John Kirby

Colorado western 059. Smrtící kořist

Ben Matthews se svou bandou přepadl banku v Mineral Wells a bez milosti při tom zastřelil dva bankovní úředníky. S 25O tisíci dolarů pak prchal, když se při přestřelce s vojenským oddílem oddělil od svých mužů. Když texasští rančeři Tyr Danton a Jim Buckley, kteří Matthewse znali ještě z občanské války, slyšeli, že Matthews nasedl ve Wacu do dostavníku, rozhodli se, že mu na dostavníkové stanici Camp 24 nastraží past. Když tam oba texasští rangeři dorazili, netušili ještě, že se zde má naplnit jejich osud…

Dostavník spatřil ve stejném okamžiku, kdy přiložil naběračku s vodou ke rtům.

Tyr Danton byl vysoký muž, jenž nyní stál ve stínu přístřešku dostavníkové stanice. Pouze na holínky mu svítilo slunce.

Zarazil se, vyplivl vodu a hodil naběračku do zpola zakrytého sudu, který stál u zdi.

Už hodiny čekal na ten dostavník, ale teď, když viděl oblaka zvířeného prachu, tomu nechtěl věřit. Upravil si revolverový opasek a oběma rukama pohladil tmavá pouzdra a sluncem zahřáté pažby svých koltů.

Z mračna prachu se vynořil kočár. Oblaka prachu byla odnášena poledním větrem, který však nemohl zmírnit dusné vedro, které panovalo. Pomalu se otočil a s cinkáním ostruh se vydal ke dveřím, odkud vyšel. Jeho kroky dutě zněly na starých, zpráchnivělých, prachem pokrytých prknech ani ne tři yardy širokého chodníku.

Ve dveřích se zastavil a odsunul si svůj plochý, tmavý texaský klobouk z čela.

„Dostavník přijíždí,“ řekl. Oba muži, kteří seděli u stolu v chladivém stínu nízké místnosti, položili karty na stůl.

Jeden z nich plivl do mosazné mísy, která stála v rohu, načež si hřbetem ruky přejel neholenou bradu.

„Už?“ otázal se.

Tyr Danton přikývl. „Teď se ukáže, jestli v tom dostavníku je, nebo ne,“ podotkl a přistoupil ke stolu. Pohlédl na karty, načež řekl: „Poslouchejte, Fallone, víte, co máte dělat?“

„Ano. Říkal jste mi to několikrát. A co cestující?“

Tyr Danton vzal druhému muži, který seděl naproti Fallona, karty z ruky.

„Tři esa a jeden kluk,“ poznamenal. „Takže vyhráls. Co jste říkal, Fallone? Vašim cestujícím se nic nestane.“

„To nejsou moji cestující,“ namítl Fallon. „Jsou to cestující Wells Fargo.“

Vstal, strčil ruku pod rozepnutou flanelovou košili a poškrábal se na hrudi

Fallon měl široký obličej. Když Tyr Danton a Buckley přijeli na stanici, srovnal jej kvůli této šířce Buckley s ovčím zadkem. To srovnání nebylo úplně od věci. Nad nízkým čelem mu doslova zářily husté, irsky zrzavé vlasy.

Tyr se díval na Fallona, který pomalu kráčel ke dveřím, načež se zastavil na prahu.

„Ano, je to dostavník z Waca,“ prohodil Fallon.

„Za pár minut bude tady, Jime,“ řekl Tyr.

Buckley vstal a odsunul židli.

„Kdoví, jestli tam je.“

Tyr si promnul bradu.

„Přijede, na to se spolehni,“ poznamenal. „Cítí se příliš bezpečně.“

Buckley se usmál, načež vytáhl revolver z pouzdra, otevřel jeho bubínek, protočil ho dlaní a přesvědčil se, že komory jsou nabité.

„Ben Matthews,“ řekl. „Ben Matthews…“

Tyr na něj úkosem pohlédl.

„Dřív jste se přátelili, ne?“ prohodil.

Buckley přikývl a strčil si kolt ráže 44 do pouzdra, načež se přesvědčil o tom, že je možné jej hladce tasit.

„Necháš to na mně?“ zeptal se Tyr.

Buckley na něj vrhl krátký pohled. „Co?“

„No, jde o to, kdo se Matthewsovi postaví, Jime. Nechej to na mně.“

„Není snad jedno, kdo to udělá? Hlavně, když se to podaří.“

Tyr Danton si v kapse svého koženého kabátu ubalil jednou rukou cigaretu.

„Víš, že se dobrovolně nevzdá, Jime. Budeš mít v rozhodujícím momentě dost rychlou ruku? Byli jste přece…“

„Byli jsme přece přátelé, tos chtěl říct, že? Právě proto to je moje věc, rozumíš?“

„Rozumím, ale je to nebezpečné, Jime. Znáš Matthewse lépe než já. Nejdřív střílej a pak se teprve ptej.“

Buckley nehnul ani brvou.

Tyr Danton za ním vyšel ven. Jim Buckley vzal naběračkou vodu ze sudu, napil se a vyplivl ji do písku. Pak se opět trochu napil a pověsil naběračku na okraj sudu.

Vzhlédl a jeho pohled se střetl s Tyrovým. Danton si všiml jisker v Jimových očích. Nato se Jim sklonil, aby si utáhl revolverové pouzdro na stehně.

Tyr cítil vnitřní neklid, který z Buckleyho čišel, jako žár z ohně, a pochopil, co se v něm teď odehrává.

Když se Jim narovnal a sáhl si do náprsní kapsy své žluté košile, aby vytáhl hvězdu, chytil ho za ruku.

„Proč to nenecháš na mně, Jime? Sám přece cítíš, že nejsi úplně jistý.“

Jim na něj pohlédl, ale pak sklopil zrak. Natáhl ruku a řekl: „Vidíš, je úplně klidná, nechvěje se,“ poznamenal. „To zvládnu, Tyre. Každý si tím musí jednou projít.“

Obrátil se a pomalu vyšel na horké červnové slunce, které nemilosrdně spalovalo krajinu. Vypadal pohuble a působil osaměle a ztraceně. Kráčel se svěšenými rameny a s kloboukem posunutým hluboko do čela vstříc svému osudu. Jeho ostruhy tiše cinkaly.

Fallon se odlepil od výklenku dveří a přistoupil k Tyru Dantonovi, jenž pomalu vzal zpoza opasku tenké, kožené rukavice a natáhl si je na ruce.

„Proč jde sám?“ zeptal se Fallon. „Proč jste sem přijeli dva, když na to teď půjde sám? Koho to vlastně čekáte, rangere?“

Tyr viděl, že Buckley zmizel mezi kůlnou a stájí. Sáhl si do kapsy a vytáhl pěticípou stříbrnou hvězdu, odznak texaských rangerů. Pohlédl na ni a zase ji strčil do kapsy.

„Copak vám Jim Buckley nic ne-řekl o tom bankovním přepadení, Fallone?“

Šéf stanice pokrčil rameny. „Znám tu historku,“ prohodil. „Ano, vyprávěl mi o ní. Ale jak se jmenuje ten muž, který jede v tom dostavníku?“

Tyr Danton hleděl na kočár, který právě přijel do velkého dvora. Koně se leskli potem a měli pěnu u huby.

„Ten muž se jmenuje Ben Matthews,“ řekl a upravil si rukavice. „Říká vám to jméno něco?“ Fallon na něj udiveně pohlédl. „Matthews? Ben Matthews? Snad to není ten, co v občanské válce bojoval pod plukovníkem Stonewallem Jacksonem?“

„Běžte pozdravit vaše cestující,“ poradil mu Danton, aniž by odpověděl na jeho otázku.

„Ano,“ přisvědčil Fallon podivně znějícím hlasem. „Ano! Ano, jistě, už jdu.“

Sešel po schodech dolů a chvatným krokem se vydal k dostavníku, který stál u studny.

Tyr Danton odklopil i druhou polovinu víka sudu s vodou a posadil se na jeho okraj.

Seděl ve stínu a mohl tak z bezpečí pozorovat, jak Fallon klábosí s vozkou a spolujezdcem, načež otevřel dvířka vozu a vysunul dřevěné schůdky, které u expresních dostavníku usnadňovaly vystupování a nastupování. Nahlédl do vozu a řekl: „Jste na dostavníkové stanici Camp 24, dámy a pánové. Nechcete si vystoupit? Můžete se posílit kávou a pánové i whisky. Vše na účet Wells Fargo. Prosím!“

Tyr krátce pohlédl směrem, kde zmizel Jim, ale nikde ho neviděl

Ve dvířkách kočáru se objevil muž, který skočil na zem, aniž by použil schůdky. Byl malý a zavalitý a postavou silně připomínal Fallona. Byl však oděn do elegantního světlého cestovního obleku se zlatem prošívanou kravatou a kloboukem značky Bowler, který musel stát nejméně padesát dolarů. Tyr viděl, jak sahá do vozu, jakoby někomu chtěl pomoci. Nato se jí

chytila útlá, jemná ruka v tmavé, dlouhé rukavici. Ze schůdků pomalu sešla žena v tmavém cestovním kostýmku.

