John Kirby

Colorado western 058. Ranč banditů

Nikdy jsem někoho neviděl tasit tak rychle jako Blacka Curlinga! A přesto padl kulkou svého posledního soupeře, kterého jsem potom poslal na Onen svět. Tím to ale pro mě všechno teprve začalo. Umírající Black Curling mi totiž odkázal kousek půdy v Utahu. Mně, cizinci. Tak jsem se tam byl podívat. Black Curling si stejně tak mohl najít místo v pekle. To mi bylo jasné, když mi chtěli dát oprátku kolem krku…

Nadechl jsem se. „Jestli se okamžitě neobrátíš, tak ti ten tvůj úsměv upravím, Steve McCullene!

Trochu se mi zadrhával jazyk, ale to mně nevadilo. To jediné, co mně toho večera v saloonu vadilo, byl vyzývavý škleb jezdců z ranče Diamantová sedma, kteří se opírali o barový pult a čekali, co zase ukážu.

V saloonu utichl hovor. Nevšímal jsem si toho. Soustředil jsem se jen na ty chlapy u pultu.

Och, znal jsem je velice dobře. Koneckonců jsem ještě před rokem byl jejich předák. Pak mě starý Fairway vyhodil, když přišel na to, že jsem s jeho dcerou strávil pár příjemných chvil. Nevěděl jsem, kdo mě tenkrát práskl, že jsem s Ellen vyjel k jedné chatě, ale od začátku jsem podezíral Stevea McCullena, který po mém vyhazovu po mně převzal místo předáka.

Ta vzpomínka jen rozpálila můj hněv. Navíc se McCullen za žádnou cenu nemínil otočit. Jakoby všichni věděli, co se dneska ráno stalo. Zahleděl jsem se do sklenice piva a pomyslel na slova, která mi tenkrát řekla Ellen.

„Bylo to s tebou krásné, Rode Kilpatricku. Ale teď je mezi námi konec. Rozhodla jsem se vdát se za pana Jonathana Springa.“

Nikdy jsem se nestaral o to, jestli mě Richard Fairway snáší nebo ne, a bylo mi to jedno i tenkrát, když mě přichytil s jeho dcerou v té boudě a na místě mě propustil. Už tak jsem měl jeho šikanování plné zuby. Odjel jsem do hor, z našetřených peněz si koupil kus výborné země a začal jsem chovat koně. V posledním roce se mi dařilo a vydělal jsem si dost peněz, když se mi povedlo lapit stádo šedesáti divokých koní v jednom slepém kaňonu. Bylo těžké je všechny zkrotit, ale já jsem byl mladý a zvyklý makat.

Často jsem se i potom setkával s Ellen a trávili jsme spolu šťastné chvíle. Naprosto jsem nepochyboval o tom, že se Ellen jednoho dne stane mou ženou, ať se to starému Fairwayovi líbí nebo ne.

A pak se vše zhroutilo.

Bodalo mě u srdce, když jsem pomyslel na ten ranní rozhovor. Cítil jsem se, jako by mě někdo praštil kladivem. Neviděl jsem ji čtyři týdny, a to stačilo na to, aby mě z jejího srdéčka vystrnadil nějaký hubený trouba, který koupil banku v Bedrocku.

Rovnou jsem se na něho zajel podívat. V prvním návalu hněvu bych ho nejradši roztrhal na kusy, což by při jeho figuře nebylo žádné umění. Jenže pak jsem si řekl, že ten chudák o mně určitě neví. Kromě toho jsem Ellen znal příliš dobře na to, abych věděl, že při takových záležitostech si iniciativy chápe jako první ona. Se mnou to nebylo jiné.

Ten dlouhán byl bledý jak stěna a ve tváři měl ještě pihy. Mnoho hodin jsem si lámal hlavu nad tím, co na něm Ellen vidí. Pravda, nebyl jsem sice žádný výlupek krásy, ale hezčí než ten čahoun jsem byl rozhodně. Možná ale byl lepší v něčem jiném. Třeba se naučil triky, které si kovboj jako já ani neuměl představit. Věděl jsem, že Ellen na tuto stránku lásky klade velký důraz. Nebyl jsem první, s kterým se spustila, ale každopádně jsem zatím byl nejlepší, jak mě neustále ujišťovala, aniž bych se jí na to ovšem ptal. Vůbec jsem si tehdy neuvědomil, že to slovo „zatím“ naznačovalo, že nemám být posledním.

Z mých myšlenek mě vyrušil odporný chechtot. Vzhlédl jsem od piva. Svýma malýma, potměšilýma očima na mě hleděl Hobble Pop Jenkins, jehož vrásčitá krysí tvář byla zkřivena do naprosto nepopsatelného šklebu.

„Vypadáš, jako by ti uletěly včely, hahaha!“ řehtal se.

Vstal jsem a ne zrovna jistým krokem k němu přistoupil. Úsměv mu ztuhl na rtech a chtěl zvednout ruce k obrannému gestu, ale už bylo příliš pozdě, protože jsem mu na hlavu vylil pivo.

„Zadus se, ty odporný ksindle!“ řekl jsem a odstoupil jsem, protože jsem počítal s útokem ostatních kovbojů. Steve McCullen se už rozpřahoval k úderu a mně nezbývalo nic jiného než po něm hodit prázdnou sklenicí od piva. Trefil jsem ho přímo do nosu a rozhodil mu tak jeho vítězoslavný úsměv.

Věděl jsem, co teď přijde, a po pravdě řečeno jsem se na to těšil. Konečně jsem tak mohl dát průchod vzteku, který jsem v sobě dusil už hodiny.

Nečekal jsem, až se na mě vrhnou ostatní. Okamžitě jsem se do nich pustil a vrazil McCullenovi hlavu do břicha. Předák odletěl až k pultu. Cítil jsem, že mé pohyby jsou poněkud pomalejší kvůli přemíře alkoholu, ale na hochy z Diamantové sedmy jsem byl ještě stále dost rychlý. Než se dva kovbojové stojící vedle McCullena vzpamatovali, chytil jsem je za vlasy a praštil jejich hlavami o sebe. Zasténali a šli do kolen.

Třetí z nich byl ovšem rychlejší. Zasadil mi tak tvrdou ránu do žeber, že mi vyrazil dech. Zavrávoral jsem zpět, zakopl jsem a natáhl jsem se na podlahu jak široký tak dlouhý.

Hned jsem se však otřepal a vyskočil na nohy. Ten krysák Hobble Pop se pokusil na mě vrhnout zezadu, ale já ho smetl jediným úderem jako slaměného panáka. Padl na jeden stůl, který se pod ním rozpadl. Neměl jsem ani čas se mu zasmát, když se posbíral z podlahy a začal vřeštět jak opice. Musel jsem se soustředit na Stevea McCullena a jeho druha, který mi dal tu tvrdou ránu do žeber.

Přistoupil jsem k McCullenovi, který supěl vzteky, protože jsem ho před lidmi z města poslal k zemi, a tvářil jsem se, že si toho druhého kovboje vůbec nevšímám. Kovboj na ten trik skočil. Vyrazil proti mně a koupil úder pěstí, když jsem se na něj bleskurychle otočil. Svalil se na podlahu k mým nohám jak žoch otrub.

Po další otočce jsem stál tváří v tvář McCullenovi. Můj nástupce na Diamantové sedmě se mi chystal vrazit hlavou do břicha, jenže já ho předešel a uštědřil mu ránu do brady.

Pěstí máchl těsně kolem mého levého ucha, ale to udělal spíš kvůli rovnováze, než že by na mě chtěl útočit. Skácel by se na mě, kdybych mu nezasadil další úder. Ten ho probral, ale já ho hned na to zasypal sprškou ran, do nichž jsem vložil všechen můj vztek.

McCullen byl tvrdý chlapík, ale tentokrát na to neměl. Sice se ještě párkrát pokoušel mi úder vrátit, ale zasáhl mě už jen zřídka a navíc již neměl sílu.Po třech minutách se mu podlomila kolena a pak padl obličejem na podlahu.

Stál jsem nad ním a cítil se neuvěřitelně dobře. Bolest v pěstích jsem ignoroval. Přistoupil jsem k pultu a barman Sam mi s úsměvem nalil dvojitou whisky.

„Dej mi ještě pivo,“ podotkl jsem a hodil do sebe tu dvojitou štamprli. S hrdostí jsem pak přehlédl scénu mého triumfu.

Steve McCullen se pokoušel dostat na nohy, ale lokty se mu podlomily vždy, když se o ně chtěl opřít. Kovboj, který mi tak naivně skočil na tu fintu, ležel nehybně na podlaze. Musel jsem ho omráčit. Oba chlápci, kterým jsem otestoval tvrdost jejich lebek, stáli opodál. Nevypadalo to, že by chtěli pokračovat v boji. Na to znali svého bývalého předáka příliš dobře.

Hobble Pop Jenkins přestal vřeštět, když se McCullen poroučel k zemi. Svými typickými malými, krysími krůčky se klidil k létacím dveřím. Do čela mu padaly slepené vlasy a celou košili měl propocenou. Odjakživa jsem ho nesnášel. Byl to ten nejpodlejší a nejzákeřnější, ale také možná vůbec nejlepší kovboj, jakého jsem znal. Nikdo nerozuměl dobytku tak jako on. To komické jméno dostal podle své chůze. Hopsal jako kůň. Proč, to nám řekl jen jednou a to byl namol. To však stačilo k tomu, aby v Bedrocku a okolí každý věděl, že deset let nosil na nohou řetězy - v kamenolomu v Yumě.

Viděl jsem, jak zmizel v létacích dveřích, a otočil jsem se. Spatřil jsem samé přátelské tváře, samozřejmě s výjimkou obou kovbojů

z Diamantové sedmy u pultu. U jednoho stolu u dveří seděl širokoplecí muž s černým vousem, jenž mi s úsměvem připíjel. Zahrával jsem si s myšlenkou se před nimi uklonit jako po nějakém obzvlášť povedeném představení, ale raději jsem to nechal být a pouze jsem tomu vousáči připil. Pak jsem se obrátil k Samovi.

„Je načase, abych se vrátil domů, Same,“ poznamenal jsem. „Zack už na mě jistě čeká. Co ti mám zaplatit?“ otázal jsem se a kývl přes rameno. „Co stojí ten stůl?“

Sam zavrtěl hlavou. „Rozbil ho Hobble Pop,“ řekl. „A ten ho také zaplatí.“

Přes stůl jsem Samovi podal peníze za piva a whisky, které jsem vypil. Při té rvačce jsem trochu vystřízlivěl, ale to nejlepší na tom bylo to, že jsem několik minut nemyslel na Ellen Fairwayovou a toho jejího chudáka z banky. Teď jsem na ně zase pomyslel a tiše jsem zaklel. Dopil jsem pivo, které přede mnou stálo na pultu, kývl jsem na Sama a obrátil se.

Vousáč se na mě ještě stále usmíval. Přemýšlel jsem, jestli bych mu neměl objednat whisky, když tu se tak prudce rozletěly dveře, že jejich křídla udeřila do stěn.

+ + + + +

Stál v nich Richard Fairway a jeho obličej dostal barvu zralého rajčete, když pohlédl na svého předáka, který ležel na podlaze.

Za ním do saloonu vešli ještě další čtyři kovbojové. Jako poslední Hobble Pop, který ale prozíravě zůstal stát u dveří. Tentokrát se do ničeho nechtěl plést. Byli tam jiní, se kterými jsem měl mít co do činění.

Richard Fairway se v Bedrocku objevoval jen zřídka. Divil jsem se tedy, že ho tam vidím. Možná tam právě měli nějaké rodinné setkání. Díval se na mě svýma pichlavýma očima a mlčel. Panovačným gestem pokynul svým lidem, aby se postarali o předáka a jeho zmlácené kovboje. Tu jeho pohled padl na oba muže, kteří stáli u pultu a pomalu se mu klidili z očí.

Fairway zrudl ještě víc. Vypadalo to, že každou chvíli exploduje. Znal jsem ho a věděl jsem, že pohár jeho trpělivosti přetekl.

Hovořil tiše, ale jasně.

„Máte padáka,“ prohodil. „Sbalte si svých pár švestek a zmizte. Jestli vás tu v okolí ještě někdy uvidím, tak vás dám zbičovat.“

Zmocňoval se mě vztek. V takových chvílích jsem ho nenáviděl jako snad ještě nikoho. Znal jsem oba ty kovboje dobře. Pracovali na Diamantové sedmě víc než pět let a pracovali dobře a spolehlivě.

„Ty odporný despoto,“ zavrčel jsem dostatečně nahlas, aby to v saloonu slyšeli všichni. „Ty si asi myslíš, že jsi Bůh, co? Můžeš je sice vyhodit a vyhnat z ranče, ale nemáš právo jim říkat, jestli tu můžou zůstat nebo ne!“ Obrátil jsem se na oba kovboje a bez toho, že bych si to vůbec rozmyslel, jsem řekl: „Joe, Hanku, najímám vás. Dostanete u mě o deset dolarů na měsíc víc než u Fairwaye.“

Ostatní jezdci z Diamantové sedmy na mě hleděli s vytřeštěnýma očima. Měl jsem pocit, že si myslí, že jsem přebral. A možná spekulovali nad tím, že by též vstoupili do mých služeb.

Richard Fairway nevybuchl, jak jsem čekal. Pohlédl na mě a pak na Joea Driscolla a Hanka Powella.

„Platí, co jsem řekl,“ prohodil. „Jestli vás tu v okolí ještě někdy uvidím, tak vás dám zbičovat.“

„Nenechte se zastrašit, chlapci,“ poznamenal jsem. „Tolik lidí zase nemá, aby někoho z nás mohl nechat zbičovat.“

Nyní Fairway upřel svůj pronikavý pohled na mě.

„Má trpělivost je u konce, Kilpatricku,“ řekl. „Chtěl jsem tě jenom varovat, abys moje lidi v budoucnosti nechal na pokoji. To, co teď přijde, sis zavinil sám.“

Potom zopakoval ono panovačné gesto, které mě dříve tak vyvádělo z míry. Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že Steve McCullen opět stojí na nohou. Byl sice pěkně zmalovaný, ale zdálo se, že se celkem probral.

Promnul jsem si ruce a začal se připravovat na druhé kolo. Tentokrát jsem nebyl sám. Nechtěl jsem Joeovi a Hankovi přikazovat, aby se kvůli mně bili s ostatními, ale znal jsem je příliš dlouho na to, abych věděl, že teď za mě budou bojovat do roztrhání těla.

Barman Sam tušil, co bude následovat.

„Jděte ven, jestli se chcete za každou cenu prát!“ vykřikl a sáhl pod pult, aby odtud vytáhl brokovnici, ale tu ho zmrazil Fairwayův pohled.

„Drž hubu, Same!“ zasyčel rančer.

Sam pokrčil rameny. Fairwayova slova ho uklidnila. Byl si jist, že škody zaplatí rančer. Jenom, ať klidně rozmlátí všechno, myslel si Sam, já už starému vystavím pěkně mastný účet. Předsevzal si, že mu do toho započítá i rozpité láhve.

Nechtěl jsem čekat, až se na mě vrhnou. Navíc pokušení dát majiteli Diamantové sedmy do zubů bylo příliš silné. Přiskočil jsem k němu a dal mu facku.

Tato překvapivá akce začátek rvačky poněkud zbrzdila. Rozhostilo se totiž takové ticho, že bylo slyšet kapkání vody v dřezu za pultem. Teprve po několika vteřinách se z toho Fairway a jeho muži vzpamatovali.

Rančer jako první. Nyní už konečně explodoval.

„Nadělejte z něho sekanou!“ vykřikl v záchvatu hněvu. „Zmlaťte ho a pak mi podejte bič!“

Ještě, než jsem pocítil, jak mi někdo chce zezadu dát kravatu, spatřil jsem Hobble Popa, jak vychází ven ze saloonu. Jistě šel pro bič.

Bleskurychle jsem se přikrčil a umným trikem vrhl útočníka na Fairwaye. Rančer uskočil stranou a kovboj narazil do zdi.

A pak se v Samově saloonu rozpoutalo peklo. Ta rvačka se. zapsala do dějin Bedrocku jako „bitva o facku“ a vyprávělo se o ní ještě roky.

Ani jsem vlastně nevěděl, co se děje. Viděl jsem, jak se Joe s Hankem vrhli na své bývalé kamarády, jako by jim šlo o život, a myslím, že bysme je i zvládli, kdyby jeden z Fairwayových kovbojů nebyl tak podlý a nerozbil mi o hlavu láhev whisky. Hned jsem ztratil vědomí.

Když jsem se probudil, měl jsem pocit, že se na mě slétl roj včel. Chtěl jsem si sáhnout na čelo, ale nešlo to. Nalevo a napravo ode mě stáli dva jezdci z Diamantové sedmy a pevně mě drželi.

Přede mnou se zubil zrudlý Fairway a McCullen. Pomalu jsem se rozhlédl kolem sebe. Saloon vypadal, jako by se jím přehnal hurikán. Skoro ani jedna židle a stůl nezůstaly v pořádku. Vzadu u stěny stáli muži, kteří tu rvačku sledovali. Nikdo z nich neodešel domů. Byl by hřích odcházet z takového divadla.

Vedle jednoho rozbitého stolu ležel Joe Driscoll, držel se za hlavu a sténal. O pár yardů dál se Hank Powell opíral o stěnu. Měl skloněnou hlavu a mlčel.

Na jediné nerozbité židli seděl vousáč, který se na mě usmíval a v rukou držel sklenici. Mohl jsem jen pokrčit rameny, abych mu dal najevo, že je mi líto, že si s ním nemůžu přiťuknout.

Ozval se Fairwayův hlas. Rančer hovořil klidně. Konečně přestal být tak červený v obličeji. Už to byl znovu vládce kraje i města.

„Byls nejlepší předák, kterého jsem kdy měl,“ řekl. „Jenže byls čím dál víc nenasytnější, Kilpatricku. To by mi ani tak nevadilo, protože muž musí mít svůj vlastní názor. Ale tys chtěl víc. Chtěls Diamantovou sedmu a protos svedl Ellen a zatáhl ji do bahna hříchu…“

Málem jsem se rozesmál. Já že jsem svedl Ellen? Tomu by přece neuvěřila ani poslední děvečka na ranči! Dobře jsem si vzpomínal, jak mě zadržela, když jsem chtěl utéct z kůlny s povozy. A když jsem se pak konečně vzdal, sama mi začala rozepínat kalhoty! Já a svést Ellen Fairwayovou? Pche! Chtěl jsem to tomu starému mrzoutovi vmést do tváře, ale nakonec jsem se na to vykašlal. Vždyť jsem po ní ještě stále toužil, tak proč vyjít s pravdou ven?

„…ale dneska se tě konečně zřekla,“ pokračoval. „Provdá se za muže, který se hodí do naší rodiny, a ne za nějakého pobudu!“

Tak to už zašel příliš daleko.

„A v čem jsi ty jiný než já, Fairwayi!“ vykřikl jsem. „Dobytek sis nakradl a pozemky jsi rozšiřoval na úkor druhých lidí, kteří se nedokázali ubránit tvé moci. Já jsem vždycky zůstal poctivý, Fairwayi, ale tys byl, jsi a zůstaneš gauner!“

Chtěl jsem se na něho vrhnout ve své zlobě jsem přestal brát ohledy na jeho věk, ale oba kovbojové mě drželi pevně.

Metali jsme po sobě blesky očima jako dva kohouti. Fairwayovi cukalo ve tváři. Tu dovnitř přikulhal Hobble Pop. V ruce držel bič, který pak podal rančerovi.

Nevěřil jsem, že by se mě za normálních okolností odvážil zbičovat, ale teď tak zuřil, že mě okamžitě začal švihat.

Ty rány pálily, jako by mě bodal rozžhaveným nožem. Napodruhé mě trefil skoro na to samé místo. A pak jsem náhle měl volné ruce. Kovbojové za mnou vykřikli. Bič nedělal rozdíl mezi přáteli a nepřáteli.

Znovu jím práskl, ale tentokrát jsem stačil zvednout loket. I tak jsem pocítil ostrou bolest na levé ruce od ramene až po loket. Pravou rukou jsem chytil bič a trhl jím.

Richard Fairway zavrávoral a padl přede mnou na kolena. Křečovitě sevřel rukojeť biče, ale stačilo, abych ho kopl do předloktí, a pustil ho.

Vzal jsem ho za límec košile a vytáhl ho nahoru.

„Ty zbabělý, zákeřný pse!“ zvolal jsem. „To už nevíš, co to je čest?“ Zvedl jsem levou pěst, ale neudeřil jsem ho, pouze jsem ho odstrčil. Spadl na podlahu.

Kdosi mě chytil zezadu. Chtěl jsem se otočit a bránit se, ale tu zazněl mocný, hluboký hlas.

„Dejte od něj ruce pryč, chlapci!“ Zraky všech byly rázem upřeny na vousáče, který stále seděl na své židli a v levé ruce držel sklenici whisky. Pravou ruku však měl na pažbě svého remingtonu a jeden prst měl přiložený na spoušti. Kovbojové z Diamantové sedmy hleděli do černého ústí hlavně toho remingtonu, jako by se dívali do tváře smrti. Zatím se to všechno dalo brát jako drsný špás, ale teď končila legrace. Kdyby chtěl někdo z nich pokračovat, byli by mrtvoly, protože to nevypadalo, že by ten vousáč žertoval. „Vezměte si vašeho rančera a zmizte,“ zavrčel. „Hra se skončila. A dneska večer se tu neukazujte. Jinak dostanu chuť si za-střílet.“

Jeden z kovbojů chtěl sáhnout po koltu, ale Richard Fairway zavrtěl hlavou. Zdálo se, že toho má pro tento večer dost. Sebral se z podlahy, mlčky se otočil a zamířil ke dveřím. Já jsem ho však zadržel. „Ještě jednu otázku, Fairwayi,“ zvolal jsem.

