogard postavil,“ zamumlal Enwright. „Jenom si vypiju whisky a půjdu do kovárny. Možná mě tam Bogard bude potřebovat. Na shledanou.“

+ + + + +

Když John McKeenan Bogard vstoupil bez zaklepání do maršálovy kanceláře, vyskočil Sherman ze židle a automaticky sáhl po koltu, který ležel na stole. Teprve potom poznal Johna a kolt pustil.

„Díval jsem se do papírů,“ řekl a ukázal na stoh zatykačů. „V okrese Sweetwater proti O’Harově bandě nic nemají. Obávám se, že nemáme žádnou možnost proti nim zakročit.“

John mlčky přikročil k psacímu stolu a položil ruku na stoh zatykačů.

„To jsem si myslel,“ podotkl. „Clancey O’Hara je dost mazaný na to, aby nejezdil do města ve státě, ve kterém ho hledají. Mohl bych si ještě promluvit s Fisherem? Dejte mi klíče od vězení, maršále. Musím s ním mluvit o samotě.“

„Myslíte, že si to rozmyslel?“ otázal se Sherman.

„Možná si to rozmyslí, až se dozví, že O’Hara a jeho banda jsou ve Westvacu,“ odpověděl John. Chytil klíč, který mu hodil Sherman, odemkl dveře k traktu s celami a s petrolejkou v ruce vstoupil do temnoty vězení. Potom za sebou zavřel dveře. Pak se vydal k Fisherově cele. „Fishere!“

Temný stín na pryčně se pohnul a otočil.

„Chci si s vámi ještě jednou promluvit,“ řekl John. „Dneska ráno do města přijeli čtyři jezdci. Nevím, jestli vám něco říká jméno Clancey O’Hara.“

Soustředěně pozoroval Fisherův obličej ve svitu lampy, ale nic z něj nevyčetl. Vězeň přehoupl nohy přes okraj pryčny, posadil se, opřel ruce o pryčnu a pohlédl na Bogarda.

„Proč mě nenecháte na pokoji, Bogarde?“ otázal se.

„Myslel jsem si, že by vás to mohlo zajímat.“

„Neznám nikoho, kdo se jmenuje O’Hara,“ odsekl Fisher. „To jméno mi nic neříká.“

„Opravdu? A proč potom O’Harova banda přijela do Westvaca jenom dvanáct hodin po nás?“

„Zeptejte se O’Hary. Možná vám to řekne,“ zamumlal Fisher. „Já ho neznám.“

„Obávám se, že O’Haru podceňujete,“ opáčil John. „V Coloradu je hledán za přepadení vlaku a vraždu. Na jeho zatykači i na zatykačích jeho lidí stojí: Živý nebo mrtvý! O’Hara by byl schopný toho bankovního úředníka zastřelit. Je to zabiják. Vy ne, Fishere. Řekněte mi: Provedla tu bankovní loupež v Sand Drew O’Harova banda?“

Jess se pomalu zvedl z pryčny a přistoupil k mřížím.

„Řekl jsem vám přece, že nic nevím,“ procedil mezi zuby. „Jděte k čertu a nechtě mě konečně na pokoji. Toužím po dni, kdy už se nebudu muset dívat na ten váš ksicht. Zmizte! Vypadněte a nechejte mě o samotě.“

„Jste hlupák,“ řekl John. „Koho to vlastně kryjete? Clanceyho O’Haru? Tak hloupý přece nemůžete být. Víte, co si myslím? O’Hara přijel se svými muži do Westvaca, aby se zbavil nepohodlného svědka. A takový je už jenom jeden, po tom, co jsem zabil Cochrana. Clancey O’Hara ví, že pod šibenicí promluví každý. Proto se za každou cenu pokusí vás umlčet. Byl přece v Sand Drew, že? Je to tak? Ano? Je to tak? Každopádně, Fishere, nesmí připustit, abyste se dostal do Casperu. Jenže my proti němu nemůžeme nic podniknout, protože ve Wyomingu není z ničeho obviněn. Pochopte přece, o co jde.“

„Já už vím, o co jde,“ trpce prohodil Fisher. „Udělal jsem chybu a budu za ni pykat.“ Obrátil se a vrátil se na pryčnu.