Tyr jí neviděl do tváře, protože na hlavě měla klobouček se závojem, který zakrýval její tvář. Chvíli stála vedle dostavníku, aby jí pak onen muž nabídl rámě a doprovodil ji do domu.

Nato z dostavníku vylezl tmavě oděný muž, reverend s bílým límcem a vedrem zrudlým obličejem. Po něm vyšel hubený, širokoplecí muž s ostře řezanou, vrásčitou tváří. Tyr Danton cítil, jak na něm na chvíli ulpěl pohled jeho přivřených, světlých očí. Pak se ten pohled upřel jinam, ale po chvíli si oba pohlédli do očí.

Tyr toho muže ještě nikdy neviděl, ale náhle si byl jist, že to je Matthews.

Onen muž na sobě měl světlý kabát s tmavými, sametovými klopami, pod ním vínově rudou, sametovou vestu a dlouhé, tmavě hnědé kalhoty, jejichž manžety byly přetažené přes okraje holínek. Na hlavě měl široký carolinský klobouk.

Tyr viděl, že přes levé rameno nese dvě sedlové kapsy.

Cípy saka měl poněkud vyboulené, což prozrazovalo, že nosil dva revolvery.

„Pojďte, pánové,“ zval je Fallon. „Vevnitř je chladno a…“

„Už jdeme,“ řekl reverend. Obrátil se na muže se sedlovými kapsami a dodal: „Nepůjdete si sednout do stínu, pane Durayi?“

„Ano. Běžte napřed, já hned přijdu za vámi,“ řekl onen muž, zatímco se rozhlížel.

Tyr Danton pomalu sklouzl ze soudku a po Fallonovi, který šel jako poslední, vešel do domu. Muž, který musel být Matthews, se nevzdaloval od dostavníku.

Tyr ještě viděl, jak vozka a jeho spolujezdec vypřahají koně. Pak vstoupil dovnitř.

„Na stole je whisky,“ řekl Fallon. „Káva bude hned, panstvo.“ Potom zmizel ve vedlejší místnosti a zavřel za sebou dveře.

Tyr zůstal stát vedle dveří a pozoroval tři muže u stolu.

„Nu, pak tedy ten dar Boží ochutnáme,“ řekl muž na konci stolu a sáhl po láhvi whisky, jež stála před ním. „Napijete se snad, co, reverende? Nebo jste asketa?“ Mladá žena, která si sedla vedle něj, si sdělala klobouk a upravila si vlasy.

Podsaditý muž vedle ní, který právě naléval dvě sklenice whisky, se zarazil.

Na jeho tváři se objevil prostoduchý úsměv. Tyr by mu nejraději jednu vrazil. Ten chlápek mu byl odporný. Čekal, že se něco stane, ale k ničemu nedošlo.

„Viditelně to je jeden z vašich ctitelů, slečno Stuartová. Není to snad dobré znamení pro Mariin? Odkud slečnu Stuartovou znáte, mladý příteli? Na kterém pódiu jste ji viděl? V New Orleans? Nebo v San Francisku? Ne, počkejte, nebyl jste náhodou ve Washingtonu na tom samém představení, které navštívil prezident Johnson?“

Tyr vyňal cigaretu z úst a pomalu řekl: „Nemyslím, že bych slečnu Stuartovou potkal v New Orleans, San Francisku nebo ve Washingtonu, pane. Nikdy jsem se nedostal tak daleko na východ a stejně tak si nemyslím, že bych slečnu Stuartovou potkal v Texasu.“

Zatímco hovořil, obrátil se k oné mladé ženě. Muž vedle ní se usmál. „Texasané mají zvláštní způsob dělání komplimentů, slečno Stuartová. Na to si musíte zvyknout.“ Tyr pohlédl do jejích hlubokých, tmavých očí a spatřil v nich cosi podivného.

„Jestli někdy v následujících dnech přijedete do Mariinu, mladý příteli,“ řekl onen muž, „pak večer navštivte saloon Tejano. Potom se dozvíte, kdo je slečna Stuartová. Nechám vám tu lístek.“

„Ten si můžete schovat,“ odvětil Tyr.

Reverend si náhle potáhl límec. „Mohl bych dostat sklenici vody?“ otázal se. „To vedro…“

Podsaditý chlapík se pomalu otočil a řekl: „Budete se muset jinak obléknout, reverende. Jinak tu nevydržíte. Hned vám přinesu sklenici vody. Viděl jsem sud s vodou venku vedle dveří.“

Vzal si reverendovu sklenici s whisky, opatrně si ji nalil do svého pohárku a pak se vydal ke dveřím. Tyr mu zastoupil cestu. „Dejte mi tu sklenici. Já tu vodu přinesu. Zůstaňte vevnitř.“

„Jděte mi z cesty,“ zavrčel muž. „Nevidíte, že…?“

„Říkám vám, že tu vodu přinesu,“ opakoval Tyr. „Dejte mi tu sklenici.“

Muž chtěl něco odpovědět, ale pak pohlédl Tyrovi do očí a zmlkl.

Danton mu vzal sklenici z ruky, načež se otočil a vykročil ke dveřím.

Dál se nedostal.

Zvenčí se ozval výkřik.

„Matthewsi!“ A pak: „Uhněte, Fallone! Fallone! Odhoďte revolver, Matthewsi!“

Třeskl výstřel následovaný dalšími dvěma, které se slily v jeden.

Kdosi vykřikl, načež padla třetí rána z revolveru. Po ní zaduněl výstřel z pušky.

Sklenice se roztříštila na tisíc střípků, když Tyr ramenem strčil do dveří a otevřel je.

Přes dvůr běžel muž s kolty v rukou. Vedle dostavníku ležel další muž a u něj klečel třetí, který z pouzdra vytahoval revolver.

Pak spatřil Fallona, který jak pádil ke stáji, jako by mu hořelo v patách, aby poté zmizel v jejích vratech.

Mezi stájí a kůlnou ležel na zemi Buckley a pokoušel se zvednout ruku s revolverem.

Tyr viděl, že Matthews zmizel za dostavníkem. Vyrazil za ním. Matthews se přehoupl přes plot ohrady. Přes rameno měl dvě sedlové kapsy.

Tyr se vrhl k zemi, když viděl, že Matthews natáhl kohoutky obou svých revolverů. Těsně před ním se do horkého písku zaryly kulky.

Převalil se k dostavníku a chopil se winchestrovky spolujezdce, jenž ležel vedle zadního kola vozu.

Viděl, že Matthews na něj vypálil přes branku a pak se rozběhl ke koním. Tyr se převalil pod dostavníkem na druhou stranu. Matthews se vyšvihl na jednoho neosedlaného pinta a přiměl zvíře ke skoku přes branku. Pak dvakrát vypálil na Tyra. Kulky se odrazily od železného ráfku kola.

Pinto se mocným skokem přenesl přes branku. Tyr stáhl pákové nabíjení a vypálil, aniž by pažbu winchestrovky zapřel o bok. Kůň byl kulkou zasažen přesně uprostřed skoku. Při doskoku se mu podlomily přední nohy a Matthews byl katapultován přes jeho hlavu. Dopadl však jako kočka a sebral se ze země ještě, než Danton stačil znovu nabít. Vstal a rozběhl se k dřevěnému žlabu.

Tyr Danton střílel, jak rychle jen mohl. Lesknoucí se nábojnice mu létaly kolem tváře. Matthews dovrávoral ke žlabu a skácel se do něj.

Jeho sedlové kapsy i revolver ležely vedle žlabu.

Tyr odhodil winchestrovku a obešel dostavník. Spolujezdec seděl na zemi zády opřen o přední kolo vozu a jeho bledá tvář byla zkřivena bolestí.

Tyr udělal několik nejistých kroků, načež se rozběhl a vedle Jima Buckleyho se vrhl na kolena. Otočil ho na záda a chytil ho za ramena.

„Ty blázne, ty zatracený blázne, pročs to udělal?“ vykřikl. „Jime! Proč? Pročs nechtěl, abych to udělal já? Jime, ty proklatý blázne!“ Buckley na něj upřeně hleděl a z nosu mu tekla krev. Otevřel ústa. „Tyre…Fallon…on…on…“ Náhle se mu zvrátila hlava a rozšířily se mu oči. Ruka, kterou chytil Dantona za předloktí, ochabla a poklesla. Tyr jím zatřásl. „Jime? Jime!“

Pustil ho do písku a sklonil hlavu. Zavzlykal. Tu na něj padl stín. „Rangere!“

Tyr zavrtěl hlavou, aniž by vzhlédl.

Kdosi mu položil ruku na rameno. „Simon Fallon toho muže varoval, rangere.“

Tyr mlčel. Klečel v písku a rukama sevřenýma v pěst se opíral o stehna.

„Fallon je pryč,“ řekl muž stojící nad ním. „Odjel pryč, na jih. Viděl jsem ho.“ Tyr mlčky přikývl a vrávoravě se

zvedl.

Oním mužem, který celou dobu stál vedle něj, byl vozka. Sklonil se a natáhl ruku k Buckleymu.

„Nedotýkejte se ho!“ řekl Tyr. „Nedotýkejte se ho.“

„Chtěl jsem mu jenom vzít hvězdu,“ řekl vozka.