Nedůvěřivě na mě pohlédl, jako by čekal nějaký uskok. Znal mě příliš dobře.

„Rád bych věděl, jak to tvůj nový zeťák umí s dobytkem. Nebo si snad při hnaní stáda bude držet u nosu dolarovou bankovku?“

Už jsem vyprávěl i lepší vtipy, ale k uvolnění nálady to stačilo.

Muži v saloonu se rozesmáli a Richard Fairway vztekle odešel. Kovbojové jej následovali a dva z nich se na mě při odchodu usmáli. Znali jsme se dost dlouho na to, aby tu bitku nebrali vážně.

Hobble Pop zůstal stát u dveří, když odešel poslední kovboj. Pokoušel se usmívat, ale vyšel mu z toho jen jakýsi nepovedený škleb. Vypadal jako vyzáblá krysa. Udělal jsem dva kroky směrem k němu, jako kdybych si to s ním chtěl rozdat, on se rychle otočil a odkulhal pryč. Přitom zakopl o práh a natáhl se jak široký tak dlouhý na chodníku. Muži v saloonu se smáli, ještě když už seděl v sedle a cválal po Main Street.

+ + + + +

Stáli jsme u pultu a byli notně pod parou. Saloon byl prázdný, až na nás tři - Sama, toho vousáče a mě. Po rvačce jsme já a Sam objednali rundu a pak Sam saloon zavřel. Muži sice reptali, ale chápali, že barman po tom hektickém dni už nemá chuť dál obsluhovat.

Měl jsem ovázanou hruď a levé rameno. Sam vytáhl z postele Luisu, svou pětadvacetiletou posluhovačku, která se notně vyděsila, když mě spatřila. Asi jsem se všemi těmi modřinami, boulemi a šrámy nevypadal bůhvíjak důvěryhodně. Když po chvíli poznala, že to jsem já, ošetřila mě a já jí za to poděkoval polibkem na tvář. Myslel jsem si, že se začne červenat, ale akorát na mě pohlédla, jakoby už byla zvyklá na lepší věci. Celkem bych jí to i věřil.

Neměl jsem chuť o tom dál přemýšlet. Stačila Ellen. Když jsem na ni pomyslel, uvědomil jsem si, že nebude snadné na ni zapomenout. Sakra, jako by šlo srdci poručit!

„Salud, amigos!“ řekl vousáč pronikavým hlasem a zvedl svou sklenici whisky. Sam a já jsme rovněž rovněž připili. Kořalka už mi tekla ušima, ale vlastně jsem ani nebyl správně opilý. Normálně jsem po pěti pivech a pěti sklenkách whisky viděl svět v růžových barvách. Teď už jsem v sobě měl minimálně patnáct whisky.

Pohlédl jsem na Sama. Vypil toho stejně jako já, ale nebylo to na něm vidět. Jinak, když stál za pultem, nikdy nepil. Pomyslel jsem si, že třeba cvičí, když zavře saloon.

Vousáč si opět nalil a chtěl dolít i mně. Položil jsem na svou skleničku dlaň. Už jsem nechtěl pít. Pokrčil rameny a tázavě pohlédl na Sama. Ani barman už neměl chuť dál pít.

„Myslím, že bysme měli jít na kutě,“ řekl Sam a s úsměvem dodal: „Ale i tak to byl hezký večer.“

Sam nás zavedl ke dveřím a podal vousáčovi ještě jednu láhev whisky. Pak na nás zamával a rozesmál se, když jsme se ze schodů chodníku natáhli jak širocí tak dlouzí do prachu ulice. Potom konečně zavřel podnik.

Museli jsme se vzájemně podpírat, když jsme vstávali.

„Pojď ke mně, amigo,“ řekl vousáč. „V mé chatě je místo pro dva.“

V takovém stavu jsem beztak nemohl jet domů. Kromě toho Zack věděl, kde jsem, protože jsem poslal Joea s Hankem napřed, aby mu vysvětlili, proč jsem nepřijel.

A tak jsem se s tím širokoplecím chlapíkem motal po Main Street. Měl jsem ho rád. V saloonu toho moc nenamluvil. Dostal jsem z něho jen to, že se jmenuje Black Curling a je z Utahu. Už několik týdnů žil na kraji města v malé chatě, která dřív patřila jednomu místnímu ochmelkovi. To, co v Bedrocku dělal, mi ne-řekl a ani mě to nezajímalo.

Na půl míle přes město jsme potřebovaly celé půl hodiny a za tu dobu jsme odzpívali všechny neslušné písničky, které jsme znali. Občas se nad námi otevřelo okno a nějaká uječená ženská nám spílala do darebáků. Ale to nám vůbec nevadilo.

Obloha byla zatažená a byla tma jak v pytli. Tu chatu jsem uviděl, teprve když jsme ocitli těsně u ní. Black vytáhl z kapsy klíč a strčil ho do zámku.

„Sakra,“ zabručel. „Vůbec jsem nezamknul. Úplně jsem na to zapomněl.“

Otevřel dveře a ztratil se ve tmě. Počkal jsem, než škrtl sirkou a zapálil petrolejovou lampu. Posadil na ni skleněný cylindr a vytáhl knot.

Už jsem chtěl vejít dovnitř, když jsem spatřil jeho užaslý obličej. Přemýšlel jsem, proč tak divně zírá, když tu sáhl k pouzdru a tasil remington.

Viděl jsem už několik pistolníků, ale Black Curling byl ten nejrychlejší střelec, jakého jsem kdy spatřil. V prvním okamžiku jsem si myslel, že chce střílet na mě, ale pak jsem uslyšel, jak se kulka s tupým zvukem zavrtala do někoho, kdo musel stát vevnitř vedle dveří.

Potom obrátil remington na druhou stranu, ale tentokrát již pozdě. Uslyšel jsem prásknutí druhé zbraně, načež se Black skrčil, jakoby ho kopl kůň. V tom okamžiku jsem se probral. Teprve teď můj alkoholem omámený mozek pochopil, co se děje. Dva muži si na Blacka Curlinga počíhali v jeho chatě. Náhle jsem vystřízlivěl a uvědomil si, že jde o život i mně.

Vytrhl jsem z pouzdra svůj kolt značky Paterson a skočil jsem dovnitř. Dopadl jsem na levé rameno a vykřikl jsem bolestí. Přitom jsem se převalil, až jsem se ocitl na zádech, načež jsem namířil na místo, kde jsem odhadoval, že bude můj protivník.

Vedle mé hlavy se do prken zavrtala kulka a odštípla třísky dlouhé jako prst. Jedna z nich se mi zabodla do levé tváře. Zatnul jsem zuby a vypálil na stín vedle dveří. Spoušť jsem zmáčkl třikrát a viděl jsem, že všechny tři kulky zasáhly.

Muž se zády opřel o stěnu a pomalu se po ní svezl dolů. Hleděl na mě vytřeštěnýma očima, jako by se chtěl zeptat, co s tím mám společného.

Vstal jsem a přistoupil jsem ke stolu. Mířil jsem tomu muži mezi oči, protože ještě stále držel v ruce kolt.

„Pusť tu zbraň!“ zavrčel jsem, ale muž se nehýbal. Přikročil jsem k němu a zjistil jsem, že je mrtvý. Udělalo se mi špatně a nechybělo mnoho, abych se pozvracel.

Poprvé v životě jsem někoho zabil.

Ani jsem se ještě neprobral z šoku, když za mnou zasténal Black.

Přiběhl jsem k němu. Držel se za břicho a mezi prsty mu tekla krev.

Klekl jsem si k němu a narovnal ho. Věděl jsem, že se tak při průstřelu břicha snáze snáší bolest.

„Jsou oba mrtví?“ zašeptal. Hovořil těžce, stále se kousal do rtů.

Opřel jsem ho zády o skříň a pohlédl na toho druhého chlápka, kterého zasáhl on, ještě než to koupil sám. Rychle jsem se obrátil. Ten muž ležel na zádech a v mihotavém svitu lampy jsem viděl, že ho kulka z Blackova remingtonu trefila doprostřed tváře. Vypadalo to hrozně.

Přikývl jsem. „Jsou mrtví.“

Pohlédl jsem na něj. Mlčel jsem, protože jsem chtěl počkat, až mi sám poví, co to přepadení znamenalo. Ale možná o tom mluvit nechtěl. Byli mi to jedno. Viděl jsem, že Black už dlouho žít nebude. Byl voskově bledý a musel trpět hroznými bolestmi.

Z ulice se ozvaly kroky, jež se blížily k chatě. V otevřených dveřích se objevil velký stín. Black Curling se chtěl narovnat. Jeho oči byly vytřeštěné děsem.

Zase jsem ho opřel o skříň.

„Nemějte strach, Blacku,“ uklidňoval jsem ho. „To je maršál.“

Maršál Clint Manning vstoupil do chaty a pozorně se rozhlédl. Přistoupil k oběma mrtvým, prohlédl si je a pak zůstal stát u stolu.

„Co se tu stalo?“ otázal se mě.

Pokrčil jsem rameny a řekl mu, co jsem věděl.

„To, co chcete vědět, ovšem já nevím,“ dodal jsem nakonec.

Clint Manning se sklonil k Blacku Curlingovi a zeptal se ho: „Co od vás ti chlápci chtěli?“

Black pohlédl na mě. Maršála ignoroval. Náhle otevřel ústa a začal šeptat. „Sáhni mi do mé náprsní kapsy, Rode.“ Udělal jsem to a našel tam nějaký papír. Rozbalil jsem ho a zjistil jsem, že to je držební listina o nějakém pozemku. Podal jsem ji maršálovi.

„Co je s tím?“ otázal jsem se Blacka. „Přepadli tě kvůli tomu?“

Black Curling zavrtěl hlavou, což mu způsobilo značnou bolest. Rozkousal si rty do krve a trvalo skoro minutu, než znovu začal mluvit.

„Daruju ti půdu,“ zašeptal. Po každém slově udělal malou pauzu. Muselo ho to stát hrozně moc sil, aby řekl těch pár vět. „Zaimponovalo mi, jaks vyřídil ty chlápky v saloonu…“ Pokusil se usmát, ale nepodařilo se mu to. „Vezmi si to, prosím.“

Pohlédl jsem do jeho velkých, tmavých očí. Nevěděl jsem, proč mi v hodině své smrti daroval své pozemky.

„Nemáš žádné příbuzné?“ tiše jsem se zeptal.

Zavrtěl hlavou. „Vezmi si to, Rode. Neznám nikoho, komu bych to mohl dát.“

Pohlédl jsem na Clinta Manninga. Přikývl.

„O.K., Blacku,“ řekl jsem, „vezmu to…“ Zarazil jsem se, protože jeho hlava ochabla a jeho mrtvé oči se zahleděly na nějaké místo na podlaze. Otřesen jsem vstal.

To byl teda den!

Začal největším zklamáním mého života a skončil třemi mrtvolami. Točila se mi z toho všeho hlava a vlastně jsem ani nevěděl, co se kolem mne děje.

Maršál Manning mě chytil za rukáv a vyvedl mě z chaty.

„Můžeš spát ve vězení, Rode,“ řekl. „Nemůžu tě takto pustit domů.“

Pohlédl jsem na něj a přikývl jsem. Pak jsem šel za ním jako v transu po Main Street až do jeho úřadovny, kde se nacházelo vězení. Vstoupil jsem tam, otevřel jednu prázdnou celu a lehl si na pryčnu. Ještě dlouho jsem zůstal vzhůru. Hlavou se mi honila spousta otázek, které nebyly vyjasněny. Z jakého důvodu byl přepaden Black Curling? Stál snad za tím Richard Fairway? Ne, to bylo absurdní. Fairway byl nespravedlivý, tvrdý muž, ale k takovým metodám by se nikdy nesnížil. Kromě toho jsem ty dva neznal a maršál stejně tak. Kde by je Fairway tak rychle sehnal?

Black Curling věděl, co po něm chtěli. Z nějakého důvodu o tom nikomu neřekl. Stále jsem musel myslet na držební listinu, kterou mi daroval v hodině své smrti. Co s tou půdou bylo? Proč na ní Black Curling nežil?

Hodně otázek a žádné odpovědi. Nakonec jsem o tom přestal přemýšlet, protože jsem na nic nemohl přijít. Převalil jsem se na bok a pokusil se nemyslet na smrt. Usnul jsem s myšlenkou na Ellen Fairwayovou.

+ + + + +

Když jsem se probudil, byl jsem celý rozlámaný. Viděl jsem Clinta Manninga, jenž v kanceláři rachotil z kuchyňským nádobím. Pomalu jsem se posadil. Když jsem pomyslel na události včerejšího večera, udělalo se mi špatně. Opřel jsem si hlavu oběma rukama, ale ani to nepomohlo.

Clint mě slyšel. Pohlédl na mě a zvolal: „Co tak kafé?“

Přikývl jsem a vstal jsem z postele.

Maršál nalil dva šálky kávy a posadil se ke svému psacímu stolu, na němž panoval neuvěřitelný nepořádek. Odsunul stranou papíry a položil na volné místo šálek. Já jsem se posadil ke kamnům.

„Dneska ráno jsem byl s tou držební listinou u Millera,“ řekl Manning. „Henderson a já jsme ti podepsali, že ti Curling tu držební listinu daroval. To jen pro všechny případy, kdybys s tím měl problémy.“

Miller byl starý soudce, který se po svém penzionování přestěhoval z Grand Junction do Bedrocku. Zástupce Henderson byl včera večer s maršálem při tom, když mi Black Curling daroval půdu.

Mávl jsem rukou. „Co si s tím počnu?“ řekl jsem. „Mám své vlastní pozemky a jsem na nich spokojený. Kdo ví, v jaké pustině v Utahu leží ten Curlingův ranč.“

„Každopádně bych se tam podíval,“ řekl Clint. „Tím nic neztratíš.“ Podal mi oba papíry a já si pozorněji prohlédl držební listinu. Ranč byl třikrát tak velký jako pozemky, které mi patřily v horách.

„Něco se mi na tom nelíbí,“ namítl jsem. „Myslím, že ti dva, co ho přepadli, s tím rančem mají něco společného. Jinak by Curling v takové chvíli určitě nemyslel na tu listinu.“

„To si jenom namlouváš, Rode,“ řekl maršál. „Okolnosti, za kterých přišels k vlastnictví toho ranče, sice nejsou pěkné, ale neměl bys tu šanci zahodit. Jeď do Utahu a podívej se na tu půdu. Můžeš se zeptat lidí v Altamontu, co je s Curlingovým rančem. Jestli se ti nebude líbit, tak ho můžeš prodat nebo darovat někomu jinému.“

Clint měl pravdu. Nemělo cenu si nad tím lámat hlavu. Odpovědi na své otázky j sem mohl nalézt jedině v Utahu.

Vypil jsem kávu a vstal jsem.

„Je na čase, abych odjel,“ prohodil jsem a strčil si oba papíry do kapsy košile.

„Hodně štěstí, Rode,“ řekl Manning. „A dávej pozor, ať nevjedeš do cesty Fairwayovi.“

Jeho úsměv dokazoval, že věděl o tom, co se stalo v saloonu. U takových záležitostí Manning nikdy nezasahoval, a když, tak jedině později, pokud nikdo nechtěl zaplatit škody. Vyvést z klidu ho mohla jen přestřelka.

„A víš i to, že jsem zaměstnal Hanka a Joea?“ zeptal jsem se ho. Přikývl a dodal: „Fairway je chce vyhnat z kraje a oni…“

„A oni nechtějí,“ přerušil mě Clint. „Dneska ráno jsem s ním mluvil. Ví, že včera zašel příliš daleko. A nechá Joea, Hanka i tebe na pokoji.“

„Díky, Clinte,“ řekl jsem, protože jsem věděl, že Fairway ten slib nedal jenom tak.

Opustil jsem úřadovnu. Svítilo slunce. Cítil jsem se už lépe. Na včerejšek jsem chtěl zatraceně rychle zapomenout.

Vydal jsem se ke stáji. Má nálada se zlepšovala. Hvízdal jsem si a zdravil lidi, které jsem potkával. Dvě starší dámy kolem mě prošly se zvednutými nosy. Pokrčil jsem rameny. Možná mě včera v noci poznaly, když jsem s Blackem Curlingem táhl městem a zpíval z plných plic.

Sam už měl otevřeno. Zbytky stolů a židlí ležely v prachu ulice před saloonem a ze saloonu se ozývalo bušení kladiva.

„Pozdravuj ode mě Zacka!“ zvolal na mě Sam. Kývl jsem a zvedl jsem palec, před stáji mě dobrá nálada zase přešla.

Na chodníku před hotelem Colorado totiž stála Ellen Fairwayová. Zarazil jsem se, jako kdybych narazil do zdi. Ještě si mě nevšimla a já přemýšlel nad tím, jestli bych neměl zmizet v postranní uličce. Ale, ksakru, proč bych se před ní měl skrývat?

Šel jsem dál a pak jsem se obrátil. Měla pohrdavě zkřivené rty, když pohlédla na mě. Byl jsem jen pět yardů od ní a mohl tak slyšet, jak zavrčela cosi jako „obyčejný rváč“. Dobře jsem věděl, od koho se takové vybrané výrazivo naučila. Trhla hlavou, nakvašeně se otočila a vrátila se zpátky do hotelu. Hleděl jsem za ní, nemohl jsem si pomoci. Zjistil jsem, že ji ještě stále miluji a to mě rozčílilo. Jen vědomí, že bych se zesměšnil před celým městem, mě zadrželo od toho, abych vběhl za ní do hotelu a přede všemi ji tam políbil.

V duchu jsem nad sebou zavrtěl hlavou a šel jsem dál. Chlapec ze stáje mě viděl už předtím a právě vyváděl mého šedáka z boxu. Mlčky jsem ho osedlal a vtiskl jsem mu do dlaně jeden dolar, než jsem nasedl.

Užasle na mě pohlédl a poznamenal: „Vy jste něco zdědil, pane Kilpatricku?“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil.

„Přesně tak, chlapče,“ prohodil jsem a zasmál se.

Pobodl jsem šedáka ostruhami do slabin a hřebec vyrazil, jako by chtěl dorazit do hor v rekordním čase. Rozvířil prach a lidé na chodnících nalevo a napravo od cesty nás za tuto bezohlednost začali proklínat.

Ten den mi to však bylo jedno. Chtěl jsem vypadnout z města. Věděl jsem, že v mých horách už přijdu na jiné myšlenky. Nechal jsem tedy šedáka běžet, jak chtěl. Po jedné míli přešel do lehkého cvalu. Čím dále jsme byli od města, tím lépe jsem se cítil. Dokonce se mi nějak podařilo zapomenout na Ellen.

Zack a oba noví muži právě obědvali, když jsem dorazil ke srubu. Nebyl sice velký, ale já jsem byl hrdý na to, co jsem za jeden rok dokázal. Vedle roubeného domu stály tři další, menší chaty, v nichž jsem skladoval nejrůznější nářadí, pasti a všechno, co jsem měl. Jednu z těch chat jsem nyní musel zařídit jako noclehárnu pro Joea a Hanka.

Když jsem pomyslel na to, že Zack a já teď budeme zaměstnávat už dva lidi, připadl jsem si trochu velikášský. V podstatě jsme si s Zackem vystačili sami. Dal jsem ale těm dvěma své slovo a to jsem musel dodržet. Museli jsme jim sehnat práci, což znamenalo jezdit dál do hor a chytat víc divokých koní. Naštěstí Hank s Joem nebyli jenom dobří kovbojové. Výborně rozuměli i práci s koňmi.

Když jsem vešel do domu a pozdravil, Zack na mě vrhl skeptický pohled. Věděl, jak moc jsem miloval Ellen, a tušil komplikace.

„Měls dobrý den?“ zeptal se a zůstal přitom vážný. Okamžitě jsem si všiml, že tu otázku mi nepoložil jen tak, protože ho dřív nikdy nezajímalo, jestli se mi v Bedrocku líbilo nebo ne. Už jsem se chtěl rozzuřit, ale tu jsem poznal, že právě toho chtěl dosáhnout. Chtěl, abych ze sebe dostal zlost a zklamání, abych to v sobě dál nedusil.

„O.K., Zacku,“ poznamenal jsem. „Povím ti, co jsem včera zažil - ale tím to bude vyřízeno. Pak už o tom nepromluvíme ani slovo, jasné?“

Přikývl a já začal vyprávět. Většinu už stejně znal od Joea a Hanka, kteří jen kroutili hlavami, když jsem jim řekl o průběhu večera. Když jsem skončil, chvíli mlčeli, aby se pak Zack zeptal: „Kdy pojedeme do Utahu?“

Musel jsem se usmát. Zack byl prostě takový. Byl to člověk rychlých rozhodnutí, a jak jsem ho znal, vždycky jednal správně.

Zack byl čistokrevný indián z kmene Vran. Žil v těchto horách, ještě než jsem tyto pozemky nechal v Grand Junction zapsat na mé jméno. Přivítal mě šípy a kulkami, když jsem tenkrát poprvé přijel do hor. Tři dny jsme se honili, až jsme se ráno čtvrtého dne náhle potkali. Oba jsme byli překvapení, protože jsme s tím nepočítali. V rukou jsme drželi zbraně, ale nevystřelili jsme. Zariskoval jsem a sklonil hlaveň mé pušky. Tím naše vzájemná nedůvěra zmizela. Zack mi později vyprávěl, že mi viděl na očích, že jsem dobrý člověk. No jo, když si to myslel.