„Takže se raději chcete nechat po cestě oddělat? Věřte mi, Fishere, nenechá si ujít jedinou příležitost, aby vás mohl umlčet. Nemá na vybranou. Proč nepromluvíte dřív, než bude pozdě?“

Odpověď nedostal. Vězeň k němu stál zády a díval se zamřížovaným oknem ven.

John chvíli počkal, načež se vrátil do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Nechce mluvit,“ řekl, když mu Sherman hodil klíč. „Musím vědět, co ho nutí, aby mlčel. Proč se raději chce nechat pověsit?“

„Jak reagoval na zprávu, že O’Harova banda je ve městě?“

„Nijak. Přesto si jsem jistý, že za tím stojí Clancey O’Hara. Předpokládám, že Fishera a Cochrana do toho přibral, protože se vyznají v kraji a byli zárukou toho, že se svými lidmi unikne pronásledovatelům. Teď ale pro něj Fisher znamená nebezpečí, a proto se pokusí ho odklidit.“

„Povolám jednoho muže jako pomocného šerifa,“ řekl Sherman. „Pro případ, že by se O’Hara pokusil Fishera oddělat v cele. Co uděláte vy?“

„Vyhledám O’Haru.“

+ + + + +

„Jessi!“

Vězeň se pomalu narovnal.

„Jessi!“

To šeptání se ozvalo zvenčí. Fisher vstal a stoupl si na pryčnu, aby mohl vyhlédnout ven.

„Kdo je tam?“ tiše se zeptal.

„To jsem já, Isaac!“

„Co je?“

„Jessi, poslouchej mě! Za městem, u toho starého topolu, máš osedlaného koně. Nic neříkej,“ zašeptal ten hlas. „Musíš poslechnout, Jessi! Nemáš moc času. Kolem půlnoci bude kočár toho kata opravený. Fee jsem poslal na voze do Grangeru. Bude tam na tebe čekat. Odkoupil jsem od ní vaši usedlost za férovou cenu. Zmizte odtud. Jeďte na západ, do Kalifornie.“

„Isaacu…?“

Zvenčí se ozvaly vzdalující se kroky.

Vězeň seskočil na podlahu a chvíli tam stál se zadrženým dechem. Neměl moc času, to byla pravda. Musel jednat rychle. Do půlnoci zbývaly tak dvě nebo za tři hodiny.

Posadil se na okraj pryčny a zpod deky vytáhl revolver. Ta chladná zbraň byla jeho poslední šance.

+ + + + +

Hovor u pultu náhle utichl, když se v Crystal Palace objevil John Bogard. Rozhlédl se, ale Enwrighta nikde neviděl. Pak u baru spatřil Chris van Vogtovou a vydal se k ní. Když k ní přišel, tiše, tak aby to nikdo jiný neslyšel, řekl: „Hledám Enwrighta, slečno van Vogtová. Byl tady?“

Přikývla, aniž by na něj pohlédla a řekla: „Šel do kovárny.“

John chtěl něco říct. Měl toho na jazyku víc než v celém předešlém životě, ale z náhle vyschlého hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Obrátil se a odešel ven, načež zamířil ke kovárně, v jejímž dvoře ještě ve výhni planul oheň. V záři jeho plamenů viděl, že Enwright stojí vedle kočáru. Leskly se mu brýle.

„Chtěl jsem pomoct,“ řekl Enwright, když k němu John přišel. „Musel jsem něco dělat. Pomozte mi zvednout ten vůz.“

„Nechejte to na něm,“ opáčil John Bogard a kývl na kováře, který právě na kovadlině bušil kladivem do nové osy.

Enwright pustil dřevenou oj a kapesníkem si utřel ruce.

„Mám ještě pár věcí v saloonu,“ prohodil. „Jdu si pro ně.“

Pokusil se o úsměv, ale pak se raději rychle otočil a zmizel.

John za ním chvíli hleděl a pak se obrátil ke kováři, který právě dával rozžhavenou osu do vědra s vodou.