Tyr Danton si promnul oči.

„Nikdo mu tu hvězdu nevezme,“ řekl. „Nikdo! On v ni věřil.“

Tu se objevil reverend.

„Nedotýkejte se ho,“ opakoval Tyr Danton. „Nikdo se ho nedotkne! Oddělám každého, kdo to udělá.“

Upřeně hleděl na Jimovu tvář a nic jiného nevnímal.

Pak se konečně sklonil, zvedl svého mrtvého druha a pomalu jej odnesl pod topol stojící vedle ohrady.

Ostatní na něj zadumaně hleděli.

„Půjdu za ním,“ poznamenal reverend. „Potřebujeme.“

Vozka ho chytil za ruku. „Nepotřebuje nikoho. Uhodil by vás, kdybyste tam přišel. Jestli se teď modlí nebo ne, není to snad jedno?“

Podsaditý muž v klobouku značky Bowler na Tyra hleděl se směsicí nechápavosti a hnusu v očích. Vytáhl si z kapsy tenký černý, mexický doutník, ukousl mu špičku a vyplivl ji.

„Co se stalo?“ zeptal se vozky. „Slyšeli jsme výstřely a pak…“

Vozka pokrčil rameny. „ Oba rangeři čekali na chlápka, který si říkal Duray. Simon Fallon, šéf stanice, ho varoval. Proč, to nevím.

Vlastně se nejmenoval Duray, ale Matthews. Všechno proběhlo hrozně rychle. Nemohli jsme tomu zabránit. Můj spolujezdec sice na Matthewse vystřelil, ale koupil při tom kulku do boku. Musím se o něj postarat. Nechcete mi pomoct, reverende? Musíme ho ovázat, jinak vykrvácí.“

„Jen běžte, reverende,“ řekl podsaditý chlapík. „Ten živý vás potřebuje naléhavěji než mrtvý. Modlit se můžeme potom.“

„Jak takto můžete mluvit, pane O’Briene. Před deseti minutami tady zastřelili člověka. Madam, neměla byste mu dovolit, aby takto mluvil,“ odvětil reverend.

„Ne?“ řekla mladá žena. „Co že bych neměla, reverende? Řeknete mi to i potom, co mě uvidíte na pódiu? Co ode mě vlastně chcete?“

Tlouštík pohlédl na reverenda, načež vyňal doutník z úst.

„Nedokázal bych to vyjádřit lépe, Maxin,“ řekl.

„Viděl jste jeho oči?“ otázala se, jakoby ho neslyšela.

„Koho tím myslíte, Maxin? Toho reverenda?“

„Myslel jsem toho rangera, když říkal: Nedotýkejte se ho! To jsem myslela, Franku.“

„Ne, jeho oči jsem neviděl. Proč?“

„Nedokážu vám to vysvětlit, Franku.“

„Běžte zpět do stanice,“ prohodil. „A nepřemýšlejte o tom, Maxin.“

„Co tím míníte?“

„Podle mě jsou všichni texasští rangeři bývalí zločinci, kteří si jenom připnuli hvězdu. Vzpomínám si na to, co vždycky říkal jeden maršál: Od té doby, co jsou rangeři, se zločinci oddělávají navzájem.“

„Vy asi nemáte úctu před ničím, Franku, že ne?“ řekla takřka neslyšně. On ji však slyšel.

Vyňal si doutník z úst a odvětil: „Úctu? Úctu před čím? Před pár chlápky, kteří si připnuli hvězdu, aby zlegalizovali své vraždy? To přece nemyslíte vážně, Maxin.“

„Nejradši bych do Texasu nikdy nejezdila,“ tiše poznamenala. „Tam člověk zemře a nikdo si toho ani nevšimne!“

+ + + + +

Když Tyr Danton přebrodil Brazos River, začalo pršet a pršet nepřestalo, ani když už na svém ryzáku plemene kentucky dorazil v noci do městečka Mariin. Přestože bylo léto, panovala tam podzimní nálada. Vzduch byl chladný a jasný.

Tyr si posunul svůj plochý texaský klobouk hlouběji do týla, když přijížděl ke stáji, která byla vidět už od kostela postaveného ve španělském koloniálním stylu.

Zavedl koně do boxu, odsedlal ho, nechal sedlo ve stáji a vzal si s sebou jen sedlové kapsy a pouzdro s krátkohlavňovou winchestrovkou. Byl oblečen do koženého kabátu z tmavé, naolejované kůže, který byl podšitý ovčí kožešinou. Když vyšel ze stáje, zvon na věži misijního kostela odbíjel deset hodin. Tyr skočil na chodník a vyhnul se tak bahnu. Při každém kroku tiše cinkaly ostruhy.

Saloon Tejano nalezl bez větších problémů. Po kostelu byl saloon největší budovou v Mariinu. Před vchodem svítily lucerny. Když Tyr přistoupil ke dveřím, vynořila se ze stínu postava.

Tyr pod kabátem sáhl po revolveru.

Pak ve světle lampy spatřil hvězdu a zase ruku svěsil.

Potom světlo lucerny dopadlo i na mužovu tvář a ruce.

„Jste v Mariinu cizí, pane?“ otázal se.

Tyr pomalu přikývl. „Proč?“ „Nečetl jste vyhlášku na kraji města?“

„Ne, zástupce. Nečetl jsem žádnou vyhlášku. Co na ní stojí?“

„Jestli se vrátíte, tak si můžete přečíst, že v Mariinu je zakázáno nosit zbraň.“ Hlas zástupce maršála zněl přidušeně a ironicky. Prohlížel si Dantona, jeho pušku i těžký revolverový opasek, jehož přezka byla pod kabátem vidět.

Tyr řekl: „Jsem v Mariinu poprvé, zástupce. Dnes večer, nejpozději brzo ráno zase odjedu.“

„V Mariinu se zbraně odevzdávají, i když sem člověk přijede jenom kvůli jedné skleničce whisky. Jestli mi nechcete dát své zbraně, tak rovnou zmizte.“

Tyr chvíli přemýšlel, zda má kolt a pušku odnést do úřadovny. Zástupce na něj zkoumavě hleděl. Tyr se nechtěl ve městě, které neznal, pohybovat beze zbraně. Mariin bylo obyčejné divoké městečko ve středním Texasu a nebylo dobré v takové městě chodit beze zbraně. Pravou rukou si rozepnul kabát. Tu zazářila jeho rangerská hvězda. Zástupce na ni pohlédl. Uvažoval.

„Nevěděl jsem, že do Mariinu má přijet ranger,“ podotkl. „Nikdo nás neinformoval a ani jsme o žádného nepožádali.“

„Řekl jsem vám přece, že tudy jen projíždím,“ odvětil Tyr. „Musím tu něco vyřídit - bez rozruchu! Za pár hodin zase pojedu.“

„Proč nenavštívíte maršála Warnera? Chcete se tu s někým setkat?“

Danton schoval rangerskou hvězdu a odvětil: „Jak jste na to přišel, zástupce?“

„Protože se tu kdosi ptal na texaského rangera. Na texaského rangera z okresu McLennan. Vy přece jste z okresu McLennan, z Waca, ne?“

Tyr zbystřil.

„Z Waca? Ne, pocházím z Rogersu v okrese Bell. Před několika hodinami jsem se přebrodil přes Brazos. Kdo se ptal?“

„Dnes v poledne, ještě než začalo pršet, přijelo do Mariinu pět jezdců. Měli s sebou jednoho naloženého koně.“

Tyr se rozhlédl, ale kromě několika osvětlených oken všude panovala tma.

„Kdo byli ti muži?“ zeptal se polohlasně.

„Nepředstavili se. Ale mohu vám říct, kde jsou. Ubytovali se v hotelu Mariin Star.“

Tyr si odsunul klobouk z čela a utřel si mokré obočí.

„Nevíte aspoň, jak vypadají?“ otázal se. „Nebylo vám na nich něco nápadné?“

Zástupce se opřel o sloupek chodníku a odvětil: „Jo. Jeden z nich se jmenuje Mark. Nosí dva revolvery - tak jako vy. Proč se ptáte?“

„Nic, nic!“ odtušil Tyr. „Možná se přece jen ještě skočím podívat za maršálem.“ Aniž by se se zástupcem rozloučil, vešel do saloonu. Ve vysokých dveřích visely pestré korálky. Saloon byl prosycen kouřem, vůní whisky a pachem potu a kůže. Po čerstvém vzduchu venku ho to doslova udeřilo do nosu. Vládlo tam dusné vedro a okamžitě se začal potit.

Na chvíli zůstal stát u dveří a snažil se zjistit, jaká je situace. Na malém pódiu tančila dívka v ozdobném kostýmku s pštrosími péry zastrčenými na nejrůznějších místech. Jako doprovod jí vyhrával pianista.

Saloon praskal ve švech a Tyr se musel prodrat davem, aby se dostal k rohu pultu.

„Whisky?“ otázal se barman. Tyr přikývl.

Barman před něj postavil sklenici a nalil do ní hnědou tekutinu.