Stali se z nás přátelé. Oficiálně pozemky patřily mně, ale udělali jsme dohodu, podle které jsme byli partnery s rovnými právy. Stačilo mu mé slovo. Věděl, že jako indián by neměl šanci získat držební listinu. Byl rád, že natrefil na mě.

Jeho nedůvěra vůči všemu, co mělo bílou kůži, postupně zmizela a už dokonce se mnou několikrát byl v Bedrocku. Pravděpodobně tam proti němu lidé nic neměli jenom proto, že jsem dostatečně nahlas vyprávěl, že je můj přítel, ale to mi bylo jedno. Hlavně, že ho nechali na pokoji.

Zack sám od sebe promluvil jen zřídka. Nikdy jsem se ho neptal, odkud přišel a proč žil sám v horách. Musel však cítit, že o tom přemýšlím, protože mi o tom jednoho večera řekl.

Mlčky jsem mu naslouchal.

Jeho rodiče přišli o život v blizardu, když mu byly tři roky. Právě v té době se u Vran objevil misionář, který jim vyprávěl neuvěřitelné příhody o bílém bohu. Vzal osiřelé dítě do svého domu a pokřtil ho jako Zachariase. Kmen Vran si toho bílého misionáře velmi vážil - až na mladého Zachariase. Mladík ale brzy vycítil, že mezi slovy a činy bílého muže je nebetyčný rozdíl. Kázal o lásce mezi lidmi, ale se svým schovancem jednal tak špatně, jak by to žádný indián nikdy neudělal. Zack dostával výprask skoro každý den, hlavně tehdy, když si hrál s dětmi, jejichž rodiče ještě věřili ve staré bohy.

Zack si na to ponižování nikdy nezvykl, ačkoli jej snášel se stoickým klidem. Mohl utéct, ale nikdy na to nepomyslel, protože měl rád svou pěstounku, indiánku z kmene Vran, kterou si misionář vzal po čtyřech letech života mezi rudochy.

A pak přišel jednoho dne okamžik, který od základu změnil Zackův život. Musel se dívat, jak misionář mlátí svou ženu. Zack už nedokázal dál zadržovat roky hromaděný hněv. Vbodl misionáři nůž do srdce a pak utekl. Běžel celý den, ani jednou se nezastavil. Dva roky bloudil po horách Wyomingu a Colorada, žil z ruky do úst a čekal na své pronásledovatele. Ti se však neukázali. Pravděpodobně jej ani nikdo nehledal. Postavil si malou chatu v horách a žil spokojeně až do dne, kdy jsem se objevil já. Myslel si, že jsem mu byl na stopě a chtěl ho potrestat za tu vraždu.

Když dokončil to vyprávění, položil jsem mu ruku na rameno a od toho dne jsme o tom už nikdy nemluvili.

Joe a Hank vypadali sklesle, když slyšeli, že Zack a já chceme odjet pryč.

„Sami proti Fairwayovi nemáme šanci,“ řekl Joe Driscoll. „Pošle sem McCullena a další lidi, a jestli nás dostanou, splní svou výhrůžku a zbičuje nás.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nechá vás na pokoji,“ opáčil jsem. „A kdyby vám přesto něco udělal, jeďte ke Clintu Manningovi, který si už na starouše došlápne. Kromě toho přece nejste žádné baby. Mějte oči otevřené a pak vás tady v horách nikdo nepřekvapí. „

Tím jsem je uklidnil.

V následujících dnech Zack oba kovboje provedl po našich pozemcích, jimiž vedlo mnoho zapadlých kaňonů, které mohl nalézt pouze zasvěcenec. Jednu z chat jsme upravili na noclehárnu pro Joea s Hankem a před odjezdem jsem jim poručil, aby postavili velkou stáj aspoň pro šedesát koní. Poslední zimu mi dravá zvěř a blizardy zabily dvacet zvířat. Nechtěl jsem, aby se to tento rok opakovalo.

O týden později jsme odjížděli. Rozloučili jsme se s Joem a Hankem a vydali se na sto padesát mil dlouhou cestu do Altamontu, městečka západně od Fort Duchesne.

+ + + + +

V poledne pátého dne jsme zastavili na temeni plochého kopce a pohlédli jsme do dlouhého, zeleného údolí, v jehož středu stálo několik budov.

„To musí být ono,“ řekl jsem. „Ten starý muž v Upalcu to popsal přesně.“ Pravda, díval se přitom na nás dosti pohrdavě. Od toho okamžiku už byl i Zack přesvědčen o tom, že s usedlostí Blacka Curlinga není něco v pořádku. Ale teď jsme byli tady a má zvědavost byla tak velká, že by mě odtud nikdo nedostal ani párem volů.

Pobodli jsme naše zaprášené koně do slabin a vyrazili jsme. Svěží zeleň pastvin blahodárně působila na naše oči přivyklé na rozpálený písek a kamení planiny East Talaput.

U Oury jsme přebrodili Green River a od té chvíle byla jízda příjemnější, protože oblast mezi řekou a sto mil vzdáleným městem Salt Lake City byla hustě osídlená.

Zack na mě neustále vrhal nedůvěřivé pohledy a ani mně se ta věc moc nelíbila. Takové skvělé pastviny a nikde ani kráva. To, že na ranči panovalo ticho, nás neznervózňovalo. Věděli jsme, že dřívější majitel ranče již není mezi živými.

Teprve nyní, když jsme přijeli blíž, jsme viděli, že budovy ranče stojí v malé dolince. Jednalo se o velmi nevhodné místo a já se ptal, jestli ten člověk, který ranč postavil, vůbec počítal s možností přepadení. Z okolních kopců bylo možné ranč vyřídit jedinou dalekonosnou puškou.

Budovy nevypadaly pouze zanedbaně, ale i zchátrale. Rezavé panty oken, vypadaná prkna ve stěnách, díry ve střechách to vše působilo dosti deprimujícím dojmem. Veranda byla jednou velkou hromadou prken.

V okolí budov byla půda rozrytá. Celý dvůr byl poset jámami o průměru jeden až dva yardy a já s Zackem jsme museli dávat setsakramentsky velký pozor, aby do některý z nich nešlápli naši koně.

Zack se na mě několikrát tázavě podíval, ale já jsem nevěděl, co to znamená. Buďto se Black Curling musel zbláznit, nebo s tím neměl nic společného.

Jedním j sem si ale mohl být jistý. Na sto procent jsem věděl, že s tímto rančem něco není v pořádku.

Nalezly jsme nerozrytou plochu, kde jsme nechali koně. Poblíž nikdo nebyl, jinak by mě můj kůň varoval. Byl klidný, ani ty jámy ho neznervóznily.

Zamířili jsme k obytnému domu. Museli jsme přitom přelézt hromadu prken. Vůbec mě nepřekvapilo, že vevnitř to vypadalo ještě hůř než venku. Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. Nedokázal jsem pochopit, proč ten dům někdo tak zdevastoval.

Prkna podlahy byla vytrhána, nezůstalo ani jedno. Ve stěnách zely díry a některými dokonce prosvítalo slunce. Ve všech místnostech to vypadalo stejně.

Když jsme si dům prohlédli, řekl Zack: „Jestli to tu budeme chtít dát do pořádku, tak budeme muset zůstat několik let.“

Usmál jsem se na něj a zavrtěl hlavou.

„Dokud nebudu vědět, o co tu jde, tak nehnu ani prstem.“ Vyšel jsem ven a pohlédl na zděnou budovu, která dřív zřejmě sloužila jako noclehárna pro kovboje. Ta již nevypadala tak zpustle.

„Možná se budeme moct vyspat tam,“ prohodil jsem. „Dneska už nemám chuť jet do Altamontu. Trochu si prohlédneme okolí a zítra ráno pojedeme do města.“

Zack přikývl a vydal se do noclehárny. Patrové postele sice’byly převrácené, ale jinak se zdály být v pořádku. Dvě postele jsme narovnali a z rohu jsme přinesli matrace, které, pravda, byly na jedné straně roztrhnuté, ale to jsme vyřešili tak, že jsme je obrátili. Zkusmo jsem si sedl na své nové lůžko a mohl jsem být spokojen.

Zack šel ven, aby se pak vrátil s přikrývkami. Prostřel je na obě postele.

„Dáme napít koním a porozhlédnem se po údolí,“ navrhl jsem. „Možná potkáme někoho, kdo by nám mohl říct, co se tu stalo.“

Vyšel jsem na dvůr a zavedl jsem svého šedáka ke žlabu s vodou stojícímu před stájí, přičemž jsem se musel vyhnout jedné jámě. Tu mi nad hlavou proletělo cosi horkého. O zlomek vteřiny později jsem uslyšel tichý třesk výstřelu z pušky a hvízdnutí, když se kulka odrazila od zdi noclehárny.

V.následujícím okamžiku jsem se vrhl na zem a rychle se odplazil za žlab. Mohl jsem vlézt do některé z jam, ale ty mi připadaly příliš mělké na to, aby mě chránily před kulkami. Střelec pálil dál, ale svou šanci promarnil, když mě minul prvním výstřelem.

Soustředil se pouze na mě. Kulky se zavrtávaly kolem mě do písku a pak jedna z nich trefila dubový žlab.

Zack byl dost chytrý na to, aby využil příležitosti a vběhl do noclehárny. Střelec zareagoval příliš pozdě. Jeho kulky se pouze neškodně odrážely od zdi nebo se zavrtávaly do dveří.

„Všechno v pořádku, Zacku?“ zvolal jsem. Slyšel jsem jeho souhlasné bručení. Díval jsem se, kde ten střelec může být. Přestal střílet, ale když jsem jen trochu zvedl hlavu, zaduněla další rána.

A pak jsem konečně spatřil obláček dýmu nad temenem hřebene, který se táhl několik set yardů podél údolí. Ten muž si vybral nejlepší pozici, která tam byla. Odtud měl skvělý výhled na celý ranč a Zack neměl šanci nepozorovaně uniknout zadní stranou noclehárny, aby jej mohl obejít.

Nevěděl to však a proto se o to pokusil. Vylezl zadním oknem a snažil se přiběhnout ke stromu, za nímž se chtěl skrýt.

Muž na hřebeni však dával pozor. Salva výstřelů Zacka přinutila, aby se s klením vrátil do noclehárny. A to měl přitom ještě štěstí, protože mu jedna kulka proletěla mezi paží a bokem a roztrhla mu košili.

„Nemá to smysl, Zacku!“ zvolal jsem. „Musíme počkat, než se set-mi.

To se snadno řeklo, ale hůře udělalo. Slunce na mě nemilosrdně pražilo a po další půlhodině jsem si připadal vyschlý jako troud. A to jsem měl vodu přímo před nosem! Vždycky, když jsem chtěl zvednout hlavu a napít se, třeskla rána.

Po třetím pokusu jsem to vzdal. Musel jsem to zkusit jinak. Vytáhl jsem nůž a začal jsem dlabat do stěny žlabu. Po další půlhodině jsem však vyhloubil pouze půl palce. Zaklel jsem a nechal toho.

Teprve pozdě odpoledne začal žlab vrhat stín. Hrozil mi úžeh. Muž na kopci už dlouho nevystřelil a my jsme nevěděli, jestli tam ještě je. Musel přece sám vědět, že nás takto nebude moct držet v šachu i v noci.

Zack se znovu pokusil dostat ke stromu a podařilo se mu to, aniž by padl výstřel. Okamžitě běžel dál a po několika vteřinách mi zmizel ze zorného pole.

Opatrně jsem vyhlédla zpoza okraje žlabu. Zdálo se, že muž na hřebeni zmizel. Obezřetně jsem se rozhlížel. Počítal jsem s tím, že každým okamžikem třeskne výstřel. Nic se však nestalo. Převalil jsem se přes okraj žlabu do vody. Byla teplá, ale přesto mě osvěžila. Byl to po těch úmorných hodinách báječný pocit.

O hodinu později se na temeni hřebene, tam, odkud na nás ten parchant střílel, objevil Zack. Mávl na mě a já věděl, že nám již nehrozí nebezpečí.

Zack se vrátil na ranč a chvíli jsme se bavili, načež mi ukázal hrst nábojnic. Nebyly to normální patrony ráže 45, které jsem používal do své winchestrovky. Ten chlapík musel mít Springfieldovu karabinu. Kdysi jsem ji v Grand Junction viděl u jednoho lovce. I on si tenkrát nakoupil takové náboje.

Nemělo smysl jezdit po okolí, jelikož se blížil soumrak. Rozhlédli jsme se ještě trochu po budovách ranče, abysme si potom po setmění lehli a usnuli jak zabití.

Chvíli jsem přemýšlel o tom střelci. Dospěl jsem k názoru, že to tuto noc už znovu nezkusí.

+ + + + +

Probudil jsem se, když dovnitř začalo svítit slunce. Pohlédl jsem na Zackovo lůžko, ale to již bylo prázdné. Odkudsi se ozýval hluk, který zněl, jakoby někdo o sebe mlátil dvěma hrnci. Vycházelo to z obytného domu.

Seskočil jsem z postele a obul se. Pak jsem vyšel z noclehárny a protáhl se. Umyl jsem se ve žlabu a šel jsem do domu, kde Zack řádil v kuchyni. Už měl uvařenou kávu.

„Dobré ráno, Zacku,“ pozdravil jsem. Vyspal jsem se, jako už dlouho ne.

Zack se usmál. Viditelně ho potěšilo, že mě přešla špatná nálada, která se mě poslední týden držela.

Posnídali jsme a pak jsme osedlali naše koně. Zack se chtěl konečně podívat po údolí a já jsem mínil jet do města a udělat tam nákupy. Potřebovali jsme potraviny a nářadí, abychom se mohli pustit do oprav. To vše, pravda, za předpokladu, že zůstaneme. Doufal jsem také, že se v Altamontu dozvím, proč to tady tak vypadá a proč na nás kdosi střílel.

Zack mě po cestě do města, které leželo za kopci směrem na východ, doprovodil. Po třech mílích jsme se rozloučili a Zack se vydal na jih.

Po čtyřech mílích jsem spatřil Altamont. Nebyl zrovna malý. Main Street, která probíhala od západu na východ, měřila zhruba půl míle a domy na ní stály těsně vedle sebe. Bylo zde dokonce i několik postranních uliček. Většina domů byla zděných. Několik bylo postaveno ze dřeva a pak jsem odhalil dokonce i jeden velký cihlový dům.

Město působilo přívětivým dojmem. Na Main Street panoval čilý ruch. Po obou stranách ulice stály koňské povozy. Chodníky byly zhruba půl yardu vysoké. Lidé do vozů nakládali pytle a bedny. Před holičstvím zametal jeden plešatý muž v bílé zástěře chodník a malý chlapík tam pucoval výlohu, jakoby šlo o drahocenné umělecké dílo.

Hledal jsem obchod a objevil jsem ho v jedné postranní uličce.

Když jsem se k němu vydal, spatřil jsem o kus dál skoro dvakrát tak větší obchod. Rozhodl jsem však, že zůstanu u menšího.

Po delší době jsem nalezl místo pro mého šedáka. Nesnášel totiž tlačenici - vždycky pak začal ostatní koně kousat.

„Jenom klid, starochu,“ řekl jsem mu a pohladil ho po nozdrách. „Dlouho to trvat nebude. Zatím si odpočiň.“ Nervózně zafrkal. Ten shon kolem se mu nelíbil.

Vyšel jsem po schodech na chodník, minul několik lidí a vstoupil jsem do obchodu.

Musel jsem se sehnout, abych mohl projít nízkými dveřmi. Mé oči si jen pomalu zvykaly na přítmí, které zde panovalo. Narazil jsem hlavou do čehosi tvrdého, a když jsem se na to podíval, spatřil jsem láhev v košíku visícím ze stropu.

Nebyl to jediný předmět, který by mi překážel. Trámy na stropě se pod tíhou, kterou musely nést, prohýbaly. Měřil jsem šest stop a ten obchod byl na mě zkrátka příliš nízký.

Dostal jsem se až k pultu a hledal prodavače, ale sporé světlo, které sem pronikalo oknem, v obchodě přeplněném zbožím nedostačovalo.

Naklonil jsem se nad pult a už jsem chtěl zavolat na prodavače, když tu jsem spatřil něčí záda.

Jednalo se o muže v kostkované košili, který něco hledal pod pultem. Poklepal jsem mu na rameno. Chtěl se narovnat, ale udeřil se hlavou o pult.

Vykřikl a začal vysokým hlasem sprostě nadávat jak dřevorubec.

Překvapení nebrala konce, neboť jsem záhy spatřil cop blonďatých vlasů.

„Jaký zatracený idiot…,“ zaklel ten vysoký hlas a pak se rázem odmlčel. Zpoza pultu na mě hleděla mladá žena. Měla tmavě modré oči a pihy na malém, poněkud zvednutém nose. Viděl jsem to tak dobře proto, že jí do obličeje svítilo slunce.

„Nemohl jste něco říct?“ poznamenala se o poznání přátelštěji a pravou rukou se chytila za zátylek.

Usmál jsem se na ni. „Omluvte mě, slečno,“ prohodil jsem. „Nemohl jsem vědět, že to jste vy.“

„To je v pořádku. Co si přejete?“

Nejednala se svými zákazníky zrovna nejvlídněji, ale já jsem byl vždycky pro to, aby se šlo rovnou k věci a nechodilo se kolem horké kaše. Zaplatil jsem za věci, které jsem chtěl koupit, a ona si vše zapsala.

Ze dveří za pultem kdosi zabručel: „Kdo jeto?“

Blondýnka se otočila a zvolala: „Zákazník!“

„Prach a broky!“ zavrčel ten hlas. „Na to bych asi sám nepřišel! Chci vědět, kdo to je, jasné?“

Pohlédl jsem na dívku, která si dále zapisovala, jako by nic neslyšela. Muž za dveřmi ještě cosi za-brblal, ale pak se odmlčel.

„Když mi povíte, kdo jste, budu moct uklidnit otce. Nerad prodává lidem, které nezná,“ poznamenala. Vůbec přitom nevzhlédla od seznamu věcí.

„Proč nepřijde sám a nepodívá se na mě?“ otázal jsem se.

Zarazila se a pohlédla na mě. Její zelené oči si mě chvíli nedůvěřivě prohlížely. Pak opět sklonila hlavu a řekla: „Je na vozíku. Je ochrnutý.“ Sdělila to věcně, beze stopy hořkosti v hlasu.

„To je mi líto,“ odvětil jsem. Pak jsem se představil. Křičel jsem, aby to po mně nemusela opakovat. „Jmenuju se Rodney Kilpatrick a zdědil jsem ranč po Blackovi Curlingovi…“

Všiml jsem si, jak sebou trhla. Pero jí upadlo na pult a roztřásly se jí ramena. Zvedla hlavu a já se vyděsil nenávisti, kterou měla rázem v očích.

„Vyhoď toho chlapa!“ zabručel hlas z vedlejší místnosti. „Kde je moje brokovnice? Zatraceně, já toho bastarda oddělám?“

Dívka sáhla po revolveru, který ležel na pultě, a namířila na mě.

„Zmizte, než se přestanu ovládat a zmáčknu to!“ vyštěkla. Nezdálo se, že by žertovala.

„Mohla byste mi, prosím, vysvětlit…,“ koktal jsem, ale pak trhla revolverem a natáhla kohoutek.

Pokrčil jsem rameny a klidil jsem se. Nelíbilo se mi to. Chtěl jsem se konečně dozvědět, o co jde. Připadal jsem si jako pitomec.

Řekl jsem si proto, že nejlepší bude vyhledat maršálovu úřadovnu. Muž zákona už mi jistě poví, co se tu děje.

Z obchodu se ozýval rachot a já si musel pospíšit, abych se se svým sedákem dostal zavčasu pryč, než mě ten dědek pokropí sekaným olovem.

Maršálovu úřadovnu jsem nalezl o sto yardů dál na druhé straně Main Street. Zastavil jsem před ní a seskočil ze sedla. Několik lidí si mě zvědavě prohlíželo, ale ostatní už upíraly zraky k obchodu, kde se srocoval dav. Přivázal jsem šedáka k zábradlí a po schodech vyšel na chodník. Bez zaklepání jsem vstoupil do úřadovny.

Věděl jsem, že někteří maršálové to nemají rádi, protože jsou neradi přistiženi při spánku v úřadě, ale to mi v tom okamžiku bylo jedno.

Nikoho jsem tam nenašel.

Kancelář vypadala stejně jako maršálova úřadovna v Bedrocku. Ve středu stál velký psací stůl, který ovšem byl uklizen. Napravo, v rohu stála kamna. Stěna za psacím stolem byla pokryta zatykači a hned vedle ní byly dveře vedoucí do vězení.

Posadil jsem se na jedinou židli v místnosti, která bezpochyby patřila maršálovi, dal jsem si nohy na stůl a opřel se opěradlem o stěnu. Winchestrovku, kterou jsem si dovnitř přinesl, jsem opřel o stěnu. Abych si zkrátil čekání, vytáhl jsem si svůj kolt značky Paterson a začal si hrát s jeho bubínkem.

Po necelé čtvrthodině se na chodníku ozvaly chvatné kroky a otevřely se dveře. Muž, který nebyl menší než já, stál ve dveřích a hleděl na mě jako na zjevení. Na jeho tmavě zelené košili se leskla maršálská hvězda.

„Dobré ráno, maršále,“ pozdravil jsem přátelským hlasem. „Čekám tu na vás.“

„Dejte nohy z mého psacího stolu! „ sykl maršál. Bylo mi jasné, že ani on příliš nedbá na uctivé jednání s lidmi.

Sundal jsem nohy z hrany stolu, přestal se opírat o zeď a vstal jsem. Když jsem spatřil ostražitý výraz v maršálově tváři, honem jsem schoval Paterson do pouzdra.