„Kdy budeme…“, řekl, ale dál se nedostal, protože před dvorem kdosi vykřikl. „Bogarde!“

John se bleskově otočil. V tom okamžiku třeskly tři výstřely.

John se probral z šoku a vyrazil tím směrem. Svůj krátkohlavňový revolver měl v ruce, ještě než se dostal k plotu. Zazněl další výstřel a kulka se s hvízdnutím odrazila od železného ráfku kola.

John spatřil záblesk výstřelu a vrhl se k zemi, načež se převalil za žlab. O deset yardů dál uviděl na zemi cosi tmavého. Ozval se dusot cválajícího koně a třeskly další výstřely. Kulky se s odporným zvukem zavrtaly do zpráchnivělého dřeva žlabu.

Vyskočil a vypálil za stíny, které se vzdalovaly po Main Street, následovány oblaky zvířeného prachu. Ve slepém hněvu vystřílel celý bubínek svého revolveru Walsh Marině, i když věděl, že nikoho z nich netrefil. Na jazyku měl pachuť žluči.

Ze dvora přiběhl kovář. V rukou držel těžké kladivo jako nějaký středověký válečník. John ho však nevnímal. Díval se na tělo, které nehybně leželo na ulici. Pomalu k němu přišel a sklonil se.

Když Enwrighta otočil na záda, zůstaly mu v ruce jeho poniklované brýle. Klekl si k němu a prohlédl ho. Enwrighta trefily tři kulky, a to přímo doprostřed prsou. Jednu ránu měl přímo nad srdcem. V pravé ruce držel revolver ráže 44, který mu prvního večera dal John. Ani jednou z něj nevystřelil. John cítil, jak se mu sevřely útroby. Slyšel, jak se ze všech stran sbíhají lidé, a pomalu se rozhlédl.

Mezi přiběhnuvšími byl i Sherman. S parkerovkou v rukou si klekl k Johnovi. V záři ohně ve dvoře kovárny byl jeho obličej úplně červený a posetý nesčetnými stíny.

„Spletli si ho se mnou,“ řekl John a jeho hlas zněl podivně prázdně. „Mysleli si, že jsem to já. Slyšel jsem, jak zvolali mé jméno, než to do něho naprali.“

„Viděl jste, kdo to byl,“ otázal se O’Hara.

„Byl to Clancey O’Hara a jeho banda,“ řekl John. „Chtěli odkrouhnout mě a oddělali Enwrighta. Přísahal bych, že to byli oni.“

Sherman pomalu vstal. „Pořád kvůli vám umírají lidé, Bogarde,“ poznamenal. „A tento člověk si to nezasloužil, Bože! Všude, kam přijdete, kvůli vám někdo zemře. Nebo snad ne?“

„Proč mi to vyčítáte?“ trpce odtušil John a vysypal z bubínku svého revolveru prázdné nábojnice. Z kapsy vytáhl hrst nábojů a nabil komory bubínku.

„Pomůžete mi?“ otázal se. „Musíme dostat Clanceyho O’Haru a tu bandu.“

„Vy je teď chcete pronásledovat?“ zeptal se Sherman a rozesmál se. „Než seženu dost lidí, budou dávno za horama. Potmě bysme je ani nemohli stopovat.“

„O’Hara město neopustí, dokud nedostane Jesse Fishera,“ odvětil John. „A dokud ho neodpraví, máme šanci. Potřebujeme tucet mužů, kteří umějí zacházet se zbraněmi, Shermane. Ať se vám všichni, kdo se dobrovolně přihlásí, zavážou přísahou jako pomocní maršálové.“

„Můžu mít jenom jednoho: Lukea Callahana. A ten hlídá Fishera,“ odpověděl Sherman. „Myslíte si, že by vám jeden člověk pomohl?“

„Nejde o mě, ale o Fishera,“ opáčil John. „Nebo chcete připustit, aby ho O’Hara před očima všech oddělal?“

Pomalu se rozhlédl po přítomných.

Všichni mlčeli.