„Vystupuje tu ještě slečna Stuartová?“ zeptal se Danton, potom co na pult hodil deseticentovou minci.

Barman zašpuntoval láhev. „Vy asi nejste zdejší, co? Maxin Stuartová už své vystoupení měla. Přijeli sem kvůli tomu lidi z celého okolí. Jenom vy jste přišel pozdě.“ „To už nevystoupí?“ „Ale ano, kolem půlnoci. Proč?“ Tyr do sebe hodil whisky. Cítil pálení záhy, v žaludku se mu však rozlilo příjemné teplo.

„Chci s ní mluvit,“ odvětil. „Kde bych ji teď mohl najít?“

„Nemůžete k ní, pane. Dneska večer už tu zmlátili dva chlapy, kteří se pokoušeli jí dotknout. Jeden jí sáhl jenom na lem sukně. Tvrdě za to zaplatil.“ „Kdo je zmlátil?“ „Kdo? No, ostatní… všichni! V Mariinu totiž není moc žen, víte?“

Tyr mu po pultu posunul stříbrný dolar. „Jsme staří přátelé. Nu?“ Barman dolar okamžitě schoval. „Tam jde její manažer O’Brien. Pravděpodobně do její šatny. Když půjdete za ním, tak ji naleznete.“ Tyr se otočil a spatřil podsaditého muže v městském obleku, s kloboukem značky Bowler a kravatou, který kráčel po schodech vedoucích do patra.

Na okamžik si vzpomenul na scénu z Campu 24, na kterou nikdy nezapomene. Hned tu myšlenku zaplašil. Pomalu vykročil od pultu a vydal se ke schodům. O’Brien již mezitím zmizel. Na chvíli zaváhal, ale pak po špinavých, sešlapaných a rozvrzaných dřevěných schodech vyšel nahoru.

V chodbě již zněl randál zdola jen tlumeně. Prošel chodbou a rozhlédl se. Nevěděl, které dveře by to mohly být, ale pak se zpoza jedněch ozval mužský hlas. Okamžitě věděl, že to je O’Brien. Přistoupil k nim. O’Brien vzrušeně hovořil a odpovídal mu vysoký a rozhněvaný ženský hlas. 12

Tyr sáhl po klice a otevřel dveře. Proběhlo to tak tiše, že ti dva vevnitř si ho vůbec nevšimli. O’Brien držel Maxin Stuartovou za ruku a mluvil na ni. „Ahoj,“ řekl Tyr. O’Brien pustil ženinu ruku a obrátil se. Jeho široká tvář potemněla.

„Co tu, k čertu, chcete?“ vyštěkl. Tyr si sdělal klobouk a oklepal si kapky deště z kabátu. „Zapomněl jste mi dát volný lístek na představení. Chtěl jsem si ho vyzvednout. Nebo máte něco proti?“ Viděl, že Maxin Stuartová se usmála. „Prosím o prominutí, madam. Ruším?“ „Ne,“ rychle odvětila. „ Sám přece vidíte, že rušíte, takže zase vypadněte,“ zasyčel O’Brien. „Co…“

„Slyšel jsem, že slečna Stuartová bude vystupovat ještě jednou o půlnoci. Chtěl jsem ji pozvat na drink. Nebo máte něco proti, pane?“

O’Brien vztekle pohlédl na Maxin. „Dobře si to rozmyslete,“ řekl, načež se obrátil na podpatku, vyňal z úst doutník a opustil místnost, aniž by Dantonovi věnoval jediný pohled. Když odešel, práskl za sebou dveřmi.

Maxin Stuartová pohlédla na Tyra a začalo jí cukat ve tváři. Pak se k němu otočila zády a přistoupila k otevřenému oknu. Tyr zůstal chvíli stát u dveří, potom položil

sedlové kapsy a pouzdro na podlahu a svlékl svůj kožený kabát.

„Nechcete jít dolů?“ otázal se. „Řekl bych, že při troše snahy bysme tam sehnali nějaké pití. Co myslíte? Nebylo správné, že jsem sem tak vpadl, co?“

Promnula si oči a pomalu se otočila. Pokusila se o úsměv, ale zůstalo jen u pokusu. „Jsem ráda, že jste přišel,“ špitla, „pane…“

„Danton! Tyran Danton. Půjdeme?“

Mlčky přikývla, Tyr otevřel dveře a vyšel za ní na chodbu. Pak zamkl a vzal si klíč. „Pojďme!“ řekl a vzal ji za ruku. „Nemusíte mě zvát,“ poznamenala. „Vím, že texaští rangeři nejsou bůhvíjak placení. Dvě sta dolarů za měsíc…“

„Sto padesát dolarů,“ opravil ji. Sešli po schodech dolů. Tyr si všiml O’Briena, jenž stál u pultu. „Tam vzadu je jeden stůl volný,“ řekl. „Posadíme se tam?“

Když míjel barový pult, vzal si láhev a dvě sklenice a hodil na pult zlatý dolar.

Maxin se posadila a lokty se opřela o stůl. Na okamžik skryla tvář do dlaní. To gesto prozrazovalo nekonečnou únavu. Pak zvedla hlavu a s úsměvem řekla: „Je hezké, že jste přijel do Mariinu. Frank neměl pravdu: Nebyl to jen moment.“ „Co?“

„Ale, tomu byste nerozuměl.“ Tyr otevřel láhev a oběma nalil na dva palce whisky.

„Na co si připijeme?“ otázala se Maxin, potom co láhev zase postavil na stůl.

„Na váš úspěch, samozřejmě. V saloonu Tejano je dnes celý Mariin a to jenom kvůli vám.“

„Vy jste asi ještě nikdy nebyl na Východě, co?“ řekla a protočila svou sklenici mezi dlaněmi.

„Za války jsem se dostal až do Tennessee. Proč?“

„Úspěch může člověk mít jenom na Východě,“ odpověděla. „Úspěch, to je, když o vás píší velké noviny. V New Yorku, Washingtonu, Philadelphii. To je úspěch.“

„Vám se v Texasu nelíbí?“ zeptal se. „Máte tu přece velký úspěch.“ „Měla jsem úspěch. Ale úspěch přijde a zase odejde… a teď s Frankym O’Brienem cestuji po Západě. To je všechno, co zbylo.“

„Ale vždyť ve Washingtonu vás viděl i prezident Johnson, ne?“

„To bylo ještě před Frankym,“ řekla. „Je snadné se na Východě dostat nahoru, ale ještě snáze tam člověk zase spadne dolů. A jestli chce být pořád na vrcholu, nesmí zestárnout ani o den. Ale o mně už mluvíme příliš. Kam máte namířeno?“

„Nevím,“ odvětil. „Přijel jsem sem, abych vás viděl na pódiu.“

„To se vám nevyplatí,“ odtušila s trpkým úsměvem. „Kvůli tomu jste sem jezdit nemusel. Mariin není Washington nebo Philadelphia.“

„A co budete dělat dál?“ otázal se. „Zdá se, že O’Briena nemáte zrovna v lásce.“

„Franka? Věřil, že se mnou vydělá velké peníze. Ale teď pomalu začíná poznávat, že tak velké nebudou. Budeme se trmácet Západem tak dlouho, dokud nenajde někoho jiného, od koho si bude slibovat víc. A to možná nebude trvat dlouho. Jsem příliš hrdá na to, abych mu mohla být milenkou. A to Franky O’Brien nemůže snést. Vzala jsem vám iluze?“

„Žádné jsem si nedělal,“ odvětil Danton. „Časem člověk ztratí iluze o všem. Myslím, že máme návštěvu.“

Mezi stoly k nim přicházeli dva muži. Oběma se na vestách leskly hvězdy. Tyr v jednom z nich poznal zástupce, se kterým hovořil před saloonem. Ten druhý byl vytáhlý muž s vrásčitou, bledou tváří. Byl oděn do tmavého obleku, bílé košile a květované hedvábné vesty, na níž se mu skvěla hvězda městského maršála. Měl malé, světlé oči a stejně tak světlé obočí. Oba muži byli ozbrojeni revolvery.

Maršál si sáhl na okraj klobouku a řekl: „Clint mi pověděl, že jste tady, rangere. Omlouvám se, madam, jestli ruším. Není v Mariin něco v pořádku? Už rok se tu žádný ranger neobjevil.“

„Jsem tu jen jeden večer, maršále,“ řekl Tyr rozladěný tím, že je vyrušili z tak zajímavého rozhovoru. „Chtěl bych se u vás zastavit.“

„Co máte s těmi muži, na které jste se ptal?“ otázal se maršál. „Vypadají, jakoby přijeli odněkud ze severu, možná z Oklahomy nebo z Kansasu. Čekal jste na ně?“

„Nečekal jsem na nikoho, maršále,“ řekl Tyr. „Bude lepší, když si o tom promluvíme později v úřadovně.“

Maršál přikývl. „Dobrá, budu tam. Jestli se něco přihodí, tak mi to povězte. Jestli budete potřebovat pomoc, tak mi o tom dejte včas vědět.“

Sáhl si okraj klobouku a spolu se svým zástupcem opustil saloon. Tyr za nimi hleděl. „Kde jsme to skončili?“ prohodil. „U iluzí. Takže…“

Náhle se odmlčel, protože pestré skleněné dveře, za nimiž právě zmizel maršál se zástupcem, se otevřely.