„Ty se jmenuješ Rodney Kilpatrick?“ zeptal se.

Zahvízdl jsem si. „Tak to se tedy rozneslo rychle. Zdá se, že se tu nic neutají.“

Maršál ke mně přistoupil až na jeden krok a vypadalo to, že mi chce vzít kolt. Položil jsem pravou ruku na jeho pažbu a pomalu jsem zavrtěl hlavou.

„O tom nemůže být řeč, maršále,“ poznamenal jsem. Poznal mou odhodlanost a zarazil se. „Nejdřív chci vědět, jaká hra se tu hraje. Proč jsou všichni tak podráždění, když zmíním jméno Black Curling?“

V jeho očích se objevil úžas, který však byl rychle nahrazen úsměvem.

„Jenom nepředstírej, že nic nevíš, Kilpatricku,“ prohodil. „Mě neošálíš. Všichni víme, proč jsi v Altamontu, ale tady ti pšenka nepokvete. Vezmu ti teď tvůj kolt a zavřu tě do vězení. A tam zůstaneš, dokud nám neřekneš pravdu.“

Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo zuřit. Tak já tam přijedu, abych se dozvěděl pravdu, a teď po mně ten paličatý maršál chce, abych mu ji řekl já. To snad všem v Altamontu přeskočilo?

„Nemám nejmenší chuť strávit ve vašem vězení byť jen hodinu, maršále,“ zavrčel jsem a sevřel pažbu mého Patersonu. „Jestli mi nechcete říct, co se stalo s Curlingovým rančem, tak se zeptám jinde. A teď mi běžte z cesty.“

Mohl jsem mu ukázat držební listinu a papír od Clinta Manninga, ale nechal jsem to být. Nejdřív jsem musel vědět, o co tam jde. Možná tam kuli nějaké svinstvo proti Curlingovi a všichni občané Altamontu byli na jedné lodi.

Maršál ustoupil. Čekal jsem, že se pokusí mé zastavit násilím, ale

namísto toho se jen soucitně usmál a pokynul mi ke dveřím.

Přesto jsem zůstal ostražitý a nespouštěl jsem ho z očí. On si však jen zkřížil ruce na prsou a nic nedělal.

Opřel jsem se zády o dveře, levou rukou se chopil kliky a otevřel je.

„Možná se ještě uvidíme,“ poznamenal jsem. „Bylo mi potěšením.“

Jeho úsměv se ještě zvýraznil. Pomyslel jsem si, že je veselá kopa, a obrátil jsem se.

To, co se dělo v následujících vteřinách, jsem vnímal jen zčásti. Spatřil jsem velký dav, který se shromáždil před maršálovou úřadovnou, a ve stejném okamžiku se do dřevěného rámu dveří, tedy těsně vedle mě, zavrtala kulka. Lidé na Main Street začali halekat a ti vepředu se vrhli proti mně.

Zareagoval jsem, teprve když dva z nich byli skoro u mě. Skočil jsem zpátky do úřadovny, zavřel za sebou dveře a zastrčil těžkou závoru.

Pohlédl jsem na maršála.

Ten nyní seděl za svým psacím stolem ve stejné pozici jako před chvílí já. Usmíval se na mě, což mi připadalo nestydaté.

„Vítejte, pane Kilpatricku,“ pobaveně řekl. „Jak vám mohu posloužit?“

Zalapal jsem po dechu. Ten chlapík mě teda dovedl vyvést z míry. Rozezleně jsem na něj hleděl a nic jsem neříkal.

Maršál vytáhl z šuplíku kupu papírů a rozložil je na psací stůl. Začal si je pomalu pročítat a po chvíli, aniž by od nich vzhlédl, mi řekl: „Nemohl byste, prosím, otevřít dveře? Myslím, že pár lidí by rádo dovnitř.“

Tak to už na mě bylo příliš. Bouchl jsem pěstí do stolu, až nadskočil stojan na pera a tužky.

„Nevím, o co tu jde!“ vykřikl jsem na maršála. „Přišel jsem sem v míru, abych, abych převzal ranč po Blacku Curlingovi, který mi daroval před smrtí, a jedná se tu se mnou, jako kdybych byl bandita, který zmasakroval dětský sbor!“

Chtěl jsem ještě použít pár šťavnatých výrazů, ale tu maršál vyskočil a rázem se přestal usmívat.

„Cos to řekl?“ vyštěkl. Zdálo se, že vykal pouze, když se bavil. „Řekni to ještě jednou!“

„To s tím dětským sborem?“ otázal jsem se, ačkoli jsem dobře věděl, že to s ním tak otřásla zpráva o Curlingově smrti.

Klesl na stůl a poznamenal: „Black Curling že je mrtvý?“ Díval se na mě, jako kdybych zavinil potopu světa. „Můžeš to dokázat?“

Ta zpráva ho viditelně vykolejila. Teď to byl on, kdo se chtěl něco dozvědět.

Ačkoli mě dosti znervózňoval dav před úřadovnou, nijak jsem s odpovědí nespěchal. Pomalu jsem si sáhl pod košili a teprve po chvíli jsem vytáhl oba papíry. Rozložil jsem je a podal je maršálovi, který mi ji vytrhl z ruky a okamžitě začal číst. Zdálo se, že tu držební listinu zná. Mnohem více ho zajímal další dokument.

Když skončil, skepticky na mě pohlédl.

„Znám Clinta Manninga,“ podotkl. „Ta věc je v pořádku, pokud ji podepsal.“

Pane Bože! Tolik nedůvěry jsem ještě nezažil.

„Proč mu nepošlete telegram?“ otázal jsem se ho a položil jsem do svého hlasu tolik otcovské trpělivosti, že si musel připadat jako totální trotl, který neumí napočítat do tří.

Jenže on nebyl trotl. Okamžitě pochopil, o co mi jde. Zdálo se, že má stejný smysl pro humor jako já, a tím mi byl dokonce trochu sympatický. Nakvašeně se otočil, přistoupil ke skříni se zbraněmi, která stála u levé stěny, a vytáhl odtud jednu dlouhohlavňovou brokovnici. Aniž by mi věnoval jediný pohled, přikročil ke dveřím.

Klidil jsem se ke dveřím vedoucím do vězení. Nemínil jsem se stát obětí zbloudilé kulky.

Maršál byl přesně takový drsňák, jak jsem si myslel. Vypadalo to, že se toho zdivočelého davu venku vůbec nebojí. Odstrčil závoru a otevřel dveře.

Hlaveň brokovnice pak namířil na tři muže, kteří stáli na chodníku těsně přede dveřmi.

„Zpátky, Mortimere!“ řekl chladným hlasem. „Nebo poznáš, co je to sekané olovo.“

Elegantně oděný muž zrudl a chtěl cosi odpovědět, když tu mu maršál vrazil hlaveň brokovnice do břicha. Muž zavrávoral dozadu a upadl do prachu ulice. Několik mužů v zadních řadách se rozesmálo.

Mortimer vstal a otřepal si prach z kalhot. Pak pohlédl na maršála. V jeho očích se zračila čirá nenávist.

„To mi zaplatíte, Taylore Cartridgei!“ zavrčel tak tiše, že tomu mohl rozumět pouze maršál. Ten se však jeho slovy nenechal zneklidnit.

„Zmizte a přestaňte popouzet lidi,“ prohodil.

V davu to zašumělo. Několik mužů se prodralo dopředu a jeden vykřikl: „Proč chráníš toho darebáka, Taylore?“

Taylor Cartridge zvedl brokovnici a vystřelil nad hlavy mužů. Mělo to svůj účinek. Náhle se rozhostilo ticho.

„Nemám chuť tady na vás křičet,“ řekl. „Přiveďte sem Andrewse. Všechno mu vysvětlím. Vy ostatní zmizte! Jděte třeba do saloonu a počkejte, až co vám poví Joshua. Jedno vám ale prozradit můžu: Vypadá to, že Black Curling je mrtvý!“

Tato zpráva měla na dav účinek bomby. Shromážděným mužům ta novina vyrazila dech. Teprve po chvíli se ozvalo mručení, které pak přešlo v hlasité překřikování přítomných.

Víc se už muži o maršála nestarali. Odešli, jako by rázem na všechno zapomněli.

Počkal jsem, až zmizí poslední z nich, a teprve pak jsem vyšel od dveří do vězení.

Maršál se otočil a vešel dovnitř. Zavřel dveře, zamkl a zastrčil závoru. Vypadalo to, že občanům vlastního města nevěří. Počkal jsem, až si sedne za stůl. Opřel brokovnici o stěnu a pohodlně se uvelebil.

„Tak,“ prohodil, „a teď si konečně můžeme v klidu pohovořit.“

Tázavě na mě pohlédl a já se zoufale rozhlížel po místnosti, protože jsem nechtěl stát před jeho psacím stolem jako malý kluk.

Uhodl mé myšlenky a zavrčel. „Vzadu ve vězení je přece jedna židle.“

Přemýšlel, jestli ho mám poprosit, aby mi pro ni zašel, ale pak jsem si ji raději přinesl sám, protože jsem se obával komplikací. Postavil jsem ji před stůl, posadil se na ni a položil si nohy na stůl.

Taylor Cartridge nic neřekl. Čekal, až spustím sám. To se ještě na-čekáš, pomyslel jsem si a dál jsem zarputile mlčel.

„Co je?“ zavrčel. „Nechceš mluvit?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můj příběh začíná až smrtí Blacka Curlinga. Rád bych ale věděl, co bylo předtím, abych to všechno mohl pochopit.“

Cartridge zasténal. Viděl jsem, jak sevřel ruce v pěst, až mu zbělaly klouby prstů.

Pak konečně řekl:’ „Tak dobrá. Povyprávím ti příběh Blacka Curlinga a jeho ranče, a to do všech podrobností, ať můžeš pochopit ty lidi venku, kteří by tě nejradši pověsili na nejbližším stromě.“

+ + + + +

„Je to právě dva měsíce,“ spustil Taylor Cartridge. „Byl to den jako každý jiný a nikoho ani nenapadlo, že by se mohlo stát něco zlého. Seděl jsem v restauraci Mary Banksonové a snídal jsem, když to začalo. Nikdo si těch pěti chlápků, kteří přijeli do města a před bankou sesedli z koní, nevšímal. Zvolili si správný čas. Banka právě otevírala a vevnitř kromě obou pokladníků nikdo nebyl. Těch pět mužů bylo zamaskovaných. Jeden z nich, který měl postavu jako Black Curling, byl zřejmě jejich vůdce, protože ostatním dával krátké, úsečné povely. Jeden bandita zůstal stát u dveří, tři přeskočili přes přepážky a chtěli vyrabovat sejf, který byl otevřený. Pokladníci tam zrovna přinesli peníze pro denní platební styk. Jednomu z nich se povedl zavřít těžká dvířka sejfu, ale to neměl dělat, protože ho to stálo život. Udeřili ho pažbou koltu do zátylku a rozbili mu lebku. O dva dny později zemřel. Stejně to nepomohlo. Vůdce banditů krátce zaklel, načež sám přeskočil přepážku a několika hmaty trezor zase otevřel. Pokladník nevěřil vlastním očím, protože to znamenalo, že bandita zná číselný kód sejfu, který kromě majitele banky a obou pokladníků nikdo neznal.“

„A odkud se ho dozvěděl on?“ zeptal jsem se.

Cartridge zvedl ruku. „Jen klid. Bandité vybrali sejf a svázali pokladníka, načež přeskočili přepážku. Než zmizeli, objevil se náhle ve dveřích své kanceláře Henry Thompson, majitel banky. Vůdce banditů se otočil a oba muži na sebe několik vteřin upřeně hleděli. Thompson se vůbec nepohnul. Přesto bandita vytáhl revolver, pečlivě namířil a trefil Thompsona mezi oči. Vždycky jsme pak přemýšleli, proč Thompsona zavraždili, a dospěli jsme k závěru, kterému jsme nechtěli věřit: Thompson se musel s bandity spolčit. Musel jim prozradit číselnou kombinaci zámku sejfu. Mrtvý pokladník to nebyl, protože jinak by nezavíral dvířka trezoru. A Mason, druhý pokladník, to s největší pravděpodobností také nebyl. Předpokládáme, že bandita nějak Thompsona vydíral. Thompson ho tedy znal a proto musel zemřít.“

Maršál přerušil své vyprávění, protože někdo zaklepal na dveře. Cartridge vstal, zvedl závoru a otevřel. Zvídavě jsem vyhlédl ven a spatřil jsem staršího, bělovlasého muže na kolečkovém křesle. Za ním stála ona okouzlující žena, která mě s revolverem v ruce vyhnala z obchodu.

Muž v křesle držel v rukou brokovnici s uřezanými hlavněmi a mířil na mě. Kdyby vypálil, moc by toho ze mě nezůstalo. Vstal jsem, abych maršálovi ušetřil náklady za zničení židle.

Dědek zvedl pušku, ale Cartridge mu ji chytil za hlaveň a vytrhl z rukou.

Muž na něj vrhl jedovatý pohled, ale neřekl ani slovo. Dívka dotlačila křeslo do úřadovny a maršál za ní zavřel dveře.

„Poslal jsem pro tebe, aby sis něco poslechl, Joshuo,“ řekl a jeho hlas zněl o poznání přátelštěji než jindy, „a ne proto, abys mi tu zničil nábytek.“

Pohlédl jsem na ně a, ačkoli jsem si to nechtěl přiznat, bodlo mě u srdce, když jsem pomyslel na to,

že Cartridge a to děvče možná patří k sobě.

Její otec se už na mě ani nepodíval. Zíral na maršála a po chvíli se zeptal: „Ten bastard je opravdu mrtvý?“

Taylor Cartridge pokrčil rameny. Obešel psací stůl a sáhl po své židli. Předešel jsem ho.

„Prosím, posaďte se,“ řekl jsem a pokynul té dívce, aby si sedla na mou židli. Vrhla na mě pohrdavý pohled, načež přistoupila k maršálově židli a posadila se. Cartridge se na mě usmál.

„Tak nic,“ zamumlal jsem a klesl na židli.

Maršál jim oběma vysvětlil, proč je nechal přivést, a to, že mi právě vyprávěl o přepadení banky.

„K čemu je to dobré?“ zavrčel obchodník. „Už to přece ví od Blacka Curlinga.“

„Prosím, Joshuo,“ podotkl Cartridge, „nechej mě to domluvit. To, k čemu to bude, ještě uvidíme.“

Měl jsem oči jen pro tu dívku, která mě však ostentativně ignorovala. Všimla si však, že na ni celou dobu hledím a viditelně jí to bylo nepříjemné. Viděl jsem, že se jí pomalu ale jistě zmocňuje vztek a že by mi nejradši vmetla do tváře nějakou nadávku, kdyby Cartridge nepokračoval ve svém vyprávění. Maršál hovořil tiše. Po několika větách jsem pochopil, proč.

„Výstřel v bance obrátil město vzhůru nohama,“ řekl Taylor Cartridge. „Vyskočil jsem od snídaně a vyběhl na ulici. K bance to je jenom nějakých 50 yardů, ale i tak jsem tam přiběhl pozdě. Bandité už seděli na koních a dva z nich uháněli po Main Street. Vystřílel jsem celý bubínek, ale na tu vzdálenost jsem je už samozřejmě netrefil. Pak jsem uviděl, jak se rozletěly dveře Andrewsova obchodu. Objevil se v nich Joshua s brokovnicí v ruce. Vykřikl jsem, aby se klidil, ale sáms už, Kilpatricku, poznal, jak je paličatý. Je neústupný jako býk.“

Maršál vyčítavě pohlédl na obchodníka, ale ten zarytě hleděl před sebe a mlčel.

„Bandité ho zasáhli, ještě než stačil vystřelit. Koupil čtyři kulky a jedna z nich mu poškodila páteř. Trvalo tři týdny, než se z toho vylízal, ale zůstal ochrnutý a doktor řekl, že už nikdy nebude chodit.“

Nyní jsem se na toho starého muže už díval jinýma očima. Představoval jsem si, jak by mi bylo, kdyby se to stalo mně. Nevěděl jsem, jestli bych se v takové situaci nechoval stejně.

„O několik yardů dál jim vběhla do cesty mladá učitelka Stella Morganová, která se před nimi chtěla uklidit. Jeden z nich na ni vystřelil a touto jedinou ranou ji zabil. Byla zasnoubená s Johnem

Mortimerem. To byl ten muž, který by vás tak rád pověsil.“

„Pak bysme to aspoň všechno měli z krku!“ zavrčel Joshua Andrews.

Zavrtěl jsem hlavou. To všechno sice bylo pěkné, ale k čemu mi to bylo? Zeptal jsem se maršála, ale ten nereagoval a pokračoval dál.

„Okamžitě jsem svolal muže z města a, zatímco se doktor, pár mužů a ženy starali o raněné, vydali jsme se s téměř třiceti muži za prchajícími bandity. Za půl hodiny jsme našli jejich koně. Byli stejně uštvaní jako naši. Jenže bandité si tam předtím nechali rezervní. Tím naše pronásledování ztratilo smysl. Ale ti koně byli jenom čtyři. Jeden z banditů musel jet na unaveném zvířeti. Vrátili jsme se zpátky a brzy jsme nalezli stopu koně, který odbočil do keřů. Stopa vedla k malému potůčku a pak mizela. Ten muž tedy dál jel jeho korytem. Prohledali jsme okolí, ale nic jsme nenašli. Potom kdosi poznamenal, že ten potok teče kolem Curlingova ranče. Bylo to jako blesk z čistého nebe. Curling byl vždycky samotář a od té doby, co před třemi lety koupil ranč od Petea Hobarta, tam vždy žil úplně sám a do Altamontu zajel tak třikrát za rok na nákupy.

Když jsme dorazili na ranč, Curling zrovna hřebelcoval koně. Byl to ryzák a někteří muži si vzpomněli, že jeden z banditů měl ryzáka. A mezi těmi čtyřmi, které jsme nalezli, žádný ryzák nebyl. Povedlo se mi chlapům zabránit v tom, aby ho pověsili, ale i já jsem byl přesvědčen, že Black Curling patřil k banditům, protože kopyta jeho koně ještě byla mokrá.“

„A co vám na to Curling řekl?“ zeptal jsem se. „Nebo jste ho nepustili ke slovu, tak jako mě?“

Dívka na mě vrhla zlostný úsměv. Já jí však odpověděl úsměvem, čímž jsem ji dokonale zmátl.

„Tvrdil, že se právě vrátil z hor a přitom se brodil přes potok. Jenže nikdo neštve svého koně, když nemusí. Prohledali jsme jeho ranč a snažili se najít peníze nebo masku, kterou měl při přepadení na sobě. Nenašli jsme ale nic. Nakonec jsme si řekli, že ty věci vzali ostatní. Zatkl jsem ho a odvezl ho do města. Byla to pekelná noc, protože John Mortimer popouzel lidi, aby Curlinga vytáhli z vězení a pověsili. Podařilo se mi jim vysvětlit, že živý Black Curling nám pomůže víc než mrtvý. Mrtvý by nám nemohl říct, kde to zlato je. O dva týdny později ho musel soudce ze Salt Lake City osvobodit pro nedostatek důkazů. Nechal jsem ho ještě jednu noc ve vězení, aby se lidi uklidnili.

Tu noc se čtyři muži pokusili Blacka Curlinga osvobodit. Můj zástupce Harvey Logan se nechal překvapit a mohl mluvit o štěstí, že úder pažbou revolveru nebyl tak tvrdý jako u bankovního pokladníka. Zůstal při vědomí, ale předstíral, že je mrtvý. Slyšel, jak se ti muži začali hádat a z toho rozhovoru vyvodil, že Curling tu kořist pravděpodobně ukryl na svém ranči a nechtěl se s ostatními dělit. Došlo k přestřelce v chodbě vězení. Jeden z banditů to koupil. Můj zástupce v tom momentě zasáhl, ale nikoho z nich už nedostal. Zmizeli. Od té doby jsme o Blacku Curlingovi neslyšeli a já nemám pravomoc po něm pátrat, když byl jednou zproštěn viny.“

„Co se stalo s těmi dalšími třemi bandity?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odvětil Cartridge. „Ani tentokrát jsem neměl s muži z města úspěch.“

Otázal jsem se na to, jak ti tři vypadali a maršál mi dal jejich popis, který měl od svého zástupce. Mé podezření se potvrdilo. Dva z nich byli ti chlápci, kteří si na Curlinga počíhali v Bedrocku.

„A hned následujícího dne odtáhlo celé město ke Curlingovu ranči hledat ten lup, co?“ poznamenal jsem a pohlédl do jejich rozhněvaných obličejů.

Obchodník se narovnal a zeptal se mě: „Kde jsou ty peníze?“

Pomalu mi to začalo docházet. Ti lidi si mysleli, že jsem Curlingův člověk a že jsem do Utahu přijel pro ty peníze.

„Curling je mrtvý,“ prohodil jsem, načež jsem jim povyprávěl, co se v Bedrocku stalo. Nakonec jsem řekl: „Popis obou zabijáků přesně sedí na ty dva, které zástupce viděl ve vězení. To by znamenalo, že z těch pěti teď žije jen jeden.“ A ten číhá se springfieldkou poblíž ranče a odhání nezvané hosty, pomyslel jsem si, ale raději jsem to neřekl.

„Nesnažte se mi namluvit, že vám o těch penězích Black nic neřekl!“ vykřikl Andrews. „Ten chlápek nás chce obalamutit, Taylore. Tu historku o Bedrocku si asi jenom vymyslel.“

„To ještě uvidíme,“ řekl Taylor Cartridge. „Vyšlu Harveyho do Fort Duchesne. Pošle odtud telegram do Bedrocku. Maršála Clinta Manninga, který podepsal tento papír, znám. Je to poctivý člověk.“

„A já také,“ poznamenal jsem. Nedůvěřivý výraz v jejich obličejích se však nezměnil.