+ + + + +

Callahan chodil po kanceláři. Jess to slyšel, když se s rozbušeným srdcem přitiskl k mřížím. „Callahane!“ vykřikl. Kroky utichly, načež se otevřely dveře a do chodby proniklo světlo. Vězeň na okamžik zavřel oči oslepené náhlým světlem.

„Co se děje?“ zvolal pomocný maršál.

„Mám bolesti,“ řekl Fisher a začal se svíjet. „Hrozně mě bolí v hrudi. Pomoz mi.“

Callahan přišel blíž a zastavil se před celou. Fisher viděl jeho tvář mezi tyčemi mříže. Jeho ruce křečovitě sevřely mříž, když spatřil svazek klíčů, který měl pomocný maršál u pasu. Zkroutil se ještě víc, načež se jednou rukou pustil mříže a sáhl si na záda, až se špičkami prstů dotkl pažby revolveru, který měl za pasem.

„Nehraj mi tu divadlo,“ řekl Callahan. „Přece nebudeš…“ Náhle se odmlčel, protože pohlédl do hlavně revolveru. Zvedl hlavu a pohlédl Jessi Fisherovi do očí. Vězeň pomalu natáhl kohoutek.

„Dej ruce pryč z toho koltu,“ tiše řekl Jess. „Nezkoušej to, Lukeu. Ten revolver je nabitý. Vezmi ty klíče a otevři dveře cely. Ale pozor, neudělej žádný špatný pohyb. Budu hned střílet, Lukeu.“

Callahan náhle zbledl. „Nedělej hlouposti, Jessi,“ varoval ho. „Jestli to zmáčkneš, tak se nikdy z vězení nedostaneš a skončíš na šibenici.“ Fisher namířil Callahanovi mezi oči.

„Ten revolver je moje poslední šance, Lukeu,“ procedil mezi zuby. „A já ji využiju. Zabiju tě dřív, než zkusíš tasit nebo utéct.“

„Z města se nikdy nedostaneš, i když ti teď otevřu,“ namítl pomocný maršál. „McKeenan Bogard tě dopadne.“

„Živého mě nikdy nedostane,“ řekl vězeň. „Stačí, abych si v bubínku nechal jeden náboj. A teď odemkni celu, Lukeu! Nebo to zmáčknu.“

Callahan na chvíli váhal, aby pak sebou trhl, vzal svazek klíčů a odemkl celu.

„Tomu katovi ale neunikneš,“ prohodil. „Proč jsi takový blázen, Jessi?“

Fisher prošel kolem něj ven a praštil ho pažbou revolveru do krku. Callahan se mu skácel do náručí. Jess ho odvlekl do cely, vzal si jeho kolt a pak celu zamkl. Potom s revolvery v rukou vběhl do prázdné kanceláře, zhasl lampu a otevřel dveře.

Před úřadovnou nikdo nebyl. Vyšel ven, na chvíli se zastavil a naslouchal. Pak se neslyšně vydal podél stěny domu. Stále se držel ve stínu.

Ušel právě deset kroků, když spatřil čtyři jezdce, kteří stáli na ulici a rozhlíželi se. Polil ho studený pot. Náhle naprosto bezpečně věděl, kdo jsou ti jezdci a proč tam přijeli.

Přijeli ho zabít.

+ + + + +

Jezdci stáli na opačném konci ulice a upřeně na něj hleděli. V tom vyrazili směrem k němu. Jess ustupoval zpátky, nejprve pomalu, poté stále rychleji. Kolt, který držel v ruce se mu naráz zdál být neuvěřitelně těžký.

Jezdci pádili k němu a on věděl, že od nich nemůže čekat slitování. Otočil se a rozběhl se.

Třeskl výstřel a kulka se s děsivým zvukem zavrtala do dřevěné stěny domu, když zaběhl za roh.

Pak se vydal mezi dva domy. Uslyšel další výstřel doprovázený frkáním koně a cinkáním postrojů. Potom se ozvala třetí rána a cosi mu ožehlo levé rameno. Klopýtl a upadl, ale zase se sebral a vrávoravým krokem běžel dál. Slyšel, že pronásledovatelé jej dohánějí.