Maxin Stuartová viděl, jak se výraz Tyrovi tváře změnil. Otočila se. Ve dveřích stáli dva muži. Rozhlédli se a pak pomalu vykročili k pultu. Měli na sobě kožené kabáty podšité kožešinou. Jejich holínky byly mokré a zablácené. Oba byly ozbrojeni dvěma revolvery. Měli je připásány po kansaském způsobu vysoko u boku, takže jejich pažby jim trčely přes pás. Opřeli se zády o pult a začali se rozhlížet po osazenstvu saloonu.

Tyrovi neuniklo, že jeden z nich si ho všiml a loktem strčil do svého druha. Pak si jej soustředěně prohlíželi. Jeden z nich měl širokou tvář s výraznými rty a nízkým čelem. Jeho poněkud vypoulené zelené oči vyzařovaly tvrdost.

Tyr pod stolem sáhl po revolverovém pouzdru a ukazováček položil na chladný, ocelový lučík spouště.

Jeho napjatosti si Maxin pochopitelně všimla.

„Co se děje?“ zeptala se tak tiše, že to mohl slyšet pouze on. „Kdo jsou ti muži?“

Aniž by od nich odvrátil zrak, odtušil: „Mohla byste se teď vrátit do své šatny?“ Řekl to, aniž by pohnul rty, způsobem, který byl tišší, než šepot.

„Ano!“ odpověděla.

Zvedl se a následoval ji ke schodům. Pravou ruku držel na pažbě revolveru.

Nahoře na schodech se otočil. Oba muži pořád stáli u pultu a dívali se na něj.

Tyr vtlačil Maxin do potemnělého pokoje a zavřel za sebou dveře.

„Jenom žádné světlo!“ řekl, načež uslyšela jeho tlumené kroky doprovázené tichým cinkáním ostruh, aby se pak jeho silueta objevila proti oknu. Chvíli panovalo ticho, načež Tyr řekl: „Pojďte sem, Maxin.“

Protápala temnotou, až ji chytil za ruku a přitáhl k sobě.

„Podívejte se dolů, Maxin!“

Dole na ulici, ve světle, jež vycházelo z velkých prosklených dveří saloonu, spatřila tři jezdce, kteří tam stáli v dešti. Z nozder jejich koní vycházela pára. Náhle se objevili další dva muži. Zastavili se u jezdců a vypadalo to, že s nimi hovoří. Po chvíli všech pět pohlédlo k saloonu.

Maxin se pokusila Dantonovi vytrhnout, ale ten ji držel pevně.

„Kdo jsou ti muži?“ otázala se přidušeným hlasem.

„Vidíte toho muže dole, který si právě vytahuje límec kabátu, Maxin? Jmenuje se Mark Hanna. Ti další jsou Crawford, Sylvester a Derrick a potom je tam ještě míšenec, který si říká Sam White Cloud. Na těch pět mužů jsou v Texasu, Novém Mexiku a Kansasu vydány zatykače, na kterých stojí: Živý nebo mrtvý! Jsou známi jako Matthewsova banda.“

„Matthews?“ Cítil, jak Maxin strnula. Její tvář byla v temnotě pouhou bledou skvrnou, ale i tak poznal, že se na něj dívá.

Tiše řekla: „Ten muž, kterého jste zastřelil v dostavníkové stanici za Wacem…“

„…se jmenoval Ben Matthews,“ dopověděl její myšlenku. „On a šest jeho lidí v Mineral Wells v okrese Palo Pinto přepadli banku dobytkářského spolku, uloupili čtvrt milionu dolarů a zastřelili dva pokladníky. Jeden člen Matthewsovy bandy byl v Mineral Wells zastřelen, ostatní unikli. Ben Matthews ale chtěl své lidi podvést a zmizel i s celou kořistí směrem k mexické hranici. Vydali se po jeho stopě a aby je zmátl, jel oklikou na jih a nasedl do dostavníku. Byl však poznán a v Campu 24 jsme se mu s Jimem Buckleym postavili a zastřelili ho. Nevěděl, že jeho vlastní lidé jsou jen jeden den cesty za ním. Muž jménem Fallon, Simon Fallon, totiž v Belmeadu narazil na Hannu a jeho muže. Od něho se museli dozvědět, co se stalo. Fallona pak našli v jeho hotelovém pokoji s podříznutým hrdlem.“

„A proč teď jdou po vás?“ „To je tak těžké uhodnout?“ otázal se.

Pustil ji a zatáhl žaluzie. Pak potmě přistoupil ke stolu. Škrtl sirkou a sklonil se s ní k petrolejové lampě. Maxin jej mlčky pozorovala.

Jeho tvář byla ozářena rudým svitem a pokrývaly ji hluboké stíny, když se k ní obrátil.

Kopl do sedlových kapes, které ležely u dveří.

„Víte, co je v těch sedlových kapsách, Maxin?“ otázal se. „Dvě stě padesát tisíc dolarů.“

Nervózně si přejela dlaní po tváři.

„To jsou peníze z Mineral Wells?“

„Ano. Čtvrt milionu dolarů.“

„Ale…“

Obešel stůl a přikročil k ní. „Dvě sta padesát tisíc dolarů, které by byly ztraceny, kdyby jsme se nepostavili Benu Matthewsovi. Když pojedeme rychle, můžeme za pár dnů být za Rio Grande. Jim a já jsme objevili jedno údolí poblíž Rio de San Rodrigo. Mexičané mu říkají Valle del Mariposa. V tom údolí jsme chtěli chovat dobytek…

Maxin, přijel jsem do Mariinu, abych tě vzal s sebou. Když jsme se ve Fallonově stanici poprvé viděli, poznal jsem, že tě chci. Vím, co mi chceš říct, ale neříkej to! Už jsem se rozhodl. Tři dny jsem projel okresem McLennan a za tu dobu jsem si všechno rozmyslel. Pojď!“ Chytil ji za ruce. „Mám právo na život. Teď jde o každou minutu. Mark Hanna to ví, a proto je tady. Nebude ztrácet čas a pokusí se dostat zlato. Co tě tu drží? O’Brien? Vždyť ho nenávidíš! Pódium? Vždyť je nenávidíš! Je to snad poslední šance, kterou máme, Maxin. Nech tu vše, nemusíš si nic brát. Za několik dnů jsme za Rio Grande. Půjdu teď dolů a koupím toho nejrychlejšího koně, jaký zde je. Za čtvrt hodiny ve stáji.“

„Ale…“

Její námitku přerušilo vrznutí dveří.

Tyr se bleskově otočil.

Ve dveřích se objevil O’Brian, který okamžitě strnul, protože Tyr na něj namířil kolt.

Pak jej pomalu sklonil a strčil zpátky do pouzdra.

O’Brian zůstal stát ve dveřích. Byl bledý jak stěna a horečnatě oddechoval.

„Co to má být?“ užasl.

Tyr pohlédl na Maxin, načež se sklonil, vzal si svůj kabát a hodil si ho přes rameno, aby se pak chopil sedlových kapes a sedlového pouzdra.

„Je tu nějaký zadní východ?“ otázal se Maxin.

Přikývla. „Musíš jít chodbou a pak posledními dveřmi. Vedou na protipožární schodiště, po kterém se dostaneš na dvůr.“

„Co se děje?“ zeptal se O’Brian.

Tyr na něj váhavě pohlédl, aby se pak obrátil na Maxin. „Mám mu to říct já?“

„Povím mu to já,“ odvětila. „Franku - já, já jdu pryč.“

O’Brianovi trhlo ve tváři. „Tím chceš říct, že - že mě opouštíš?“

„Ano, Franku.“

O’Brian kývl na Dantona. „Sním?“

„Ano.“

„Ty ses zbláznila.“

„Ano, možná ano, ale už jsem se tak rozhodla. Za čtvrt hodiny odjíždím.“

O’Brian nervózně těkal pohledem mezi Maxin a Tyrem.

„Nepojedeš,“ prohodil.

„Ty mi v tom chceš zabránit?“ otázala se klidným hlasem.

„Když mě přinutíš, tak ano,“ řekl O’Brian. „Tos dočista zešílela? Co ti může nabídnout? Nevzpomínáš si, co se stalo na té dostavníkové stanici? Muži jako on nežijí dlouho.“

Rozechvělým hlasem odpověděla: „A co mi můžeš nabídnout ty, Franku? Mám jenom jediné přání: skončit s životem, který vedu. Možná máš pravdu a opravdu obelhávám sama sebe, ale co může být horšího než stát na pódiu před tlupou dobytků v zaplivaném saloonu…a nechat se od nich omakávat, když kolem nich procházím?“

„Víš dobře, že si lžeš do kapsy,“ procedil O’Brian mezi zuby. „S ním bude tvůj život ještě drsnější.“

Tyr ho chytil za ruku a obrátil ho k sobě. „Bude lepší, když budete mlčet,“ zavrčel.