Taylor Cartridge se obrátil na Joshuu Andrewse a jeho dceru, kterou oslovoval jako Julii. „Udělal byste mi tu laskavost a postaral se o to, aby Mortimer zase nešílel? Počkáme, jakou novinu přiveze Harvey z Fort Duchesne. Slíbíte mi to?“

Joshua Andrews cosi zabručel, ale potom přikývl. „Ale jestli ten ksindl lhal, tak ho vlastnoručně pověsím.“

+ + + + +

Ležel jsem na tvrdé pryčně v cele a hleděl malým, zamřížovaným okénkem na jasnou oblohu, která se pomalu barvila doruda. Hovořil jsem sladkými slovy, ale Taylora Cartridge jsem neobměkčil. Vzal mi mé zbraně a zamkl mě do cely.

Sám seděl v kanceláři na svém psacím stole a probíral se papíry. Pootevřenými dveřmi jsem neviděl, co je to za lejstra, ale zdálo se mi, jako by studoval zatykače. Snad doufal, že mě na některém z nich uvidí.

Pokoušel jsem se usnout, ale nepovedlo se mi to. Mé myšlenky se stále upínaly k událostem toho dne a přemýšlel jsem, jestli je ten lup z banky opravdu schovaný někde na ranči. Jestli ano, pak pro něj Black Curling musel najít opravdu bezpečný úkryt, protože jinak by se po tři týdny jen tak bezstarostně neproměňoval po Bedrocku.

Po všem, co jsem slyšel, jsem i já dospěl k přesvědčení, že Curling byl do toho přepadení zapleten. Popravdě řečeno, mě peníze nezajímaly. Byl jsem ochoten Curlingův ranč prodat. Pak ať se lidé z Altamontu při hledání pokladu klidně i uštvou.

Zaklimbal jsem a probudilo mě až klepání na dveře úřadovny. Posadil jsem se a spatřil Cartridge, který šel ke dveřím a otevřel je.

Byla to Julie Andrewsová. V rukou držela tác s jídlem.

„Ách!“ zvolal jsem. „Večeře!“

Ignorovala mě. Postavila tác na psací stůl a sedla si na židli, kterou jsem z cely nemohl vidět. To jediné, co jsem nyní z Julie Andrewsové viděl, byly její dlouhé nohy. Ten pohled se mi zamlouval.

Maršál mi na obyčejném prkénku přinesl do cely mou porci a postavil ji před mříže. Pak se mlčky otočil a zavřel dveře do kanceláře.

Zmocnil se mě vztek a v prvotním impulsu jsem chtěl mrštit konvicí s kávou proti dveřím. Pak jsem si ale uvědomil, že na jeho místě bych nejednal jinak. Kdo by se koneckonců nechal rušit, kdyby byl ve společnosti hezké ženy?

Přežvykoval jsem suchý chleba a nakrájel si slaninu na malé kousky. Nebyly to sice žádné lukulské hody, ale já jsem měl hlad a to bylo ten den mé první jídlo.

Po půlhodině se Cartridge vrátil a odnesl nádobí. Julie Andrewsová již byla pryč. Maršál se u dveří do kanceláře zastavil a otočil se.

„To by mohla být horká noc, Kilpatricku,“ řekl. „Slečna Andrewsová mi vyprávěla, že John Mortimer chlapům v saloonu platí pití. Za pár hodin už nebudou vědět, co dělají. A Mortimer je snadno přesvědčí, že nejlepší by bylo vás pověsit.“

„To jim Andrews neřekl o našem rozhovoru?“ otázal jsem se.

Taylor Cartridge přikývl. „Ano, jenže když se ti chlapi ožerou, tak o ničem nepřemýšlejí.“

„Sakra, pak tedy Mortimera zastavte! Nebo jste snad rád, že vám aspoň ubude práce?“

Cartridge zavrtěl hlavou. Na okamžik zmizel, aby odnesl prkénko, ale pak se vrátil.

„Dokud se Logan nevrátí, nemůžu vás pustit,“ podotkl.

„Pak tedy otevřte celu a dejte mi vaši brokovnici, ať se můžu bránit, „opáčil jsem.

Na okamžik na mě pohlédl, načež se zeptal: „Dokážeš si představit, co by se stalo, kdybys někoho z nich v sebeobraně zastřelil? Pak bych už pro tebe nemohl udělat vůbec nic.“

Věděl jsem, že má pravdu. Nezbývalo nám, než čekat, jak se věci vyvinou. Při myšlence, že by se maršálovi něco stalo, mi však nebylo dvakrát dobře. Můj neklid vzrostl, když jsem viděl, jak Cartridge kontroluje pušky ve stojanu na zbraně.

Venku ještě panovalo světlo. Odhadoval jsem, že počkají do tmy. Zvláštní, pomyslel jsem, lidé vždycky začnou lynčovat až potmě. Večírek s oprátkou je zřejmě ve světle pochodní mnohem hezčí než za bílého dne.

Lehl jsem si na pryčnu a přes veškeré vypětí jsem usnul.

Probral mě tlumený mumraj, který pomalu sílil. V první chvíli jsem nevěděl, kde to jsem, ale pak jsem si hned vše uvědomil. Vyskočil jsem z pryčny a přikročil k mříži.

„Cartridgei!“ zvolal jsem. „Slyšíte? To jsou ti opilí chlápci, kteří mě chtějí lynčovat!“ Vůbec jsem neskrýval své zděšení a musím přiznat, že j sem v těch okamžicích měl velký strach. Čekat na kata bez možnosti něco udělat vůbec není příjemné.

Tu se ve dveřích objevil maršál. Do chodby vězení dopadal jeho stín.

„Jen klid, Kilpatricku,“ zabručel. „Nic se ti nestane.“

„Vám se to mluví!“ vykřikl jsem. „Ti chlapi chtějí pověsit mě a ne vás!“

„Nepověsí tě,“ odvětil. Musel jsem obdivovat jeho neotřesitelnou víru ve svou autoritu. Přesto jsem se stále chvěl strachy.

„Tak aspoň otevřte celu,“ prohodil jsem. „Jestli se vám něco přihodí, tak se budu moct bránit.“

Cartridge chvíli přemýšlel, aby pak přikývl. „O.K. Ale musíš mi dát slovo, že opustíš celu, jen když tito dovolím.“

Honem jsem přisvědčil.

„Jen když mi to dovolíte,“ opakoval jsem jeho slova, abych tiše, tak že to nemohl slyšet, dodal: „Nebo když už nebudeš schopný něco někomu dovolit.“

Maršál vzal ze zdi svazek klíčů a odemkl mi celu. Nemohl jsem si pomoci, ale hned jsem se cítil lépe.

Pokusil jsem se v plápolavém svitu petrolejové lampy v kanceláři zjistit, kam dal mé zbraně. Nikde jsem je však neviděl. Na věšáku vedle skříně na pušky nevisely.

Hlasy na ulici byly stále hlučnější. Dav musel každou chvílí dorazit k úřadovně. Náhle se ozval vysoký hlas, který všechny přehlušil.

„Buďte přece rozumní! Počkejte, až s čím se vrátí Harvey z Fort Duchesne! Možná je opravdu nevinný! „

Přesto, že jsem byl v pěkné bryndě, se mi rozbušilo srdce. Ta slova totiž zvolala Julie Andrewsová. Tak přece mě považovala za nevinného. Nebo to dělala jen kvůli maršálovi, aby se mu nic nestalo? Tu myšlenku jsem zavrhl. Proč by Julie Andrewsová nemohla i přes ty nepříznivé okolnosti našeho seznámení nalézt zalíbení i ve mně?

Vzpomněl jsem si na Ellen Fairwayovou a zděsil se z toho, že jsem na ni už více než dva dny nepomyslel. V duchu jsem ji srovnával s Julií Andrewsovou a to srovnání vyznívalo pro obchodníkovu dceru, ačkoli jsem ji ještě neznal. Pochopil jsem, že Ellen šlo vždy jen o tělesný požitek a že mě ve skutečnosti nemilovala. Ano, pomyslel jsem si, na této situaci je dobré aspoň to, žes poznal, že s Ellen Fairwayovou o nic nepřišels.

Juliin hlas zanikl ve výkřicích opilých mužů. Na chodníku před úřadovnou zazněly kroky, načež se ozvalo bušení na dveře.

„Otevři, Taylore!“ zabručel kdosi. „Jinak si ho vezmeme násilím!“

„První, kdo sem vkročí, koupí dávku sekaného olova!“ vykřikl Taylor Cartridge. „Běž domů, Reno, nebo tě tvá stará zase zmlátí!“

Pár mužů před úřadovnou se rozesmálo. Cartridge na to šel šikovně. Znal všechny, kdo stáli venku, a věděl, že důvodem, proč chtějí Kilpatricka lynčovat, je pouze alkohol.

„Pověsme toho darebáka!“

Ten hlas jsem poznal. Patřil tomu chlápkovi, který měl předchozího dne hlavní slovo. Onen John Mortimer při přepadení banky přišel o snoubenku a chtěl se za každou cenu pomstít.

Maršál otevřel okno na levé straně a vystrčil ven hlaveň brokovnice.

„Já jsem tě varoval, Mortimere!“ zvolal. „Budeš první, na koho vystřelím, jestli se někdo z vás jenom dotkne dveří úřadovny!“

Muži na ulici očividně nevěděli, co mají dělat. Náhle se rozhostilo ticho.

A do tohoto ticha třeskl výstřel.

Kulka rozbila okno úřadovny a zasáhla maršála do hlavy. Viděl jsem, jak sebou trhl a pomalu vrávoral dozadu. Čelo měl zbrocené krví. Pustil brokovnici na podlahu. Naštěstí nevystřelila.

Nečekal jsem už ani vteřinu. Vyběhl jsem z cely, zhasl lucernu v úřadovně a přiskočil jsem k oknu. Krátce jsem pohlédl na maršála. Vypadal hrozně a já si v té chvíli myslel, že je mrtvý.

Chopil jsem se brokovnice, zvedl ji a vystřelil jsem z obou hlavní nad hlavy mužů. Nezvedl jsem ji však dost vysoko, takže některé z mužů zasáhly kousky olova.

Doufal jsem, že je těmi výstřely zmatu. Snad si mysleli, že to střílel maršál. Položil jsem pušku na okno a rozhlédl se po potemnělé, pouze spoře zvenčí osvětlené kanceláři.

Na stole ležel můj paterson. Winchestrovka se ještě stále opírala o zeď na místě, kam ji postavil Cartridge. Vzal jsem si obě zbraně a vrátil se zpátky do vězení. Na konci chodby byly dveře.

Modlil jsem se, aby ty opilce nenapadlo ty dveře hlídat. Jistě by mi připsali i vraždu maršála Cartridge, aby ošálili svědomí, a pověsili by mě na nejbližším krovu.

Pootevřel jsem dveře a vyhlédl jsem do tmavého dvora. Cartridge mi říkal, že mého koně nechal ve stáji za úřadovnou. Nevěděl jsem, kde ta stáj je, ale musel jsem si za každou cenu najít koně a chtěl jsem, aby to byl můj sedák.

Nikde nikdo. Přiběhl jsem k dřevené budově, která tvořila levou stranu dvora. V té chvíli by se mi hodila trocha světla, ale jinak jsem byl rád, že byla černočerná noc.

Dveře jsem nalezl po několika vteřinách. Nebyly zamknuté. Musel jsem se přikrčit, protože byly poměrně nízké. Zaklel jsem. Tudy bych šedáka ven neprotáhl.

Byla to stáj, což dokazoval vzduch prosycený koňským potem a mrvou. Sedák mě zavětřil a začal přátelsky frkat. Nejdřív jsem se vydal k velkým vratům, jež vedly na Main Street. Škvírou dovnitř pronikalo mihotavé světlo, pravděpodobně světlo pochodní, které si s sebou muži přinesli. Na ulici panoval nepředstavitelný kravál. Lidem pomalu začalo docházet, že v kanceláři něco není v pořádku, protože maršál se už neozýval. Překřikovali se a teprve po chvíli nalezl jeden z nich odvahu a připlížil se k oknu, z něhož trčela hlaveň brokovnice.

Škvírou mezi vraty jsem viděl, jak se ten muž chopil hlavně brokovnice a vytrhl ji ven. Očekával odpor a proto trhl silně, takže spadl na záda a hlavou se udeřil do trámu.

Musel jsem si pospíšit. Věděl jsem, že ze všeho nejdřív se teď podívají oknem do kanceláře a uvidí maršálovo tělo. Vysunul jsem závoru a pootevřel vrata. Naštěstí se otevíraly ven. Ve světle, jež proniklo dovnitř, jsem viděl, že můj sedák stojí v prvním boxu.

Nezdržoval jsem se osedláváním. Na neosedlaném koni už jsem jel a dalo se to vydržet.

Přivítal mě radostným frkáním. Vyšvihl jsem se na jeho hřbet a vyjel jsem k vratům.

V tom okamžiku si chlapi ze saloonu uvědomili, co se v maršálově kanceláři stalo. Kdosi vykřikl a propukl nepopsatelný chaos.

Přišel můj čas. Rozrazil jsem vrata, přikrčil se a vykřikl šedákovi do ucha. Zvíře zřejmě tušilo, že mi jde o život. Pádilo, jakoby mělo v patách smečku pum.

Pevně jsem se držel hřívy. Krátce jsem se ohlédl, což mě málem stálo život. Viděl jsem, jak se na mě podívali. Kdosi na mě okamžitě vystřelil a kulka mi jen těsně minula pravou tvář.

Rychle jsem se sklonil k šedákově krku a soustředil se na jízdu. Řev za mnou sílil. Z kanceláře se ozval výkřik.

„Oddělal maršála!“

Bylo to tak, jak jsem se obával. Teď už se mě nikdo nebude ptát na to, jestli bylo mé vyprávění o Blacku Curlingovi pravdivé. To je už teď nezajímalo. Oddělal jsem maršála a za to by mě bezpochyby okamžitě pověsili, kdybych se jim dostal do rukou.

Město jsem již měl za zády. Noc byla temná a já musel zvolnit tempo, abych neriskoval, že se šedákovi něco stane. Za jízdy jsem se snažil naslouchat, ale nebylo slyšet nic kromě vzdálených výkřiků.

Přemýšlel jsem, jestli má smysl jet dál. V okolí jsem se příliš nevyznal a mezi pronásledovateli bylo jistě pár mužů, kteří tam znali každý kámen. Stopy by sice potmě nenašli, ale mohli jet rychle.

Obrátil jsem šedáka a vydal se vpravo. Ujel jsem takřka půl míle, načež jsem zastavil a čekal. Tu jsem uslyšel dusot kopyt, který byl stále silnější. Pak ti jezdci projeli kolem. Cosi na sebe křičeli, ale já jsem tomu nerozuměl. Počkal jsem, až zmizí a potom jsem se pomalu vydal zpátky do města. V té chvíli jsem si nemohl najít lepší místo, protože tam by mě určitě nikdo nehledal. Vždyť mě viděli, jak odjíždím z města.

Svého šedáka jsem schoval do jednoho hájku, který jsem viděl, když jsem ráno přijížděl do města. Odtud jsem viděl na Main Street, po které se pohybovali lidé s hořícími loučemi. Všiml jsem si houfu, který cosi nesl. Zmizeli v jednom domě, před kterým svítila lucerna. Nezdálo se mi, že bych je ráno viděl.

Návrat do města byl navýsost riskantní, ale mě v těch chvílích nezajímalo nic jiného než maršálův osud. Chtěl jsem vědět, co se s ním stalo. Věřil jsem, že se mi podaří o samotě promluvit s Julií Andrewsovou. Zdálo se mi, že je dost rozumná na to, aby mě alespoň vyslechla.

Poplácal jsem šedáka po krku, aby se uklidnil, a vydal jsem se k městu. Urazil jsem právě polovinu cesty, když se za mnou ozval dusot kopyt.

V první okamžiku jsem si myslel, že sedák se utrhl a běží za mnou, ale pak jsem si uvědomil, že to ještě nikdy neudělal. Vrhl jsem se k zemi a zůstal ležet. Kůň proběhl asi padesát yardů kolem.mě a, když dorazil na Main Street, viděl jsem, že má na hřbetě jezdce.

Vstal jsem a běžel jsem dál. Jezdec na sebe upoutal pozornost místních a já se tak mohl nepozorovaně doplížit za domy města.

Jezdec zastavil v úrovni maršálovy úřadovny. Vše bylo poměrně dobře vidět, protože ve všech domech se svítilo. Okamžitě se kolem něj shromáždilo několik mužů.

Chtěl jsem vědět, o čem rozmlouvají, takže jsem za domy přiběhl až k uličce či dvoru, který podle mého odhadu vedl k místu na Main Street, kde stála maršálova úřadovna.

Měl jsem štěstí. Hned první temná ulička, do které jsem zabočil, mě přivedla téměř až k úřadovně. Plížil jsem se kolem stěny domu, a když jsem dorazil na chodník, který sahal zhruba dvacet yardů do hloubi uličky, lehl jsem si a pod ním se dostal k Main Street. Pod chodníkem to moc nevonělo, ale to jsem si v tom vypětí skoro ani neuvědomil. Nastražil jsem uši, abych slyšel, o čem lidé před úřadovnou mluví.

Pak jsem dospěl až k rohu ulice. Teď už jsem ten hovor slyšel zcela zřetelně.

„Tvoje zpráva z Bedrocku teď není důležitá, Harvey,“ řekl jeden muž. „Ten Kilpatrick postřelil maršála a utekl. John Mortimer dal dohromady chlapy a vydali se mu po stopách. Nemůže se dostat daleko, protože se tu nevyzná.“

„Nějak z toho nejsem chytrý,“ řekl druhý muž, kterým musel být zástupce Harvey Logan. „Proč utekl? Vždyť přece mluvil pravdu. Musel vědět, že se nemá čeho obávat, až přijedu z Fort Duchesne.“

„Já - já nevím…,“ koktal druhý muž.

„Přitáhli z Mortimerova saloonu před úřadovnu s loučemi a provazem a chtěli ho pověsit!“ ozval se čísi vysoký hlas.

Julie Andrewsová! Plazil jsem se kousek dál, až jsem ji spatřil, jak běží přes ulici. „Někdo z nich střelil do kanceláře, Harvey,“ dodala. „Ptala jsem se několika mužů a nikdo neslyšel výstřel v kanceláři. Nevěřím, že na Taylora Cartridge střílel Kilpatrick.“

Nejraději bych vylezl zpod chodníku, přiběhl k ní a políbil ji, ale těm chlápkům, kteří stáli před úřadovnou jsem prostě nevěřil. A pak jsem nevěděl, co za člověka je ten zástupce. Zdál se být rozumný, ale byl i dost tvrdý na to, aby mě ubránil proti té hordě? Nechtěl jsem se na to spoléhat a raději jsem zůstal v úkrytu.

Musel jsem promluvit s Julií. Přemýšlel jsem, jak bych se mohl nejsnáze dostat na druhou stranu Main Street, na níž stál obchod Andrewsových, když tu se otevřely dveře domu, který stál šikmo naproti úřadovně, a ven vyšel jeden muž.

„Maršál je znovu při vědomí!“ zvolal. „Je to jenom škrábnutí a Kilpatrick na něho nestřílel!“ Obrátil se na zástupce a řekl: „Harvey, maršál s tebou chce mluvit!“

Nade mnou zaduněly kroky a já se instinktivně přikrčil. Těsně před nosem několik mužů sešlo po schodech z chodníku, aby se chvatně vydali přes ulici.

Doufal jsem, že Julie Andrewsová zůstane, ale právě ona běžela přes ulici jako první. Trochu mě zabolelo u srdce, ale pak jsem jen pokrčil rameny. Taylor Cartridge si zasloužil, aby se o něj starala taková dívka.

Stejnou cestou, jakou jsem se tam připlížil, jsem se odplazil zpátky. Měl jsem štěstí, že jsem se vrátil do města. Tady jsem byl v bezpečí, i kdyby mě chytili. Muži vedení Mortimerem, kteří teď projížděli okolím, by mě bez velkých řečí pověsili.

Stále jsem ale neměl odvahu vyjít na Main Street a říct: „Ahoj, tady jsem.“ Před jednou hodinou byli rozhodnutí mě pověsit. Nedůvěřoval jsem jim.

Plížil jsem se za domy, až jsem se dostal na kraj města. Tady jsem se mohl odvážit překročit ulici. Světla z domů ve městě sem nedosahovala.

O půl hodiny později jsem dřepěl na dvoře obchodu a čekal, kdy si budu moct promluvit o samotě s Julií Andrewsovou. Čekal jsem však marně. Po hodině se do města vrátil pátrací oddíl. Muži byli poměrně klidní. Předpokládal jsem, že to není způsobeno pouze zklamáním z jejich neúspěchu, ale i tím, že někteří z nich možná začali přemýšlet. Možná si také všimli, že v kanceláři žádný výstřel nepadl.

Nechtěl jsem déle čekat. Když jsem uslyšel podrážděný hlas Johna Mortimera, který začal znovu popouzet muže, poznal jsem, že mi začínají věřit.

Vrátil jsem se k šedákovi.

Trpělivě na mě čekal. Přejel jsem mu dlaní po nozdrách.

„Aspoň že se můžu spolehnout na tebe, starochu,“ zamumlal jsem. Pak jsem se vyšvihl na jeho hřbet a vyjel jsem. Za mnou začal šednout obzor. V ranní šeru jsem již viděl na cestu. Přesto jsem jel pomalu. S pronásledováním už

jsem nepočítal. Teď, když věděli, že maršál je naživu, by se nikdo z nich neodvážil mě honit na vlastní pěst.