+ + + + +

Když třeskl první výstřel, John Bogard zbystřil pozornost a pohlédl na Shermana.

Řekl jediné slovo: ,,O’Hara!“

Sherman jeho pohled nevěřícně opětoval.

„To není možné,“ řekl.

„Uvidíme!“ zvolal John. „Běžte pro vašeho pomocného maršála.“

Sherman se rozběhl po ulici a v běhu natáhl kohoutky své parkerovky.

Mezi domy panovala tma. John se tam prodral skrze křoví.

„Tam vpředu! „řekl.

Opět padly výstřely a John spatřil několik jezdců, kteří seskočili z koní a vrhli se k zemi. Na rohu boční uličky se dvakrát zablesklo a kulky s hvízdnutím proletěly dvorem u zadní stěny stáje. Jedno ze zvířat bylo zasaženo a s hrozným ržáním se skácelo do prachu. Ostatní koně se splašili a rozprchli se.

John uslyšel zadunění brokovnice. Do boje tedy zasáhl Sherman. U zadního vchodu stáje se objevil muž a vystřelil na někoho, koho John nemohl vidět. Potom v rychlém sledu za sebou padly tři výstřely, muž pustil revolver, klesl na kolena, chvíli se oběma rukama opíral o zem, aby se pak konečně zřítil do prachu.

Náhle se mezi dvěma starými soudky vynořila temná postava, která se rozběhla k rohu, za nímž stál John Bogard.

John na okamžik spatřil jeho tvář, když probíhal osvětleným pruhem, a bezpečně ho poznal. Byl to Clancey O’Hara! Rychle vyšel zpoza rohu s připraveným revolverem v pravé ruce. ,,O’Haro!“ zvolal. Muž se zarazil a zvedl kolt. Pak John vypálil. Krátkohlavňový Walsh Marině revolver mu cukl v dlani a z jeho hlavně vyšlehl plamen.

O’Hara se otočil, rozhodil rukama a skácel se na zem. Zkroucen zůstal ležet dva yardy před Bogardem.

Ve dvoře se ještě střílelo. Pak se ale rázem rozhostilo ticho, do něhož se po chvíli ozval Shermanův hlas: „Bogarde! Bogarde, kde jste?“ John pomalu přistoupil k O’Harovi a špičkou boty ho převalil na záda. Desperado nejevil známky života.

Z temnoty se vynořila silueta muže. John zvedl kolt.

„Nestřílejte!“ zvolal Sherman. „To jsem já.“

Přišel k muži, jenž ležel Johnovi u nohou, a řekl: „Vy jste ho dostal? Kdo to je?“

„Clancey O’Hara,“ odvětil John. „Shermane, kde je Fisher?“

„O’Harova banda přestala existovat,“ řekl Sherman. „Nestačí to, Bogarde?“

„Kde je Fisher?“ podrážděně John opakoval svou otázku. Jeho hlas zněl jinak než pár okamžiků před tím.

„Nevím,“ odvětil Sherman. „Je pryč…“

„Pryč?“

Nocí se ozvaly chvatné kroky. John se otočil a spatřil muže běžícího přes dvůr. Bleskově sáhl po revolveru. V tom momentě ho Sherman uchopil za zápěstí a strhl mu revolver k zemi. Třeskl výstřel a kulka se zavrtala do země.

John se pokusil Shermanovi vytrhnout, ale maršálovo sevření bylo pevné.

„Vy blázne, copak už dnes neteklo dost krve? Pusťte ten revolver, Bogarde!“

Pak Sherman pohlédl Johnovi do očí a po zádech mu proběhl mráz. Ještě nikdy takové oči neviděl.

„Bogarde!“ vykřikl stále mu svíraje ruku.

John se trhnutím uvolnil a udeřil ho pažbou revolveru do krku.

Sherman přidušeně zasténal a klesl na kolena. Musel se podepírat rukama, aby se nezhroutil na zem. Slyšel, jak Bogard rychle kráčí někam pryč. Někde ve tmě běžel Jess Fisher o život.

+ + + + +

Když pak Jess spatřil mohutný, zlověstný stín vysokého topolu, padl na zem.