O’Brian se marně snažil mu vytrhnout. „Dejte ty ruce pryč, vy zatracený…“

Maxin Dantona uchopila za ruku a odhodlaným hlasem řekla: „Nebij ho. Prosím, počkej na mě ve stáji. Přijdu tam.“

Tyr spatřil v jejích očích strach. Pomalu pustil O’Brianův kabát. O’Brianovi klesla ruka, kterou se bránil Dantonovu sevření.

„Budu tam čekat,“ poznamenal. „Jestli tam za čtvrt hodiny nebudeš, přijdu si pro tebe.“

Natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit po tváři, ale pak se zarazil a zase ruku svěsil.

Potom odešel.

+ + + + +

Tyr zvedl z kozy na řezání dřeva těžké sedlo typu McClellan - nechal ho tam předtím sušit - a přehodil jej přes hřbet svého koně. Vedle něj již stál osedlaný vysoký ryzák plemene kentucky s tmavou hřívou a dlouhým ocasem. Na hřbetě měl dámské sedlo.

Tyr se sklonil a přitáhl jeho podbřišník. Venku pršelo a profukoval nárazový vítr. Ve stáji však bylo teplo a vonělo to tam senem a čerstvou koňskou mrvou. Koně klidně stáli ve svých boxech a odfrkávali.

Tu zavrzaly dveře vedle zavřených vrat stáje. Tyr zpozorněl. Chvíli nehybně stál za svým koněm. Lucerna byla pověšena tak nešikovně, že ho oslepovala. Spatřil pouze temný stín u dveří. Pak sáhl po revolveru, jehož pouzdro nebylo pevně přitáhnuté ke stehnu.

To byl zvyk, který si Tyr přinesl ještě z dob, kdy žil na opačné straně zákona. Své těžké Smith & Wessony ráže 44 nosil ve volně se houpajících pouzdrech. Nemusel je tak namáhavě vytahovat, stačilo jen sáhnout na pažbu a trhnout.

„Kdo je to?“ otázal se. Věděl, že je osvícen lucernou a že je kryt pouze tělem koně.

Temná postava se přiblížila a vynořila se z přítmí stáje.

Tyr poznal O’Brianovu tvář a jeho ruka se pomalu svezla z pažby koltu.

„Co chcete?“ otázal se potom, co vyšel zpoza koně a sáhl po sedlových kapsách a pouzdře na pušku, které leželo na slámou pokryté podlaze.

O’Brian vyňal z úst doutník a uhasil ho o dřevěný sloupek.

„Maxin tu bude každou minutu,“ řekl O’Brian, který si jej pozorně prohlížel. „Nechcete ji snad doopravdy vzít s sebou, co? Maxin

vyrostla na pódiu, na to byste neměl zapomínat. Jednoho dne to nevydrží a vrátí se.“

„To už je náš problém,“ odtušil Tyr. „Chce pryč od vás a od světa saloonů a tingltanglů. Vy to možná nechápete, ale já ano.“

O’Brian se opřel o sloupek a pohlédl na Tyra přivřenýma očima. Jeho tvář byla i v tom narudlém osvětlení velmi bledá a napjatá. Na lících měl temné skvrny.

„Jedno už jsem pochopil,“ poznamenal. „Maxin nepatří k ženám, které by šly s mužem, který jim nemůže nabídnout víc než špinavou zástěru. A rangeři se k velkým penězům dostanou jen zřídka. Kam chcete jet? Do Kalifornie? Do Mexika? Do Oregonu?“

Tyr si všiml zvláštního tónu v jeho hlasu. O’Brian měl palce zaháknuté ve své hedvábné vestě bez rukávů a nehýbal se.

„Někam,“ odpověděl Tyr. „Chcete mi snad namluvit, že o ni máte strach?“

Strčil pouzdro na pušku pod sedlové kapsy a pevně je přitáhl. Tu se za ním ozvalo tiché cvaknutí. Pomalu se ohlédl. O’Brian se stále opíral o sloupek, ale nyní držel v rozechvělé ruce malý, čtyřhlavňový Sharps Derringer. Jeho obličej byl, pokud to vůbec bylo možné, ještě bledší než předtím, měl skoro zavřené oči a sípavě a rychle dýchal.

Tyrovi stačil jediný pohled do těchto přivřených očí, aby poznal, že O’Brian to myslí vážně. Položil obě ruce na sedlo.

O’Brian odstoupil od sloupku a přišel blíž. Čtyři miniaturní hlavně Derringeru Tyrovi mířily na záda a tato zbraň byla na tuto vzdálenost stejně nebezpečná jako velkorážní kolt.

„Chtěl bych jenom jedno,“ řekl O’Brian, jenž se jen s námahou ovládal. „Chtěl bych vědět, co máte v těch sedlových kapsách, Dantone. Dejte je dolů a hoďte mi je. Stát! Nepohybujte se přitom příliš rychle. Tady ve stáji výstřel nikdo neuslyší. Tak co?“

Tyr cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Začal se potit. Pomalu uvolnil přezky, jimiž byly sedlové kapsy přitáhnuté.

„Tak dobrá,“ řekl. „Je tam spousta peněz. Ale nepatří mně ani vám. Jsou z jedné banky ze severu Texasu. Jedu tam. I kdybyste mi je vzal a uprchl, daleko byste se nedostal. Texasští rangeři by vás pronásledovali i do samotného pekla.“

O’Brian se temně zasmál. „Nespletl jste si směr? Mariin leží jižně od Waca, ne severně. To mě máte za úplného hlupáka, Dantone? Vy ty peníze přece nechcete vrátit tam, kam patří. Nevykládejte mi pohádky! Chcete s nimi zmizet! Do Kalifornie, co? Nebo do Mexika? Máte ty peníze a ani ve snu by vás nenapadlo je vrátit. Proč byste to také dělal?“

„Z jednoho velmi prostého důvodu,“ odpověděl Tyr. „Ještě stále nosím rangerskou hvězdu. A musel byste mě zastřelit, abyste mě zastavil. Nebudete ani pět minut z Mariinu a vydá se za vámi stíhací oddíl. Dokázal bych muže svolat za několik minut.“

„Jo, to vím,“ řekl O’Brian. „A nikdo by mi nevěřil, protože nosíte hvězdu a já jsem jenom malý zloděj. Tak nějak to myslíte, že? Ale kdo vám řekl, že za těch pět minut ještě budete na tomto světě? Možná už nebudete mít příležitost někoho svolávat.“

Udělal vyzývavý pohyb derringerem a dodal: „Dělejte, dejte sem ty kapsy. Ale žádné hlouposti. Jestli uděláte špatný pohyb, zmáčknuto.“

Tyr pomalu stáhl sedlové kapsy ze hřbetu koně.

„Hoďte mi je sem a…“

O’Brian už se nedostal k tomu, aby dokončil větu. Tyrova pravá ruka vystřelila a těžké, kožené kapsy O’Briana zasáhly do ruky, v níž držel kolt.

O’Brian reagoval bleskurychle, avšak přesto o zlomek vteřiny pozdě. Zmáčkl spoušť již v okamžiku, kdy mu kapsy derringer srazily. Stájí zazněl tlumený výstřel.

Tyr se vzápětí rozmáchl a vší silou O’Briana udeřil do tváře.

Kuplíř zavrávoral a ztratil rovnováhu. Pokusil se chytit přepážky mezi boxy, ale nepodařilo se mu to a svezl se po ní na podlahu. Ještě stále však držel v ruce Derringer. Převalil se a pokusil se namířit na Tyra, když ho Danton kopl do zápěstí.

O’Brian vykřikl a pustil derringer z bolestí ochromených prstů. Zbraň odletěla do slámy. Překvapivě, vzhledem ke svým tělesným proporcím, za ní natáhl rukou.

Tyr jej o zlomek vteřiny předešel. Vší silou O’Brianovi přišlápl ruku.

O’Brian přidušeně vykřikl a pokusil se vytrhnout ruku zpod Dantonovi holínky, ale pak vzhlédl a spatřil hlaveň revolveru ráže 44. Vzhlédl ještě výš a uviděl tvář Tyra Dantona.

„Ne!“ řekl. „Ne, ne!“

Tyr odkopl derringer pryč.

„Ty malý bastarde,“ zavrčel. „Ty odporný malý ksindle, tak ty sis myslel, že si to se mnou můžeš rozdat, co? Myslíš, že se nechám zastavit? To sis vážně myslel? Zastřelil bys mě, až by ses dostal k penězům, co? Co mi teď může zabránit, abych tě neoddělal? Sáms přece řekl, že výstřel nikdo neuslyší.“

O’Brian mu viděl na očích, že to myslí vážně. Pomalu se plazil pryč,

až narazil na stěnu boxu. Dál už nemohl. Chvěly se mu rty.

„Zradil bys mě, hned jak bych se k tobě otočil zády,“řekl Tyr. „Dal ses na pekelnou hru, Franku. A teď jsi v osidlech ďábla. A kdo se v nich jednou ocitne, už se z nich nedostane.“

Pomalu natáhl kohoutek těžkého revolveru a zvedl hlaveň. Jeho prst začal pomalu tlačit na spoušť.

„Ne!“

Tyr se otočil a namířil na vrata stáje.