Když jsem před sebou spatřil potok, slunce již stálo nad obzorem a zelené údolí se koupalo v jeho teplých paprscích. Budovy ranče, které stály v kotlině, však ještě byly ve stínu. Zavrtěl jsem hlavou. Jak si někdo mohl postavit ranč na takovém místě?

Sedák se zastavil u potoka a začal pít. Rozhlédl jsem se po krajině.

Měl jsem pocit, jako bych se vracel domů.

+ + + + +

Hledal jsem Zacka, ale nemohl ho nikde najít. Vlastně jsem už měl být nervózní, protože pátrací oddíl jistě zajel i na ranč, ale znal jsem Zack už dost dlouho a věděl jsem, že by se tak snadno překvapit nenechal. Předpokládal jsem, že jel do města, aby zjistil, co mě zdrželo. Určitě jsme se minuli.

Přijel jsem k noclehárně a seskočil ze hřbetu šedáka. Plácl jsem ho na zadek, načež odběhl pryč, ne ovšem daleko. Kdyby uslyšel můj hvizd, přiběhl by během jedné minuty.

Tu jsem pocítil únavu. Než jsem se nadál, ležel jsem na posteli a tvrdě jsem spal.

Slunce už stálo daleko na jihu, když jsem se probral. Cítil jsem se rozbitý. Mozek teprve pomalu začal pracovat a, když jsem ponořil hlavu do žlabu s vodou, spatřil jsem před očima události poslední noci.

Vzpomněl jsem si na Zacka. Začalo mi to být divné.

Kdyby jel do města, tak by už musel dávno být na ranči. Že by ho v Altamontu chytili?

Vytřepal jsem si vodu z vlasů a obrátil se. Přišel jsem až na dva kroky k noclehárně a tu jsem se zarazil, jakoby mě někdo praštil kladivem do hlavy.

Uslyšel jsem tiché zafrkání, které bezpochyby vycházelo ze stáje, jež stála vedle noclehárny. Pohlédl jsem k jižnímu svahu a spatřil šedáka, který se tam pokojně pásl. Rozběhl jsem se ke stáji. Rozrazil jsem vrata a to, co jsem spatřil, potvrdilo mé domněnky.

Z jednoho boxu proti mně vyrazil Zackův hnědák!

Hvízdl jsem, vrátil se zpátky k noclehárně a chvatně se oblékl. Sedák již stál na dvoře, když jsem byl hotov. Vzal jsem Zackovo sedlo, položil ho šedákovi na hřbet a vyšvihl se na něj. Neměl j sem tušení, kde bych ho měl hledat, ale jelikož Zack nechal svého koně ve stáji, nemohl být daleko.

Dělal jsem si výčitky, že jsem se ráno nepodíval po ranči, ale rychle jsem je zapudil, protože jsem potřeboval čistou hlavu. Nejprve jsem se vydal na západní hřeben, protože odtud byl nejlepší výhled na údolí.

Bodal jsem šedáka ostruhami do slabin, možná až příliš. Zařehtal, otočil hlavu a vyčítavě se na mě podíval. Neměl jsem čas ho litovat.

„Neber si to tak, starochu,“ zavrčel jsem a popustil mu uzdu. Sedák si všiml, že to je znovu vážné a vypnul se k maximálnímu výkonu. Za několik minut jsme dorazili na temeno kopce. Rozhlédl jsem se a pak jsem spatřil něco, co mě vyděsilo.

Za hřebenem, na druhé straně úzkého údolí kroužili supy!

Na několik vteřin jsem byl tímto obrázkem doslova přimrazený k sedlu. A pak jsem vykřikl tak, jako ještě nikdy. Sedák vyrazil vpřed. Stačilo mi jen upravovat směr jeho běhu. Jeho kopyta bušila na travou porostlou půdu. Pro-cválali jsme kolem doliny s budovami ranče.

Kopce na východě byly o něco nižší než ty na západě a sedák vůbec neztratil rychlost, když jsme k nim dorazili. Vzdálenost těch supů jsem podcenil. Chyběla nám k nim ještě aspoň míle.

Po čele mi tekly krůpěje potu a já věděl, že to není z rychlé jízdy. Měl jsem strach o Zacka. Musel jsem se nutit, abych zůstal klidný, protože jenom klidný jsem mu mohl pomoci - pokud se mu ještě pomoct dalo.

Spatřil jsem ho, když sedák míjel skupinu křovisek. Zděšením jsem trhl uzdou, ačkoli jsem byl ještě padesát yardů od místa, kde Zack bezvládně visel přivázaný k jednomu kůlu.

Seskočil jsem ze sedla a přiběhl k Zackovi. V tom chvatu jsem zakopl a spadl na zem. Nedbal jsem na to, že jsem si rozbil nos, vstal jsem a běžel k Zackovi. V následujícím okamžiku jsem již klečel u něj. Otočil jsem ho, aby se zády opíral o kůl.

Vypadal hrozně.

Před několika lety jsem viděl mrtvého, který padl do rukou Čejenů. Nevypadal děsivěji než Zack.

Ale co! Jeho hruď se pomalu zvedla, aby pak zase poklesla. Vyskočil jsem a rozběhl se k šedákovi, který sám od sebe klusal ke mně. Strhl jsem z hrušky sedla láhev s vodou a přiložil ji Zackovi ke rtům. Měl je rozpraskané a naběhlé. Proklínal jsem se za to, že ta voda nebyla čerstvá ačkoli Zackovi to v tom okamžiku určitě bylo jedno.

Jeho rty se pootevřely. Nalil jsem do něj trochu vody a viděl jsem, jak začal hýbat jazykem. Též rty se mu rozechvěly a pomalu se začaly

hýbat. Pak na mě pohlédl - a já v tom pohled spatřil radost a vděčnost, žádné výčitky.

Přesto jsem se cítil zle, protože, kdybych se ráno nechoval tak lhostejně a lehkomyslně, mohl jsem mu ušetřit nejméně šest hodin trýzně.

Znovu zavřel oči. Cítil jsem, jak se uvolnil. Upadl do bezvědomí.

Prohlédl jsem ho. Jeho tělo byla jedna velká modřina. Od ramen až po boky se mu táhly podlitiny. Z koutků očí mu tekla krev, která uschla na bradě a na krku. Doufal jsem, že neutrpěl žádné vnitřní zranění.

Odřezal jsem ho od kůlu. Také zápěstí měl od krve. Zřejmě se zkoušel vyvléct z pout. Opatrně jsem ho položil na zem a hlavu mu podložil sedlovou kapsou, kterou jsem odepnul ze sedla.

Přemýšlel jsem, co mám dělat. Zack bezpodmínečně potřeboval doktora, protože jsem nevěděl, jestli utrpěl nějaké vnitřní zranění nebo ne. Mohl jsem jet pro doktora do města, ale to bylo příliš riskantní. Lidé v Altamontu byli paličatí. Možná by mě znovu uvěznili a historce o těžce zraněném příteli by nevěřili. Kromě toho jsem Zacka nemohl nechat ležet samotného.

Ne, musel jsem ho nějak dostat do města a to rychle.

Rozhlédl jsem se. Ano, to by šlo. Mezi křovinami rostlo i několik mladých stromů, jejichž kmeny se daly použít na smyk. Vyšvihl jsem se do sedla šedáka a vyrazil k ranči. Tam jsem sbalil obě naše přikrývky, jednu láhev whisky, kterou jsme vždycky měli u sebe a sekeru. Během deseti minut jsem byl zpátky u Zacka.

Porazil jsem dva stromy a osekal je. Pak jsem je připevnil k sedlu šedáka a mezi obě tyče jsem přivázal mou deku. Zack byl stále v bezvědomí. Opatrně jsem ho zvedl a položil ho na smyk. Pak jsem ho přikryl jeho dekou a na obličej mu položil klobouk, aby byl chráněný před sluncem. Když jsem viděl velké puchýře, které měl na krku, otřásl jsem se. Zack musel přestát nelidskou trýzeň.

Tyče jsem nezkrátil, takže jejich tenké konce sahaly téměř čtyři yardy za šedáka. Musel jsem jet pomalu, abych smyk nevystavoval příliš velkým nárazům. Tímto tempem jsem se mohl do města dostat až tak za dvě hodiny, ale Žáčkova hlava aspoň netrpěla žádnými otřesy.

Po půlhodině se probral. Slyšel jsem, jak sténá. Zastavil jsem, slezl ze sedla a běžel k němu. Zvedl jsem mu klobouk z hlavy a uviděl jsem, že má otevřené oči.

„Vodu,“ řekl, lépe řečeno zasípal. Namočil jsem šátek a přiložil mu jej na rty. Nemohl jsem mu dát rovnou napít. Kdyby utrpěl vnitřní zranění, tak bych mu tím jen uškodil. Takto jsem ho osvěžil ještě několikrát.

„Brzo jsme u doktora,“ řekl jsem a pokusil se dát svému hlasu takový tón, který by ho uklidnil. „Ten tě zase dá dohromady, starý kojote.“

Zack se pokusil o úsměv, ale to se mu moc nepodařilo. Pohnul rty a z úst mu na bradu vyteklo několik kapek krve.

„Musíme dál, Zacku,“ řekl jsem. „Jestli to na tebe bude moc náročné, stačí, když zasténáš. Okamžitě zastavím.“ Opět jsem mu přikryl tvář kloboukem a nasedl jsem na koně.

Zack po celou cestu ani nehlesl. Přál jsem mu, aby zase ztratil vědomí, protože, jak jsem ho znal, tak by si radši jazyk ukousl, než by přiznal, že už nesnese bolest.

Po dvou hodinách jsem na tom byl dost špatně. Slunce pálilo na mou nechráněnou hlavu a já měl pocit, jakoby se mi vařil mozek.

Oddechl jsem si, když jsem v tetelícím se vzduchu spatřil město. Vytáhl jsem ze sedlového pouzdra winchestrovku a položil si ji na stehna. Byl jsem rozhodnut se k doktorovi klidně i prostřílet, když se mě pokusí zastavit.

Zmocnil se mě nespoutaný hněv. Lidi z Altamontu jsem prostě nechápal.

Byli rozhořčeni zločinem, který se stal v jejich městě, dobře, to bych pochopil. Ale museli takto reagovat, když do města přijel cizinec, který s tím zločinem měl něco společného jen na první pohled? To se nejdřív nemohli zeptat, jak se věci mají?

Občané, kteří se mě pokusili pověsit, v mých očích nebyli lepší než ten poslední z banditů, jimž Zack pravděpodobně padl do rukou.

Musel jsem mít hrozný výraz ve tváři, protože děti, které si hrály na kraji města, vykřikly a s jekotem utíkaly pryč.

Main Street zela prázdnotou. Lidé si užívali siestu, protože tou dobou na slunci dřel jen osel. Kontroloval jsem obě strany ulice. Věřil j sem totiž, že místní j sou schopni všeho. Dokonce i výstřelu ze zálohy.

Všiml jsem si sice několika kradmých pohybů za záclonami, ale nikdo mi nezkřížil cestu, nikdo se mě nepokusil zastavit. Několik starších mužů, kteří seděli ve stínu přístřešku na vypletených židlích, na mě zvídavě hledělo. Jeden chtěl povstat. Lehce jsem pohnul winchestrovkou a hned zase klesl na židli.

Náhle se otevřely jedny dveře. Zvedl jsem winchestrovku odhodlán střílet.

Byla to Julie Andrewsová.

Ani jsem si neuvědomil, že už jsem u jejich obchodu. Sklonil

jsem pušku a stejným tempem jsem jel dál. Na okamžik jsem však zapomněl na svou ostražitost a pohlédl na Julii, která se rozběhla ke mně. Přistoupila ke smyku a otázala se: „Kdo je ten muž a co sním je?“

Nepodíval jsem se na ni, když jsem jí odpověděl:

„Je to můj společník. Když jste se mě tu pokoušeli pověsit, tak ho někdo na ranči zmlátil tak, že to málem nepřežil.“

„Pane Bože!“ zašeptala Julie a běžela napřed k lékařovu domu. Když jsem před ním zastavil, stál již doktor s Julií na schodech.

Lékař byl málomluvný člověk. Krátce Zacka prohlédl, načež zavolal na dva muže, kteří stáli na chodníku na druhé straně ulice.

Slezl jsem ze sedla a mávl rukou.

„Udělám to sám,“ prohodil jsem. „Ať se ho nikdo ani nedotkne.“

Doktorův posměšný pohled mě rozčílil, takže jsem hned dodal: „Samozřejmě s výjimkou vás, doktore.“

Zvedl jsem Zacka ze smyku. Klobouk mu spadl do prachu. Když Julie Andrewsová spatřila jeho obličej, skryla si tvář do dlaní a zasténala: „Och ne!“

Doktor mi ukázal stůl, na který jsem Zacka měl položit. Opatrně jsem to udělal. Zack měl Otevřené oči a zdálo se, jako by nyní byly jasnější než před dvěma hodinami.

„Jak se vede, chlape?“ zeptal jsem se.

Lékař mě odstrčil stranou.

„Bavte se s ním, až bude aspoň trochu v pořádku,“ zavrčel. „A teď zmizte, ať můžu začít.“

Nadechl jsem se k peprné odpovědi, protože nevlídnosti, se kterou mě město přivítalo, jsem už měl po krk. Tu mě však Julie Andrewsová vzala za ruku a odvedla mě pryč.

Připadalo mi, jakoby do mě z té útlé ruky proudil pocit bezpečí. Zůstal jsem stát na chodbě lékařova domu a pohlédl jsem na Julii. Zastavila se, když jsem nešel dál, a otočila se. Můj pohled dlouho nevydržela. Sklonila hlavu a pokusila se vytrhnout ze sevření mé dlaně.

Já jsem ji však držel pevně. Cítil jsem, jak se zachvěla. Rozuměl jsem tomu. Sám jsem v těch okamžicích zažíval to samé.

„Proč, Julie?“

Užasle na mě pohlédla. „Proč?“

„Proč mě máš ráda?“

Zrudla a sklonila hlavu.

„Nevím,“ špitla. Ještě jednou se pokusila vytrhnout, ale, když poznala, že ji držím pevně, tak to vzdala.

„Já tě mám také rád, Julie,“ řekl jsem s úsměvem. „A ty to dobře víš, co? Jsi ta nejkrásnější a nejmilejší dívka, jakou jsem kdy potkal.“

Náhle na mě upřela ty své velké hnědé oči. Cítil jsem, jak se ve mně pokouší číst. Chtěla zjistit, jestli mluvím pravdu. Pak se i ona usmála a otázala se: „Kolika dívkám užs to říkal?“

Předstíral jsem, že musím horečně přemýšlet.

„Už ani nevím,“ odvětil jsem, „ale dnes je to poprvé, co jsem to myslel vážně.“

Než mi něco mohla odpovědět, měl jsem ji pod sebou a políbil ji. Sklonil jsem hlavu v očekávání facky. Julie sebou v prvním momentě trhla, ale potom polibek opětovala. Líbala mě jemně a něžně. Opět jsem ji bezděky začal srovnávat s Ellen Fairwayovou. Ellen mě nikdy tak nelíbala. Její rty byly tvrdé a vyzývavé. Jistě, to mě vždycky vzrušovalo, ale láska to nebyla. To jsem teď věděl s naprosto jistotou.

Julie mi položila ruce na krk a chytila mi hlavu. Ucítil jsem něco vlhkého na levé tváři. Jemně jsem ji vzal za ramena a lehce ji od sebe odstrčil. Do očí jí vhrkly slzy a přece z ní vyzařovalo tolik štěstí, že jsem v tom okamžik byl ochoten tomu zatracenému město vše odpustit.

Nemuseli jsme mluvit. Stáli jsme tam vedle sebe a věděli, že patříme k sobě. Bylo mi, jako bych našel něco, co jsem celý život hledal, aniž bych ovšem věděl, co to je.

Už jsem ji chtěl pustit, když tu se otevřely dveře domu a objevila se v nich vysoká postava. Viděl jsem jen bílý obvaz, který ten muž nosil jako turban na hlavě. Okamžitě jsem věděl, že to je maršál.

Julie se zděšeně otočila. Taylor Cartridge na ni chvíli hleděl, aby se pak na podpatku otočil a odešel bez toho, že by něco řekl.

„Taylore…“ zašeptala Julie. Chtěla se za ním rozběhnout, ale ve dveřích se zarazila. Nevěděla, co mu má říct.

Nebyl jsem si jist, co mezi nimi bylo, ale maršálovo chování naznačovalo, že je do ní zamilovaný. Přistoupil jsem k ní a položil jí ruku na rameno.

„Pochopí to a vyrovná se s tím, Julie,“ tiše jsem podotkl. „My dva patříme, to jsem věděl už od prvního okamžiku. A nic na světě nás nerozdělí.“

Setkání s Taylorem Cartridgem Julii vrátilo z rajských oblaků zpátky na zem. Náhle si uvědomila, jaké potíže ji čekají, když před světem přizná svou lásku ke mně. Nešlo jen o Taylora Cartridge. Ten byl dobrý chlap, ale ona k němu nikdy necítila víc než přátelství. Možná by se za něj ale přesto jednoho dne provdala, kdyby nepoznala mě.

Byl tu však i její otec. Julie sebou trhla zděšením, když na něj pomyslela. Co by řekl na to, kdyby

přišla do jeho domu s mužem, kterého považoval za viníka svého neštěstí?

Jenže Julie po svém otci zdědila paličatost a odvahu. Než jsem se nadál, mě chytila za ruku a odvedla mě na chodník.

„Jdeme k nám,“ řekla. „Ošetřím ti ten rozbitý nos, ať nevypadáš jak nějaký pobuda, až přijdeme k otci.“ Tím bylo řečeno vše. Poznal jsem podle tónu jejího hlasu, že nesnese odpor.

To začíná pěkně, pomyslel jsem si a usmál se. Už jsem se viděl, jak stojím za pultem obchodu a prodávám dámám z Altamontu podvazky. Předsevzal jsem si, že už v nejbližší budoucnosti Julii ukážu, co je to muž.

Main Street stále zela prázdnotou, ačkoli se na chodnících objevilo pár lidí. Pohlédl jsem k maršálově úřadovně a zdálo se mi, že jsem za oknem spatřil tvář Taylora Cartridge. Mohl jsem se však také mýlit. Kráčeli jsme ulicí a drželi se za ruce.

Lidé, kolem kterých jsme procházeli, na nás udiveně hleděli. Julie držela hlavu vzhůru. Musel jsem se usmát. Vypadalo to, jakoby chtěla lidem ukázat, že jsem její úlovek a že mě bude bránit všemi prostředky. Několik lidí poznamenalo cosi, čemu jsem naštěstí pro ně nerozuměl. Kdosi se posměšně zachechtal. Otočil jsem se a zapamatoval si jeho obličej.

Julie mě vedla dál. O ty šklebící se lidi se nestarala. Byl jsem rád, když jsme konečně dospěli k obchodu. Musel jsem se přikrčit, abych hlavou nenarazil do velké opletené láhve visící hned za dveřmi na jednom trámu. Julie kývla k židli, která stála poblíž okna na konci pultu.

„Posaď se tady,“ prohodila s úsměvem. „Přinesu trochu jódu a náplast.“ Potom zmizela ve dveřích za pultem.

„Kdo to je?“ ozval se starý Andrews.

„To jsem já, tati!“ zvolala Julie. „Byla jsem u doktora.“

„Cos u něho chtěla? Taylor tam už přece není!“ zabručel Andrews.

Julie neodpověděla. Andrews už se však dál neptal. Vrátila se s malou jódovou lahvičkou, kterou postavila na pult. Posadil jsem si ji na klín a políbil ji. Bránila se a po jedné minutě se jí skutečně podařilo mi vysmeknout.

„Co se to tam vepředu vlastně děje?“ zvolal její otec.

„Uklízím!“ odvětila Julie.

Usmáli jsme se na sebe a Julie mi levou rukou podložila bradu a pravou mi vyčistila šrám na nose. Pak mi jej potřela jódem, který pekelně pálil, načež mi na tu ránu nalepila náplast. Raději jsem se ani nepodíval do zrcadla. Dokázal jsem si představit, jak směšně musím vypadat. Hned jsem se však uklidnil, když jsem pomyslel na maršálovo zranění.

„Teď půjdeme k tvému otci,“ řekl jsem.

Julie sebou trhla. Zdálo se mi, jakoby se nyní zalekla vlastní kuráže. Teď jsem to byl já, kdo ji vzal za ruku a vedl ji za sebou. A tak se mi to také líbilo víc.

Když jsem procházel dveřmi za pultem, musel jsem se sklonit. Ocitl jsem se v malé chodbě s mnoha dveřmi. Julie ukázala na korálkový závěs napravo.

„Radši tam nechoďme, nebo tě oddělá,“ špitla. „Od toho přepadení má u sebe vždycky brokovnici.“

Korálky zašelestily, když Julie vešla do pokoje svého otce. Postavila se tak, že mě nemohl vidět.

„No, už jsi tu zase,“ nevrle zabručel. „Ale já ti rozumím. Starat se o mrzáka není žádná radost.“

Čekal jsem, že Julie svému otci nyní něco řekne, ale v posledních hodinách toho na ni bylo příliš. Neřekla vůbec nic a pak jsem uviděl, že se jí rozechvěla ramena.

Plakala.

Zmocnil se mě vztek. Na jednu stranu jsem Joshuovi Andrewsovi rozuměl, protože nebylo snadné žít jako mrzák v tomto drsném světě. Měl však právo si svou zatrpklost vylévat na Julii, která se o něj všemožně starala?