Srdce mu divoce bušilo a nemohl popadnout dech. Myslel pouze na jediné: nato, že mu je v patách Bogard.

Nedokázal už vstát, tak se dál plazit. Jenom dál! Musí žít pro Fee a pro jejich dítě. Pronásledovala ho však smrt v podobě muže, který ho chtěl přivést na šibenici.

Plazil se dál. Při každém pohybu mu do těla vystřelovaly šípy bolesti ze střelné rány na levém rameni. Přece jen se mu však povedlo dorazit ke stromu.

Z posledních sil se převalil na záda. Věděl ale, že se už dál nedostane. Viděl koně přivázaného ke stromu, ale neměl dost sil na to, aby na něj nasedl. Bylo po všem!

Zády se opíral o kmen topolu a díval na Bogarda, který k němu pomalu kráčel s revolverem v ruce.

John se před ním zastavil a pohlédl na kolt, který Fisher křečovitě držel v ruce. Poté vzhlédl na větev, v jejíž kůře se černal zářez po provazu. Náhle spustil ramena a ruka s koltem, kterým byl ještě před několika vteřinami připraven zabíjet, ochabla. Revolver značky Walsh Marině mu vyklouzl z prstů a spadl do prachu.

Bylo naprosté ticho, ani listí nešelestilo. John sklonil hlavu k Fisherovi a rukou udělal gesto, které mohlo vyjadřovat všechno a nic.

V očích mladého farmáře viděl strach. Zmocnil se ho zvláštní pocit. Nebyl to soucit, pouze cosi, pro co nenalezl jméno, ale co bylo tak silné, že se ani nemohl pohnout. Bylo mu, jako by viděl celý svůj život – nemilosrdnou, divokou štvanici bez smyslu, bez cíle, kdy ty nejdůležitější věci míjel.

V očích toho mladíka se zračil strach. Strach a zklamané naděje –a jistota, že všechno skončilo. A přesto v něm byl život, silný a divoký, i když zoufalý, život.

Zvedl se vítr a zašumělo listí v koruně stromu.

John se otočil a topornými, těžkými kroky se vydal zpátky do města.

Jess, který se stále zády opíral o kmen topolu, se díval za ním.

Před jeho nohama v prachu ležel katův revolver a matně se leskl.

John kráčel liduprázdnou Main Street, až před Crystal Palace spatřil temnou siluetu ženy.

Zastavil se před ní a váhavě ji chytil za ruku.

„Už nemůžu!“ řekl. „Je po všem, Chris. Nenáviděl jsem lidi a život, ale teď už dál nemůžu. Chci žít mezi lidmi, kteří ke mně necítí nenávist. Už dál nemůžu. Nemám dost sil. Udělal jsem to, k čemu mě zavazovala přísaha, ale teď už to dál nejde.“

Pohlédl jí do očí a pomalu si sáhl na klopu kabátu, odhrnul ji a odtrhl z vesty svou hvězdu zástupce maršála. Na okamžik si ji potěžkal v dlani, aby ji pak nechal padnout do prachu.

„A Jess Fisher?“ otázala se hlasem, který neznal.

„Je pryč,“ řekl. „Musel bych ho vydat soudci, Chris, ale – ale nemůžu. Nemůžu. Ty jeho oči…“

Vydal se po schodech z ulice na chodník, ale tu se zastavil a pohlédl na ni. Zdálo se, jako by ho tam přimrazila nějaká neviditelná síla.

„Porazilas mě,“ řekl. „Prosadilas svou. Už nemůžu. Chci žít, žít…“

Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. Vítr jí sfoukl vlasy do tváře, ale nedbala.

+ + + + +

1. července 1877 obdržel soudce Thomas S. Franklin malý balíček z jedné stanici Wells & Fargo v Utahu při cestě z Wyomingu do Kalifornie. K balíčku nebyl přiložen žádný dopis. Když jej soudce rozbalil, vypadl z něj krátkohlavňový revolver Walsh Marině ráže 36 a hvězda zástupce maršála. Na pažbě z paroží byly stříbrné iniciály: J.M.B.