V matné záři lampy tam spatřil Maxin Stuartovou. Měla na sobě cestovní kostým a přes ramena pláštěnku z tmavé kůže.

„Pro rány Boží,“ řekla tichým hlasem. „Pro rány Boží, ne!“

Tyr stál mezi ní a O’Brianem. Pomalu sklonil ruku s koltem.

„Víš, co žádáš?“ otázal se. „Jestli ho nechám naživu, tak nejpozději do čtvrthodiny potom, co opustíme Mariin, se za námi vydají pronásledovatelé. Budou nás štvát a nejsem si jistý, že k Rio Grande dorazíme včas, když je budeme mít v patách.“

O’Brian pomalu vstal. „Jestli mu to dovolíš, tak mě oddělá, Maxin,“ řekl rozechvělým hlasem.

Tyr na něj mlčky pohlédl. Revolver v jeho dlani se lehce chvěl, když jeho dlouhou, osmihrannou hlaveň namířil na O’Briana. Panovalo naprosté ticho, pouze koně odfrkávali v boxech zneklidněni prvním výstřelem.

A do tohoto ticha nyní promluvila Maxin Stuartová: „Jestli ho zastřelíš, tak s tebou nepůjdu Tyre! Nový život nemůžeme začít vraždou. Jeďme pryč, prosím! Ti muži, kterés mi ukázal, mě viděli vycházet ze saloonu.“

Tyr sebou trhl. „Mark Hanna a jeho lidé?“ otázal se vzrušeným hlasem. „Sledovali tě?“

„Nevím,“ řekla. „Když jsem opustila saloon, byl jeden z nich venku, a když mě uviděl, šel dovnitř. Kráčela jsem dál ulicí, ale když jsem se ohlédla, viděla jsem je všechny před saloonem. Dívali se za mnou.“

Tyr přišel pozpátky ke vratům stáje. Jeho kolt byl ještě stále namířen na O’Briana, který se nehybně opíral o dřevěnou přepážku a hleděl na něj. Vzal kolt do levé ruky a pravou rukou pootevřel vrata.

Vítr mu vehnal do tváře kapky deště, když vyhlédl ven. Spatřil temné postavy, jež se vynořily ze tmy a blížily se ke stáji. Okamžitě zase vrata zavřel a opřel se o ně. Pohledem těkal mezi Maxin a O’Brianem.

„Nasedni,“ řekl Maxin Stuartové a přistoupil ke svému koni. Ještě stále držel v ruce revolver. Na okamžik se zastavil, aby se pak prudce otočil a pažbou koltu O’Briana udeřil do šíje.

O’Brian se neslyšně svezl po přepážce do slámy.

Tyr rychle zvedl sedlové kapsy a pevně je přitáhl k sedlu, načež se vyšvihl na hřbet koně. Pohlédl na Maxin, chytil ji za ruku, kterou měla položenou na hrušce sedla, a podíval se jí do očí.

„Až teď vyrazíme, mysli jenom na to, že se musíme dostat pryč,“ řekl. „Hanna a ostatní budou střílet. Ty, Maxin, vyjedeš jako první, to je bezpečnější. Já pojedu za tebou. O nic se nestarej, jenom jeď, nejrychleji, jak to půjde, rozumíš? Musíš mi slíbit, že se nebudeš otáčet, ano?“

Cítil sevření její dlaně a ve slabém svitu lampy si všiml, že se pokusila o úsměv. Její rty se chvěly jako rty dítěte, které pláče, ale pak její obličej ztvrdl, vyšvihla se do sedla a chopila se uzdy.

Tyr chytil jejího ryzáka za ohlávku a přivedl ho k bočním dveřím. Sklonil ze sedla a otevřel dveřím.

Z temnoty noci se vynořilo několik stínů. Byli už tak blízko, že mohl slyšet cinkot ostruh. Pomalu natáhl kohoutek revolveru. Kůň pod ním začal tančit, když se na něj přenesla jezdcova nervozita. Tyr držel uzdu pevně v levé ruce, tlakem stehen pak zvíře rychle uklidnil. Kůň zafrkal a pokusil se vyrazit, ale Tyr jej udržel na místě.

Kroky se blížily stále víc. Danton slyšel tlumené mumlání a mlaskavý zvuk, když muži vytahovali holínky s deštěm nasáklé půdy. V temnotě žhnuly rudé konce cigaret.

Teď!

Tyr vykopl pravou nohou a udeřil ryzáka Maxin do břicha.

Kůň vyděšeně zařehtal a vzepjal se. Tyr měl chvíli strach, že se Maxin neudrží v sedle. Pak se však zvíře rozběhlo cvalem vpřed.

Tyr viděl, jak se Maxin křečovitě drží vlající hřívy zvířete. Pobodl svého koně do slabin a úzkými bočními dveřmi vyjel ven.

Temné postavy se před vyrážejícími koňmi rozprchly. Kdosi vykřikl. Někdo se na něj vrhl a pokusil se chytit uzdy jeho koně.

Tyr zmáčkl spoušť. Na zlomek vteřiny spatřil v záblesku výstřelu tvář onoho muže, který pak zmizel v bahně.

Tyr ponoukl svého koně ostrým indiánským křikem a cvalem se vydal ulicí. Za jízdy se obrátil a dvakrát vystřelil po pronásledovatelích, kteří za nimi běželi. V temnotě se několikrát zablesklo a Danton se musel sklonit ke krku svého zvířete, aby se nestal terčem smrtících kulek.

Daleko před ním prchala Maxin. Vlál za ní její plášť.

Stále se střílelo. Věděl, že Hannu a ostatní členy Matthewsovy bandy v žádném případě nesetřásl.

Bylo mu jasné, že je budou pronásledovat. Jeho spojencem však byla noc. Náskok několika minut musel stačit, aby naaranžovali falešné stopy a pak zmizeli pod pláštěm deště a temnoty.

Maxin dohnal u posledních domů Mariinu. Několik minut jeli mlčky vedle sebe a soustředili se na jízdu. Náhle se Tyr vyklonil ze sedla a chytil jejího valacha za ohlávku. Cválajíc zabočili z cesty a vydali se ke skupině topolů.

Tyr strčil revolver do pouzdra a chopil se krátkohlavňové winchestrovky.

Vedle něj vzrušeně oddechovala Maxin Stuartová. Potmě ji chytil za ruku.

„Necháme je projet kolem,“ řekl.

Nabil winchestrovku a položil si hlaveň na levé předloktí.

Po chvíli uslyšeli jezdce, kteří projeli kolem nich. Byla tma jak v pytli, měsíc byl za mraky a tak jezdce vůbec neviděli. Slyšel však dusot kopyt, který pomalu utichal. Opatrně stáhl kohoutek pušky a strčil ji zpátky do pouzdra, načež si utřel kapky deště z tváře a zahleděl se do temnoty.

„Pojedeme teď do jiného okresu,“ poznamenal. „V okrese Bell, poblíž Oenaville, stojí osamělá obchodní stanice. Tam strávíme noc.“

+ + + + +

Déšť pravidelně bubnoval do okna. Muž, který stál za ním a hleděl ven, na světla Houstonu, položil dlaně na chladné okenní tabulky.

„To vůbec není možné dostat se z Waca do Mineral Wells jen za tři dny?“ otázal se.

Obrátil se a ve svitu petrolejové lampy pohlédl na muže, jenž seděl za psacím stolem.

„Vy víte, že z Waca do Mineral Wells jsou to jen dva dny cesty, Gunthere,“ řekl muž za psacím stolem. „A chlápek, který má v sedlových kapsách čtvrt milionu dolarů, jede zatraceně rychle.“

„Zapomínáte, že ne jenom Matthews jde po těch penězích,“ odtušil muž u okna. „Těch šest chlapíků, kteří s ním byli v Mineral Wells, je chce také. Co když Tyra dostanou mezi Wacem a Mineral Wells?“

Muž, který seděl ve světelném kuželu lampy, se opíral lokty o desku stolu a obličej měl opřený o dlaně.

„Gunthere!“ prohodil. „Poslouchejte! Ať už se chcete rozhodnout jakkoli… nezapomínejte na to, že Danton z Waca žádnou depeši neposlal. Včera to bylo už čtyři dny po té přestřelce mezi Dantonem, Buckleym a Matthewsem v Campu 24.“

„A co, když Matthewsova banda byla ve Wacu?“

„Co když! Co když! Vy nechcete vidět, jak je to doopravdy, Gunthere, protože Danton je váš přítel. Tady…“ Vytáhl z kapsy vesty skrčený list papíru a hodil jej na stůl. „Čtěte!“

Muž odstoupil od okna a s cinkajícími ostruhami přikročil k psacímu stolu. Uhladil papír hřbetem ruky a podržel si jej před lampou, aby ho mohl pohodlně přečíst.

Stálo tam:

kapitán j. mctrevor hlavní štáb texaských rangerů houston texas neodkladně žádáme hlášení o oněch 250 000 dolarech - stop - podle maršála z waca hledaný ben matthews před třemi dny na stanici wellsfargo camp 24 zastřelen texaskými rangery - stop - kde zůstaly peníze - stop – dobytkáři jsou stále nervóznější - stop - peníze jinak nedostanou - stop - důrazně naléháme na zprávu, andrew gillespie banka dobytkářského spolku Mineral wells texas

Druhý muž pomalu vrátil skrčený list papíru na stůl a posadil se na hranu stolu.