Odhrnul jsem korálky a vkročil dovnitř. Okamžitě sáhl po brokovnici, která ležela vedle jeho kolečkového křesla. Vytrhl jsem mu ji z rukou a hodil ji na křeslo, jež stálo před oknem. Zbrunátněl hněvem. Na spáncích mu naběhly žíly.

Viděl jsem, jak lapá po dechu, aby v následujícím okamžiku začal křičet.

Předešel jsem ho.

„Co vlastně Julii vyčítáte?“ zvolal jsem. „Dře kvůli svému otci jako mezek a toto je poděkování? Pořád si jenom stěžujete a děláte jí ze života peklo!“ Ta drsná slova jsem zvolil schválně. Měla svůj účinek.

Joshua Andrews nedokázal popadnout dech.

„Prosím, Rode!“ hlesla Julie.

Já jsem ale křičel dál. „Někdo mu to musí jednou říct! Myslí si, že je něco zvláštního, protože na něho vystřelilo pár banditů. Jako by měl právo tě kvůli tomu sedřít k smrti…“

„Zašels příliš daleko, Rode!“ zvolala Julie. „Tos neměl říkat!“

Udělal jsem to však schválně. Byla to stejná metoda, jakou na mě použil Zack, když jsem si myslel, že se kvůli mému rozchodu s Ellen zboří svět. Doufal jsem, že bude mít účinek i u Joshuy Andrewse.

Mlčel. Díval se na Julii, a jako by ho vůbec nezarazilo, že nás vidí

spolu, se otázal: „Je to pravda, Julie?“

„Ne, tati!“ odpověděla. Po tvářích jí tekly slzy. Rozběhla se ke svému otci a položila mu hlavu do klína.

Píchlo mě u srdce, ale zároveň jsem věděl, že teď musím mluvit dál, jestli mám mít u Joshuy úspěch a jestli nechci ztratit Julii. „Myslíte si, že váš život skončil, když teď nemůžete běhat,“ řekl jsem. „Jenže to je přece nesmysl! Potřebujete nohy, abyste obsloužil své zákazníky v obchodě? Ale možná máte pravdu. To opravdu není práce pro chlapa věčně stát za pultem a prodávat podvazky.“ Nemohl jsem si pomoct. Nic jiného než podvazky mě nenapadlo.

Julie zvedla svou tvář zalitou slzami a pohlédla na mě. Spadl mi kámen ze srdce, když jsem viděl, že můj záměr pochopila.

„Co kdybyste se stal šéfem ranče K v kruhu?“ zeptal jsem starého Andrewse, kterému už to též začalo docházet.

„Kde to je?“ zabručel.

„Jen pár mil od města. Dřív se tomu říkalo Curlingův ranč, pokud si vzpomínám.“

Všichni tři jsme se rozesmáli a tím byly ledy konečně prolomeny. Julie a já jsme mu všechno povyprávěli. Později jsem mu pověděl o sobě. Řekl jsem mu o mém koňském ranči v horách u Bedrocku v Coloradu, a o událostech, které se odehrály od mého příjezdu do Altamontu. Na závěr jsem mu řekl, že ještě dnes chci vyjet zpátky na ranč, abych našel muže, který tak zřídil Zacka.

Julie mi to chtěla rozmluvit, ale Joshua Andrews jí položil ruku na rameno a řekl: „Nechej ho, Julie, muž musí udělat, co si předsevzal.“

Skoro dvě hodiny jsme pak seděli spolu a já si to ani neuvědomil. Chtěl jsem se ještě podívat na Zacka a vyslechnout si, co mi řekne. Kromě toho jsem ještě měl sedlo ve stáji maršálova úřadu.

Při loučení Joshua Andrews řekl: „Hodně štěstí, chlapče!“ Odmlčel se a hned nato dodal: „S tím rančem to byl jen vtip, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. Myslel jsem to vážně.

,,Ne, Joshuo Andrewsi. Nebyl to vtip. Až se s Julií vezmeme, nenecháme tě ve městě samotného,ale vezmeme tě na ranč. Myslíš, že si tam budeš sedět na verandě a vyhřívat se na slunci? Ani náhodou! Na to jsi ještě příliš mladý. Ranč se musí znovu vzchopit, a k tomu potřebuju každou ruku. A hlavně hlavu, která se bude starat o zásoby a nářadí a jejich nákup. A kdo by se na to hodil víc než ty? Ne, Josho, to nebyl vtip, když jsem ti nabídl místo šéfa ranče. Já se vyznám na prérii a ty zase na ranči. Ideálně se doplňujeme.“

Vypadalo to, že Andrewsovi každou chvíli vhrknou slzy do očí, ale než k tomu došlo, odvedla mě Julie zase do chodby.

Tam mě políbila a zašeptala: „Díky, Rode.“ V tom okamžiku bych dokázal obejmout celý svět. Julie se mnou chtěla jít k Zackovi, ale já ho na ni chtěl nejdřív připravit.

Nedostal jsem se ani deset kroků od obchodu, když zazněl mocný hlas Joshuy Andrewse: „Julie, pojď sem a dotlač mě do obchodu, ať ti můžu pomoct!“

+ + + + +

Lékař mě zprvu k Zackovi nechtěl pustit, protože si myslel, že spí. Jenže Zack uslyšel můj hlas a chraptivým hlasem na mě zavolal. Doktor sice zaklel, ale na pár minut mě k němu pustil.

Zack byl celý ovázaný. Viděl jsem mu vlastně jen oči, nos a ústa. I tak jsem však poznal, co si myslí o lékaři a jeho schopnostech.

„Jenom klid, Zacku, a hlavně si nemysli, že by ses mohl postavit na nohy, protože ti těch pár šrámů nic neudělá,“ řekl jsem. „Slib mi, že opustíš postel, teprve až ti to doktor dovolí.“

Po jistém váhání mi to slíbil a já se pak dozvěděl, co se vlastně stalo. Přepadl ho nějaký chlap, když se večer vracel na ranč. Počkal si na něho v noclehárně. Chtěl od něj vyzvědět, kde jsou peníze, protože ve městě zjistil, že jsem převzal ranč Blacka Curlinga. Zackovu vyprávění nevěřil. Vzal ho míli od ranče a tam ho začal mučit, aby z něho dostal, kde jsou schované ty peníze.

„Ten muž byl míšenec,“ řekl Zack. „Myslím, že Sioux. Za to, co mi udělal, zemře.“

„Na to je ještě čas. Nejdřív se musíš uzdravit,“ namítl jsem. „Jenom klid, nemáš kam spěchat. Zůstáváme tady.“ Povykládal jsem mu o Julii a on si povzdechl, jakoby tím chtěl říct: „Už s tím zase začínáš!“

Když jsem mu pověděl, že pojedu zpátky na ranč, vrhl na mě vážný pohled. Věděl jsem, že mě prosil, abych mu toho míšence nechal, ale to jsem mu nemohl slíbit. Předstíral jsem, že jeho mlčenlivé prosbě nerozumím a, když se ve dveřích objevil lékař, rozloučil jsem se sním.

Maršálova úřadovna stála naproti. Vzal jsem za uzdu svého šedáka, který byl ještě stále přivázaný na zábradlí před doktorovým domem. Vrhl na mě vyčítavý pohled za to, že jsem ho tak dlouho nechal stát na slunci. Omluvil jsem se mu, pohladil ho po nose a odvedl ho na druhou stranu ulice, do stínu stáje patřící maršálovu úřadu. Tam jsem mu také odstranil smyk. Deky jsem mu hodil přes sedlo a opustil ho.

Taylor Cartridge mě musel vidět, protože ani nezvedl hlavu, když jsem vešel do jeho kanceláře. Byl sám. Harvey Logan, jeho zástupce, byl povětšinou někde venku. Mlčky jsem prošel kolem něj k traktu s celami, přinesl si židli a posadil se před psací stůl.

„Co chceš?“ zeptal se. Oddechl jsem si, neznělo to nepřátelsky.

„Ptejme se, jestli je všechno v pořádku, jestli si můžu vzít své sedlo a jestli Julii a mně vyčítáš, že se milujeme,“ odvětil jsem.

Pomalu vstal a začal chodit po kanceláři sem a tam. Nechal jsem mu čas, aby si promyslel odpověď. V jeho tváři, která byla jindy tak neproniknutelná, to nyní cukalo. Dokázal jsem si představit, jak se cítí, protože před dvěma týdny jsem sám musel prožít něco podobného. Taylor Cartridge se přesto dokázal ovládnout. Nebo ho to nezasáhlo tak jako mě. Každopádně po jedné minutě řekl: „Je to Juliino rozhodnutí.“

Zůstal stát přede mnou a podal mi ruku. Stiskl jsem mu ji s radostí, protože Taylor Cartridge byl přesně ten muž, kterého jsem chtěl mít za přítele. Mlčky jsme se na sebe usmáli, načež opět zvážněl.

„Jestli zaslechnu, že s tebou není šťastná,“ řekl, „tak něco zažiješ. Je ti to jasné?“

„Ano, maršále,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně.

Dál jsme hovořili o Zackovi a o míšenci, který ho mučil. Taylor Cartridge toho muže už několikrát ve městě viděl. Chtěl ho vyrazit hledat, ale já jsem to odmítl.

„To by nebylo moudré,“ odtušil jsem. „Počkej, až se znovu ukáže ve městě. Já budu mít na ranči oči otevřené. Teď už se nenechám překvapit. Kromě toho s ním mám ještě jeden otevřený účet.“

„Ty nejsi zákon,“ namítl Taylor Cartridge. „Jestli máme zůstat přáteli, tak mi ho radši vydej živého.“

Na to jsem nic neřekl, protože jsem nevěděl, zda budu svůj případný slib moct dodržet. Zeptal jsem se ho, kde mám sedlo, a pak jsem zadními dveřmi odešel do stáje.

Když jsem spatřil dvůr úřadovny za denního světla, podivil jsem se, že jsem potmě našel dveře do stáje. Měl jsem velké štěstí, že byly odemknuté, protože maršál je obvykle zamykal. I nyní je musel odemknout. Včera je zřejmě Harvey Logan zapomněl zamknout, když jel do Fort Duchesne.

Přivedl jsem šedáka do stáje a vyměnil sedla. Zackovo sedlo jsem nechal tam.

Taylor Cartridge mi zamával, když jsem vyjel na ulici, což samozřejmě muselo zavdat příčinu k mnoha řečem.

Na Main Street již vládl čilý ruch. Musel jsem uhnout několika povozům, které přijížděly k Andrewsovu obchodu. Julie mezitím vyřídila všechno, o co jsem ji poprosil. Na korbě jednoho vozu ležely zásoby a nářadí. Byla do něj zapražena hnědá kobyla. Nervózně trhala postroji, když se k ní přiblížil můj sedák.

Usmál jsem se na Julii.

„Také láska na první pohled,“ podotkl jsem. „Tak jako mezi námi.“

Postavila se na špičky a políbila mě.

„Dávej na sebe pozor, Rode,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl pevně. Přesto jsem cítil, že o mě má strach. Byl jsem rád, že mám děvče, které se o mě postará.

„Na shledanou, Joshuo!“ zvolal jsem k obchodu.

„Na shledanou, chlapče!“ zabručel. Právě jednomu kovboji předváděl pušku.

„Vůbec ho nepoznávám,“ radostně prohodila Julie. „Dneska se poprvé od toho přepadení smál.“ Odmlčela se a dodala: „Rode, za tento den tě budu milovat celý svůj život.“

Krátce jsem ji objal.

„Takových dnů ještě zažijeme mnohem víc,“ řekl jsem a, když jsem pohlédl do jejích štěstím rozzářených očí, rozhodl jsem se, že Blacku Curlingovi na mém ranči opatřím počestný hrob bez ohledu na to, co si o něm myslí lidé z Altamontu. Bez něj bych Julii nikdy nepoznal.

Přivázal jsem šedáka za vůz, vyšvihl se na kozlík a pobídl jsem hnědku.

Když jsem se po chvíli ohlédl, Julie ještě pořád stála na chodníku před obchodem. Po jedné míli jsem se přinutil na ni přestat myslet. Musel jsem se koncentrovat na to, co leželo přede mnou.

Možná na mě někde číhal ten míšenec. Ten bastard se přeci musel včera ve městě dozvědět, že jsem tvrdil, že nevím, kde ty peníze jsou. Buďto mu to ale nikdo ne-řekl, nebo tomu nevěřil. Věděl jsem, že by mě mučil ještě hůř než Zacka, kdybych mu padl do rukou. Na rozdíl od Zacka jsem věděl, co chce, takže jsem byl mnohem obezřetnější.

S winchestrovkou na kolenou jsem neustále pátral očima v krajině.

Byl oproti mně ve výhodě. Jednak se tam vyznal mnohem lépe než já a jednak si mohl určit přesný okamžik úderu.

Předsevzal jsem si, že neudělám ani krok beze zbraně. Když jsem pak dorazil na ranč, držel jsem winchestrovku v ruce, i když jsem nosil věci do noclehárny. Míšence

jsem však nespatřil. Čekal jsem až do soumraku, ale marně. Přemýšlel jsem, jestli by bylo vhodné zůstat na ranči přes noc. Usoudil jsem ale, že by to bylo příliš nebezpečné.

Když se setmělo, osedlal jsem šedáka, přivázal deku za sedlo a odjel jsem se vyspat několik mil od ranče. Tam by mě ten míšenec nepřekvapil.

Měl jsem lehký spánek a navíc tu byl ještě sedák. Zavětřil by ho i na půl míle.

S myšlenkami na Julii jsem usnul.

+ + + + +

Několikrát jsem se během noci probral, ale vždy mě probudily jen zvuky noci. Za úsvitu už jsem byl na nohou. Vrátil jsem se na ranč a vzal si zásoby.

Nemínil jsem čekat, až míšenec zaútočí. Chtěl jsem ho vylákat z úkrytu. Kromě toho byl čas na to, abych si prohlédl ranč, na kterém jsem chtěl dál žít.

Bylo to skvělé místo. Tráva byla na některých místech i dva yardy vysoká. Podle malých, vyschlých kravinců jsem poznal, že se tu žádný dobytek nepásl nejméně tři roky. Byl hřích tu zem nechat ležet ladem. Rozhodl jsem se, že ze všeho nejdříve nakoupím nějaký dobytek.

I když jsem se pohyboval velmi obezřetně a projel jsem lán cesty, míšence jsem nikde neviděl. Večer jsem se vrátil ke svému tábořišti a následujícího rána jsem pokračoval v pátrání.

Tak to probíhalo čtyři dny. Alespoň j sem poznal každý kout mých pozemků. Na hranicích ranče jsem potkal kovboje ze sousedního ranče, ale ani oni toho míšence nespatřili.

Čtvrtou noc jsem se rozhodl, že dál hledat nebudu. Bylo načase se vrátit do Altamontu za Julií a Zackem. Kromě toho jsme já i sedák potřebovali odpočinek.

Ráno jsem se probral až, když slunce stálo vysoko na obloze. Sedák se pásl zhruba sto yardů od mě. Neustále zvedal hlavu a větřil, ale zdálo se, že mi nic nehrozí, protože jinak by mě varoval. Sbalil jsem si věci a přivolal ho.

Na ranči to stále vypadalo jako prvního dne, když jsme tam přijeli s Zackem. Vlastně jsem ani nechtěl tyto zchátralé budovy opravovat. Měl jsem v úmyslu postavit nový dům. Už jsem pro něj našel místo. Leželo blíž městu a ze zalesněného kopce bylo možné přehlédnout celé údolí. Starý ranč jsem mínil využít jako zimoviště pro koně.

Právě jsem dával nějaké věci sedlových kapes, když se objevil jezdec mířící k ranči. Přivřel jsem oči a ze sedlového pouzdra jsem vytáhl winchestrovku.

Muž svého koně přibrzdil a chvíli trvalo, než dorazil ke zchátralé bráně ranče. Nespouštěl jsem ho z očí.

Byl vysoký a hubený. Měl na sobě kožešinový oblek a kabát a kalhoty mu zdobily třásně. Vypadal jako lovec kožešin. Neviděl jsem mu do tváře, protože černý klobouk, který se vůbec nehodil k ostatnímu oděvu, měl posunutý hluboko do čela.

Jel na grošákovi a jako odborník na koně jsem musel uznale přikývnout. Bylo to krásné zvíře, mnohem cennější než můj sedák.

Můj pohled sklouzl k sedlu a ulpěl na pažbě pušky, která mu trčela ze sedlového pouzdra.

Polil mě ledový pot.

Byla to springfieldka!

V tom samém okamžiku jsem zvedl winchestrovku a namířil ji na něj.

Zastavil na dvoře mezi dvěma jámami a pohlédl na mě zpod okraje klobouku. Měl snědý a vráskami pokrytý obličej. Uvědomil jsem si, že je to ten míšenec.

Ano, bylo to tak!

Musel jsem obdivovat jeho odvahu. Přijel ke mně, ačkoli věděl, že ho můžu okamžitě odkrouhnout. Nezdálo se, že by si myslel, že jsem ho nepoznal. Má domněnka se hned v následujícím okamžiku potvrdila.

Zašklebil se a hlubokým hlasem řekl: „Jak se vede tvému společníkovi?“

Na okamžik jsem nevěděl, co mu mám říct. Bojoval jsem s nutkáním zmáčknout spoušť. Nedokázal bych však vystřelit na člověka, který na mě hleděl a který měl ruce položené na hrušce sedla.

„Sesedni!“ zvolal jsem. Nemínil jsem s ním diskutovat.

Chtěl slézt na odvrácené straně, ale můj krátký pokyn mu stačil. Klidně obrátil koně a pak sesedl. Ruce držel obezřetně daleko od pouzdra, v němž se mu skvěl kolt s ořechovou pažbou.

Přivřel jsem oči a zmocnil se mě vztek, když jsem spatřil bič, který měl za pasem. Touto hroznou zbraní tedy Zackovi způsobil ty hrozné rány. Předsevzal jsem si, že mu dám zakusit jeho vlastního biče, aby ho už nikdy nepoužil proti člověku.

Kývl jsem hlavní winchestrovky, načež odešel několik kroků od svého grošáka. Stále se šklebil, avšak teď už ani ne tak posměšně, jako spíš soucitně.

Však tě ten úsměv přejde, pomyslel jsem si a poznamenal jsem: „Začněme koltem. Ale hezky pomalu. Mám nervózní ukazováček a moje malá sestra si hrála s náboji a upilovala jim špičky.“

Teprve teď se konečně přestal šklebit. Viděl, že to myslím smrtelně vážně a uvědomil si, co by to znamenalo, kdybych měl skutečně v zásobníku náboje s upilovanou špičkou. Taková kulka by mu vytrhla kus masa.

Nenávistný pohled jeho černých očí se mi už líbil víc než ten úsměv. Počkal jsem, až pustí opasek s koltem k zemi.

„A teď ten bič.“ Hovořil jsem tiše, ale on věděl, že tuším, jak dobře s tím umí zacházet.

Pravou ruku pomalu sunul k biči. Zavrtěl jsem hlavou a pozvedl winchestrovku.

„Vezmi ho levou rukou,“ poručil jsem. Poslechl. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

Zneklidněl jsem. Nedovedl jsem si jeho chování vysvětlit. Vjel do jámy lvové a úplně klidně se nechal odzbrojit. To se mi vůbec nelíbilo!

Hlavou mi bleskla myšlenka: Není sám!

Lehce jsem pohnul hlavou a pohlédl na okolní kopce.

A to byla chyba, což jsem zjistil v okamžiku, kdy jsem zaregistroval jeho prudký pohyb.

Stále jsem na něj mířil, takže jsem okamžitě zmáčkl spoušť.

Uskočil stranou a kulka ho tak pouze škrábla na boku a roztrhla mu kožich. Levou rukou si sáhl za krk a v následujícím momentě se zaleskla čepel nože.

Vystřelil jsem podruhé. Tentokrát jsem ho trefil do pravého stehna.

Zůstal jsem stát na místě, abych ho neminul, pouze jsem se přikrčil. Jeho noži jsem se však nevyhnul. Zabodl se mi těsně vedle krku do pravé klíční kosti.

Znovu jsem nabil a vystřelil jsem potřetí. Náraz nože odchýlil hlaveň pušky a kulka proletěla kolem klečícího míšence. Přesto mi ještě stačil mrštit písek do očí.

Prudká bolest v rameni mě málem omráčila a nestačil jsem zavřít víčka. Písek mi tak vletěl do očí.

Nic jsem neviděl.

Naslepo jsem střílel a nabíjel. Už jsem si myslel, že jsem musel provrtat kulkami každý yard kolem sebe, když mi cosi udeřilo do levého boku.

Instinktivně jsem se v pádu otočil a rozmáchl se winchestrovkou. Měl jsem štěstí. Její hlaveň zasáhla míšence. Nevěděl jsem kam, ale slyšel jsem jeho sténání. Levou rukou jsem se pokusil si vytřít oči, avšak viděl jsem jen rudou mlhu a mnutím se to jenom zhoršilo.

Slyšel jsem jeho sípáni. V následujícím momentě mě opět trefil pěstí.

Tentokrát do tváře.

Rozbil mi rty. Pocítil jsem krev na jazyku. Levou rukou jsem ho chytil za kabát a přitáhl ho k sobě. Winchestrovku jsem zahodil a pokusil se tasit revolver. On to však zřejmě viděl, chytil mě za zápěstí a zkroutil mi ruku za záda.

Pomyslel jsem na Zacka a zmocnil se mě vztek. Bil jsem kolem sebe jako šílený. Podařilo se mi levou rukou vytrhnout nůž z ramene. Vykřikl jsem bolestí, ale neomdlel jsem.

Levačkou mě stále držel za pravé zápěstí, díky čemuž jsem aspoň věděl, kde je. Cítil jsem, že nůž se po něčem svezl. Míšenec zařval a pustil mě.

Okamžitě jsem sáhl po Patersonu a vystřelil na stín, který se mi míhal před očima. Ještě jsem viděl, že se po mně rozmachuje winchestrovkou - a pak jsem spadl do temné, nekonečné propasti.

+ + + + +

Probralo mě bolestivé trhnutí v pravém rameni. Otevřel jsem své ještě slzící oči a pokusil se dotknout se rány. Nešlo to.

Se svázanýma rukama jsem visel na lase přehozeném přes větev mohutného dubu rostoucího za noclehárnou. Jeho konec byl přivázán k hrušce sedla jeho grošáka.

Míšenec držel koně za uzdu. Visel jsem skoro čtyři yardy nad zemí. Po rameni mi tekla krev a pravý bok jsem měl úplně od krve. Opuchly mi rty a v ústech jsem cítil pachuť. Musel jsem několikrát zavřít oči, abych vyslzel zrnka písku.

Po chvíli jsem mohl znovu vidět. Pohlédl jsem na míšence. Byl na tom ještě hůř než já, ale byl ve výhodě. Využil mého bezvědomí, aby mě vyřadil z boje.

Seděl na zemi a oddechoval. Jeho kožený oděv byl nasátý krví, která se mu řinula z mnoha ran. Ta nejhorší byla na pravém boku, kam jsem ho trefil první kulkou z winchestrovky. Levou ruku měl až po nadloktí rozřezanou. Viděl jsem krvavý řez. Tam jsem ho tedy musel zasáhnout nožem.

Jeho hruď se zvedala a zase klesala, jak pomalu dýchal. Vstát se mu podařilo až na třetí pokus. Dvakrát spadl na zem. Vrávoravě přistoupil ke svému koni a přivedl ho zpoza dubu.

Kulhal. Neposlouchala ho pravá noha. Zřejmě v ní vězela kulka z winchestrovky. V porovnání s ním jsem z toho tedy vyšel celkem dobře. Věděl jsem však, že to ještě ani zdaleka neskončilo.

Míšenec se zhluboka nadechl a začal přivazovat konec lasa, na němž jsem visel, ke stromu. Doufal jsem, že to nezvládne a omdlí, jenže ten chlapík měl neuvěřitelnou výdrž. Dokázal rozmotat uzel a o něco později dokonce vylezl do sedla svého grošáka.

Teprve teď si všiml, že jsem se probral.

Otočil koně, aby mi mohl pohlédnout do očí. Jeho tvář byla zkřivena nenávistí.

„Stačí mi jenom jedna noc, abych se ošetřil,“ zasípal. Chvěl se po celém těle. „Pak se vrátím. A ty mi za všechnu tu bolest, kterous mi způsobil, mnohonásobně zaplatíš. Viděls, jak dopadl tvůj společník. Tebe čeká něco ještě mnohem drsnějšího. Supům toho z tebe nezůstane moc.“

Shromáždil jsem v ústech poslední sliny a plivl na něj. Trefil jsem ho na ucho. Málem spadl z koně, jak uhýbal.

Rozesmál jsem se, protože jsem ho chtěl rozzuřit. Nemohl však nic podniknout. Strnule seděl na koni a byl rád, že nespadl. Zamlaskal a grošák vyrazil.

„V Altamontu tě pověsí, hned jak se tam ukážeš!“ vykřikl jsem za ním. Viděl jsem ale, že jede opačným směrem.

Rána na rameni mě bolela čím dál víc. Trhalo a kousalo to v ní, avšak co jsem klidně visel, se mi aspoň zastavilo krvácení.

Přemýšlel jsem, jestli se mi podaří se osvobodit. Mé ruce byly zhruba yard pod větví, na níž jsem visel. Bylo by obtížné na tu větev vyšvihnout nohy.

Ne, nebylo to obtížné.

Bylo to nemožné.

To jsem zjistil, když jsem to desetkrát zkusil a ani jednou se mi nepodařilo se větve nohama vůbec dotknout.

V duchu jsem zaklel. Po tvářích mi tekly slzy hněvu a zklamání a mísily se se zaschlou krví na bradě.

Zranění ramene se opět otevřelo a z rány mi na hruď tekla teplá krev. Ruce jsem skoro necítil.

V těch chvílích jsem věřil, že míšenec nebude mít zapotřebí za mnou zítra přijet. Byl jsem přesvědčen, že do té doby nevydržím.

Můj sedák na mě udiveně civěl.

V jednom románu jsem kdysi četl, že kůň jednomu hrdinovi překousal pouta. Nevěděl jsem, zda je to možné. Každopádně jsem si ale předsevzal k tomu šedáka přimět, pokud k tomu bude příležitost.

Na jedno jsem si stěžovat nemohl. Visel jsem totiž ve stínu. Zack ležel na slunci, a to bylo to vůbec nejhorší, co jsem si dokázal představit.

Po půlhodině už se mi krvácení zastavilo. I tak jsem už ale ztratil dost krve. Cítil jsem se slabý a vyčerpaný. Ještě ani nebylo poledne. Pokud míšenec dodrží slovo, tak mě čeká ještě dvacet hodin. Možná jednadvacet a ta poslední hodina bude vůbec nejhorší.

Zavřel jsem oči a pomyslel na Julii.

To však mou bolest pouze zhoršilo. Před čtrnácti dny bych si z takové situace zřejmě nic nedělal, protože jsem po rozchodu s Ellen neměl chuť do života. Ale teď by mě čekal skvělý život s Julií. Přišel jsem o to nejkrásnější, co jsem kdy měl.

Hodiny se táhly. Podle postavení slunce, jehož paprsky probleskovaly košatou korunou dubu, jsem si spočítal, kolik je. Nečitelnost rukou se šířila dál. Už dosahovala skoro až po ramena.

Čas od času jsem toužebně pohlédl směrem k Altamontu. Naděje, že odtud někdo přijede a vysvobodí mě, však nebyla velká.

Tu mě cosi ozářilo a já zavřel oči. Nejprve jsem si myslel, že to je sluneční paprsek, který se prodral listovím. Když se to stalo potřetí, všiml jsem si, že to světlo vychází odněkud z kmene stromu a to sice z místa, odkud z kmene vybíhala větev, na níž jsem visel.

Pomalu jsem zavrtěl hlavou. Byly to halucinace. Už jsem tedy na tom byl hodně špatně.

Pohlédl jsem na to místo a opět se tam cosi zalesklo. Tentokrát jsem to viděl mnohem přesněji. V díře v kmeni bylo něco, od čeho se odráželo slunce.

Mozek mi pracoval pomalu a trvalo hodnou chvíli, než jsem pochopil, o co jde.

Našel jsem úkryt, kam Black Curling schoval peníze z bankovní loupeže!

Musel jsem se rozesmát. Co mi ty prachy teď pomohly? Míšenci to neprozradím za nic na světě a někomu jinému to již také neřeknu.

Už toho na mě bylo příliš. Začal jsem řvát a trhal jsem lasem, na kterém jsem visel, přičemž jsem opět začal krvácet.

Cítil jsem se, jako bych se vznášel ve vzduchoprázdnu. Ztratil jsem pojem o čase. Okolí jsem už nevnímal, kolem se míhaly postavy, které na mě cosi křičely. Znal jsem ty lidi, ale než jsem je mohl chytit za ruku, rozplynuly se.

Když jsem se opět probral, panoval tma. Třásl jsem se chladem. Lomcovala mnou zimnice. Křičel jsem do noci Juliino jméno, až jsem dočista ztratil hlas. Pak jsem znovu upadl do bezvědomí.

+ + + + +

Byl jsem až po krk ve vodě a kdosi se mě pokoušel stáhnout pod hladinu. Zalapal jsem po dechu. Do úst mi vnikla voda a já se rozkašlal. Mlátil jsem kolem sebe jak posedlý a zvracel jsem.

Čísi výkřik mě probral.

Přestal jsem kolem sebe bít a otevřel jsem oči. Ležel jsem tváří v trávě. Pomalu jsem otočil hlavu a pokusil se zorientovat.

Vždyť jsem přece měl viset na stromě?!

Natáhl jsem levou ruku a zastínil si oči. Vyděsil jsem se. Že by se vrátil míšenec? Napnul jsem svaly a pokusil se postavit na nohy. Nedostal jsem se ani na kolena. Pak jsem znovu spadl do trávy.

„Rode! Rode, řekni něco!“ vykřikl kdosi a pak se něčí ruka dotkla mé hlavy.

Julie!

Konečně jsem to pochopil. To nepřijel míšenec, aby mě umučil k smrti. Byla to Julie. Odvázala mě ze stromu a vylila mi na hlavu vědro vody, aby mě probrala.

Otočil jsem se na záda.

Klekla si vedle mě. Po tváři jí tekly slzy.

„Julie,“ zašeptal jsem. „Julie.“

Sklonila se ke mně a zahrnula mě polibky. Málem jsem z toho náhlého návalu štěstí omdlel, ale Julie mnou zatřásla a já se zase probral. Pomohla mi posadit se a podala mi láhev s vodou. Lačně jsem se napil.

Rozpomněl jsem se na včerejší den, na vše, co se stalo. Pohlédl jsem si na pravé rameno. Bylo ovázané. Vypadalo to, že Julie pro mě obětovala svou spodní sukni. Nemohl jsem tou rukou hýbat, ale ani jsem v ní necítil bolest.

Zato mě bolela levá ruka. Několikrát jsem ji zvedl, ale nikdy jsem ji nedostal výš než po prsa.

Podíval jsem se na Julii.

„Musíme pryč, Julie,“ zasípal jsem. „Ten míšenec se může objevit každým okamžikem. Neměl by se mnou slitování. Dorazil by mě.“

Julie se pokusila mě dostat na nohy, ale nepodařilo se jí to.

„Přiveď sem šedáka,“ pokynul jsem jí.

Ihned odběhla pro mého koně a přivedla ho až ke mně. Chytil jsem se za třmen, zatnul zuby a vytáhl se aspoň tak, že jsem klečel. Julie mi pak pomohla vstát. Pravda, nohy se mi třásly jak čerstvě narozenému kolouškovi, ale s přibývajícím časem to bylo lepší.

„Dokážeš vylézt do sedla?“ otázala se. „Pojedeme do města. Musíš okamžitě k doktorovi.“

Chtěl jsem přikývnout, ale už jsem se k tomu nedostal. Do ranního ticha třeskl výstřel. Těsně vedle mě se do země zaryla kulka a vyrvala odtud drn. Skočil jsem na Julii a strhl ji k zemi. Chvíli jsme byli kryti Juliiným hnědákem, ale potom jej trefila další rána. Vzepjal se a zařehtal bolestí. Pak se mu podlomily zadní nohy, načež se bezvládně skácel na zem.

Rozhlížel jsem se po mých zbraních. Objevil jsem je o zlomek vteřiny později, když jsem se otočil k ranči. Můj paterson a winchestrovka ležely uprostřed dvora. Úplně jsem zapomněl na to, že míšenec se mě zmocnil právě tam.

Třeskl další výstřel. Julie vykřikla a já se k ní okamžitě převalil. Vyděšeně hleděla na svůj klobouk, který ležel o několik yardů dál v trávě. Zela v něm dírka.

Připlazil jsem se k hnědákovi a dotáhl tam s sebou i Julii. Za mrtvým koněm jsme byli v bezpečí. Alespoň zatím.

„Vezmi si mou winchestrovku,“ řekla Julie, a když jsem na ni nechápavě pohlédl, kývla na pažbu, která trčela zpod hnědáka.

Chopil jsem se jí a vytáhl ji. Zbraň byla nabitá. Položil jsem její hlaveň na mršinu koně a pohlédl jsem na místo, kde jsem po druhém výstřelu spatřil malý obláček. Nevěděl jsem, zda je tím střelcem míšenec, ale nikdo jiný to být nemohl.

Přemýšlel jsem, co dál. Julii jsem musel dostat do bezpečí, to bylo jasné. Ale jak? Vstát bych dokázal jen s největší námahou a věděl jsem, že ji nikdy nepřemluvím, aby mě tu nechala samotného.

Přesto jsem to zkusil.

„Nasedni na šedáka a jeď za Taylorem,“ řekl jsem. „Je to naše jediná šance.“

Rozrušeně na mě pohlédla.

„To opravdu chceš, abych tě tu nechala? Odstřelí tě jako divou zvěř!“

„A tebe taky!“ vykřikl jsem. „Jeď do města! Já ti nemůžu pomoct!“

K mému překvapení se skutečně zvedla a přikrčena se rozběhla k šedákovi. Vyskočila do sedla a vyrazila odtud. Ne však k městu. Zaklel jsem, když jsem viděl, že jede k ranči. Uprostřed dvora zastavila, slezla ze sedla a zvedla můj kolt i winchestrovku. Chtěla se s těmi zbraněmi rozběhnout k noclehárně, ale pak spatřila něco, co ji zarazilo. Já jsem to neviděl. Ve výhledu mi stál dům.

Uslyšel jsem dusot kopyt a uvědomil si, že míšenec jede k ní.

„Utíkej, Julie!“ křičel jsem. „Utíkej k noclehárně!“

Vyskočil jsem zpoza mrtvého hnědáka a vrávoravým krokem jsem vyrazil k ranči. Julie tam nehnutě stála, jako myš před blížící se zmijí. Tu však zvedla winchestrovku, opřela si ji o rameno a zacílila. Vypálila několik ran, ale tu ji náhle neviditelná pěst srazila k zemi.

Vykřikl jsem a v tom okamžiku jsem spatřil míšence. Zmocnila se mě nenávist vůči tomu ksindlovi. Na to, že mučil Zacka a mě chtěl zabít, jsem tolik nedbal, ale to, že střílel na Julii!

Náhle jsem se uklidnil. Klekl jsem si a pečlivě zamířil. Míšenec cválal ke mně a za jízdy pálil. Kulky hvízdaly kolem mě nebo se zarývaly do hlíny. Nestaral jsem se o ně.

Zacílil jsem mu na hruď a zmáčkl jsem spoušť.

Trefil jsem. Kulka ho srazila ze sedla. Kůň ještě několik yardů běžel, načež zabočil doleva a zastavil se před domem.

Míšenec se nehýbal. Ležel s podivně zkříženýma nohama kousek od Julie.

Po několika pokusech se mi povedlo vstát, načež jsem se vydal k Julii.

Míšenci už jsem nevěnoval jediný pohled. Věděl jsem, že jsem ho zabil.

Poklekl jsem vedle Julie. Otočil jsem ji a položil si její hlavu na rameno. Tu jsem spatřil krev na jejím levém nadloktí. Oddechl jsem si. Bylo to jenom škrábnutí.

+ + + + +

Aspoň trochu do pořádku jsme se dali teprve odpoledne. V rameni mi začalo divoce tepat a, když mi Julie dala nový obvaz, viděl jsem, že rána se zanítila a její okraj je rudý.

Juliin šrám nebyl nebezpečný. Poněkud se styděla za to, že kvůli tomu ztratila vědomí, ale já jí na uklidněnou řekl, že jí to zřejmě zachránilo život.

Povedlo se mi dokonce vylézt do sedla. Až na to rameno jsem se cítil celkem dobře. Vzali jsme sedlo ze hřbetu grošáka a dali ho na Zackova hnědáka. Grošák se proběhl po pastvině a spokojeně se začal pást.

Nad rančem už od oběda kroužili supi. Někteří se již snesli na mrtvého koně a brzy by se pustili i do míšence. Nechali jsme jeho tělo ležet na dvoře, protože jsme se museli ošetřit a neměli jsme dost sil na to, abychom ho pohřbili.

Když jsme projížděli kolem mršiny koně, vyplašení supi odletěli. Jeden z nich se posadil na větev, na které jsem předtím visel.

Náhle mi hlavou bleskla myšlenka. Včera jsem tam přece viděl cosi lesklého !

Ačkoli bych nejradši ležel v posteli, zastavil jsem pod tím dubem a postavil se na sedlo. Chtěl jsem vědět, jestli má domněnka byla správná.

Julie na mě udiveně pohlédla. „Co tam děláš?“

Levou rukou jsem sáhl do díry v kmeni a nahmatal tam cosi chladného. Po několika minutách jsem to vytáhl ven. Jednalo se o vak z vodovzdorného plátna, který byl svázán řetězem s ocelovým zámkem.

„Co je to?“ otázala se Julie.

„Kolik zlata bylo uloupeno při tom přepadení banky?“ zeptal jsem se.

„Osmdesát tisíc dolarů,“ řekla Julie.

„Spočítáme je, až přijedeme do města,“ odvětil jsem. Pak konečně pochopila.

Vyprávěl jsem jí, jak jsem na ten úkryt přišel, a při tom jsme zapomněli na všechny útrapy. Smáli jsme se a představovali si tváře lidí v Altamontu, kterým strčíme ty peníze pod nos.

Pověděl jsem jí i o mých plánech s rančem. Řekla mi, že nejvíc to potěší jejího otce. To on ji poslal na ranč, aby se po mně podívala.

„Trochu jsem se na tebe zlobila, kdyžs o sobě čtyři dny nedal vědět,“ poznamenala. „Myslela jsem si, žes na mě zapomněl.“

Po půlhodině jsme zrychlili, protože mnou znovu začala lomcovat horečka. Nechtěl jsem, aby si toho Julie všimla, ale neuniklo jí to. Jela těsně vedle mě, aby mě mohla chytit, kdybych padal ze sedla.

Krátce před městem jsem opět zvolnil. Už jsem se bál, že to k doktorovi nezvládnu, když jsme před námi spatřili Altamont. Stačilo jen sjet ze svahu a byli jsme tam.

Právě odbíjela pátá hodina odpolední a ve městě vládl nejčilejší ruch, tak jako všude jinde. Main Street se hemžila lidmi a já se ptal, jestli by nebylo lepší město raději objet. Neměl jsem se však čeho bát. Lidé cítili, že se stalo něco mimořádného a ustupovali nám z cesty.

A pak došlo k něčemu naprosto nečekanému.

John Mortimer stál na chodníku před saloonem a, když nás spatřil - a možná když viděl ten plátěný vak, skočil na ulici a prodral se k nám. Z pouzdra vytáhl kolt a namířil na mě.

„Je to kumpán těch banditů!“ vykřikl, načež vypálil. Nebyl jsem schopen se bránit a tasit kolt, nato jsem byl příliš překvapený. Hleděl jsem do černého ústí hlavně jeho revolveru a po záblesku jsem čekal náraz kulky. Trefila mě do levého stehna a srazila mě ze sedla.

„Pusť to, Mortimere!“

Ulicí zazněl maršálův ocelový hlas, ale Johna Mortimera to nezastavilo. Jakoby to ani neslyšel. Pálil na mě dál. Kulky se zaryly do prachu dva yardy přede mnou.

Taylor Cartridge neměl na vybranou. Musel Mortimerovi střelit do zad. Potom k němu přiběhl, vzal mu z ruky revolver a otočil ho na záda. Kulka mu hrudí vyletěla ven. Na prsou se mu rychle rozšiřovala rudá skvrna.

Taylor Cartridge viděl, že John Mortimer už dlouho žít nebude, a chtěl vědět, proč na mě střílel.

Mortimer na něj hleděl očima rozšířenýma hrůzou.

„To je konec, že Cartridgei?“ zamumlal.

Maršál přikývl. Nechtěl mu lhát.

„Pročs na něj střílel?“ zeptal se.

„On - našel - ty peníze,“ sípal Mortimer. „A Black - měl - můj dopis.“

„Black Curling měl tvůj dopis?“

„To já - já jsem mu - napsal, že v sejfu je osmdesát tisíc dolarů -znal jsem číselnou kombinaci zámku. Thompson si ji - vždycky psal na kousek papíru. Při pokeru - naše kabáty - visely na jednom věšáku. Já - jsem si chtěl něco vzít z kapsy kabátu - a náhodou jsem sáhl do jeho kapsy - a pak jsem viděl ta čísla. Blacka jsem znal -z dřívějška-já…“

Povyprávěl maršálovi všechno. I to, že dal Blacku Curlingovi tip, aby banku přepadli v noci a vybrali trezor. To se však zřejmě Blacku Curlingovi nezamlouvalo a zkusil to za bílého dne, přičemž bandité tři lidi zabili a jednoho zmrzačili. Ředitele banky Curling zastřelil proto, že mu kdysi odmítl dát půjčku na ranč.

„Já jsem - já jsem zavraždil Stellu,“ zašeptal Mortimer nakonec, načež se mu ochable zvrátila hlava.

Doktor, který tam mezitím přispěchal, na Cartridgeův tázavý pohled pouze zavrtěl hlavou.

Taylor Cartridge se obrátil a přistoupil k mému šedákovi. Odvázal pytel ze sedla a pokusil se otevřít zámek. Nepodařilo se mu to ale, tak jej ustřelil kulkou z revolveru. Potom sáhl dovnitř a vytáhl několik svazků bankovek i s papírem prozrazujícím číselnou kombinaci. Maršál si jej krátce přečetl a strčil ho do kapsy.

Pak se obrátil ke mně.

„Kdes to našel?“

Než jsem mohl odpovědět, odstrčil Cartridge doktor a zavrčel: „To ti může povyprávět později, Taylore.“ Potom se na mě zazubil a dodal: „Tvůj kumpán už čeká.“

Maršál s Julií mně pak pomohli do jeho domu. Přemýšlel jsem o tom, co mě čekalo. Chtěl jsem náš koňský ranč v Coloradu prodat, kdyby s tím Zack souhlasil, a za ty peníze bych nakoupil dobytek. Opravil bych ranč a potom…

Ale co, řekl jsem si. Budu teď mít v posteli dost času na přemýšlení. Usmál jsem se na Julii a Taylora Cartridge a pak jsem ztratil vědomí…