„Proč jste mě zavolali?“ otázal se. „Co mám udělat, kapitáne?“

Muž, který seděl za psacím stolem, se na něj nepodíval. „Musíte najít Tyrona Dantona,“ řekl, zatímco si prohlížel ruce.

Tlumený smích jej přiměl vzhlédnout.

„Vy to nechcete udělat, Gunthere?“ otázal se.

„Ani náhodou, kapitáne. Ať Tyr Danton udělal cokoli, pořád je můj přítel. Je a zůstane mým přítelem. Najděte si někoho jiného.“

Muž pomalu přišel ke dveřím. Kráčel jako někdo, kdo je velmi unavený.

Když položil ruku na kliku, muž u stolu řekl: „Vím, co od vás požaduji, věřte mi to. Dal bych hrozně moc za to, kdybych toho byl ušetřen. Dáváme šanci lidem, kteří stojí mimo zákon. Vy a Danton jste přátelé, že ano? Vím všechno. Znám vaše příběhy, váš i Dantonův a Buckleyho…. Jim Buckley a Ben Matthews též kdysi byli přáteli -kdysi! Nabídl jsem Buckleymu, aby se za Matthewsem vydal s Dantonem někdo jiný místo něj. Stál tam, kde teď stojíte vy, Gunthere. Nikdy nezapomenu na to, co mi tenkrát řekl. Pohlédl na mě a řekl: Zákon je zákon! A právo musí zůstat právem. Zažil jsem to na vlastní kůži, McTrevore! Zákon je pro všechny stejný, i když je to občas nepříjemné. Bez zákona není život a pořádek, ale jen chaos. Ale dokud bude jen jediný člověk nosit hvězdu, tak se to nikdy nestane. Přísahal jsem! - Jo, to mi řekl a potom si šel pro sedlo, protože mu bylo jedno, jestli se někdy vrátí.“

Gunther se otočil a pohlédl na toho muže.

Pak se obrátil, pomalu za sebou zavřel dveře a odešel.

+ + + + +

Okolo půlnoci, když déšť poněkud polevil, Tyr Danton spatřil světla malé obchodní stanice. Půl hodiny předtím překročili hranici okresu a opustili tak okres Falls. Nato zabočili na jih, aby se vyhnuli osadě Oenaville, a dál jeli ve větru a dešti pustou texaskou prérií.

Tyr zastavil svého koně, utřel si kapky deště z očí a pohlédl na dvě světýlka, jež slibovala domácké teplo. Po tváři mu tekla voda.

„Jsme tady! „řekl.

Maxin Stuartová, jež seděla shrbeně v sedle, zvedla hlavu. Kapuce jí sjela z hlavy a měla proto své dlouhé vlasy až po ramena. Dlouhá jízda z Waca ji stála poslední zbytky sil.

„Za chvíli budeme v suchu,“ řekl Tyr Danton.

Když dorazili na obchodní stanici, rozštěkal se tam pes. Tyr Danton viděl, že je přivázaný na dlouhém řetězu před domem a zmítá sebou. Pak se otevřely dveře domu a ve světle vycházejícím zevnitř se objevil muž.

Kdosi zvolal hlubokým hlasem: „Kdo je tam?“

Muž pomalu kráčel po dvoře. Tyr v šeru viděl, že pod paží nese pušku. Přes ramena měl přehozený kabát. Pod širokým okrajem klobouku nedůvěřivě vyhlížela zarostlá, snědá tvář. Hlaveň pušky bylo namířenou přímo na Tyra.

„Kdo jste?“ zeptal se. „A co tu chcete?“

Pak cvakl kohoutek pušky.

„Přijeli jsme z okresu Falls,“ odpověděl Tyr Danton. „Nemohli bychom tu přenocovat?“ A hned vzápětí dodal: „Přirozeně zaplatíme. Máte snad nějakou místnost, kde bysme se mohli vyspat?“

Vousáč na něj pochybovačně pohlédl, načež jeho pohled sklouzl k Maxin Stuartové, která spíše visela než seděla v sedle. Sáhl si do kapsy, vytáhl odtud sirku, škrtl jí o podpatek holínky a zvedl ji. V mihotavém světle spatřil mokrou tvář Maxin. Pak sirku uhasil.

„Žena?“ otázal se. Chvíli váhal, aby pak řekl: „Tak dobrá, můžete tu zůstat přes noc, jestli mi zaplatíte. Koně nechejte stát tady a pojďte dovnitř. Pošlu ven někoho, kdo vám ta zvířata odvede do stáje a postará se vám o ně. Pomozte té ženě ze sedla, než spadne dolů, člověče.“

Tyr unaveně slezl ze sedla a pomohl dolů Maxin, načež odvázal sedlové kapsy a hodil si je přes rameno.

Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a vydal se k domu, přičemž jednou rukou podpíral Maxin.

Mlčky kráčeli deštěm a mlčky také vstoupili do domu. Za dveřmi byla prostorná místnost. U jejích stěn stály police se vším možným, co se dalo prodat.

V jednom rohu, poblíž černých kamen, seděli u malého, kulatého stolu dva muži, kteří popíjeli whisky a hráli karty. Když Tyr vešel dovnitř po Maxin, oba vzhlédli a odložili karty. Vypadali, jako by za sebou měli dlouhou jízdu. Byli neholeni a jeden z nich měl indiánské rysy. Nejspíš se jednalo o míšence. Oba byli ozbrojeni revolvery. Jejich holínky byly špinavé a také oblečení vypadalo zanedbaně. Tyr si všiml, jak na něj hledí. Bleskově si jej změřili pohledem, načež jejich pohledy ulpěly na širokém, vyleštěném revolverovém opasku, který mu byl vidět pod kabátem.

„Charly!“ řekl vousáč. Za pultem se objevil tupý indiánský obličej.

Vousáč na něj kývl hlavní pušky. „Venku stojí dva koně. Jdi ven a odveď je do stáje. Vytři je slámou a dej jim napít a nažrat.“ Pak se obrátil na Tyra: „Pojďte! Ukážu vám, kde můžete zůstat přes noc. Není to samozřejmě jako u Del Monicos v New Yorku, ale jedna noc se tam vydržet dá.“

Tyr jej následoval. Cítil, že za ním oba karbaníci hledí, ale neohlédl se.

„Jmenuju se Mixus,“ řekl vousáč, zatímco otevíral úzké dveře do vedlejší místnosti. Zmizel ve tmě, aby o pár vteřin na to rozsvítil petrolejovou lucernu, jež vrhala matné světlo na sporé zařízení místnosti. Vlastně se jednalo pouze o dvě pryčny, jinak tam nebylo nic. Malé okno bylo zataženo starou sedlovou pokrývkou.

„Dělá to deset dolarů,“ řekl Mixus. „Pět dolarů za postel a noc.“

Tyr mlčky hodil sedlové kapsy na jednu z pryčen, zatímco Maxin klesla na druhou. Vytáhl z kapsy desetidolarovou bankovku a hodil ji Mixusovi, který si ji schoval a řekl: „Až budete něco potřebovat, tak běžte ven. Máme tu všechno. Dobrou noc.“

Aniž by čekal na odpověď, strčil svou sharpsku pod rameno a zmizel.

Tyr slyšel jeho vzdalující se kroky. Pomalu si sundal klobouk, svlékl kabát a přistoupil k druhé pryčně.

Posadil se na její okraj a stáhl si mokré rukavice.

„Tady jsme konečně v bezpečí,“ řekl. „Hanna a jeho bandité nás budou hledat v opačném směru. Možná si dokonce myslí, že jsme se

vydali k hranici, a vyrazili proto na západ, aby nás dostihli. Ráno po úsvitu pojedeme dál. Za několik dnů jsme za Rio Grande.“

Maxin si položila hlavu na rameno a pohlédla na něj unavenýma, takřka zavřenýma očima.

„Co když nás budou pronásledovat i v Mexiku?“

„Tam nemůžou,“ odvětil. „Texaský ranger nesmí překročit Rio Brava del Nořte a Hanny a jeho bandy se bát nemusíme.“

Chytila ho za ruku. „Odkud máš ty peníze?“

Tyr na ni chvíli mlčky hleděl, načež se jí vytrhl.

„Ze severu, z okresu Palo Pinto, kde leží město jménem Mineral Wells, o kterém j sem ti už vyprávěl. Před třemi týdny tam byla přepadena banka dobytkářského spolku. Benem Matthewsem a jeho bandou. Dva bankovní úředníci při tom byli zastřeleni a Ben Matthews uloupil dvě stě padesát tisíc dolarů v bankovkách. Musel se nějak dozvědět, že tam v té době jsou, a chladnokrevně tu příležitost využil. Banda byla pronásledována velkým oddílem, který jednoho banditu dostihl a zastřelil. Matthews se při útěku od svých mužů oddělil. Využil příležitosti a uprchl i s penězi. Pravděpodobně měl namířeno do Mexika. Pět zbylých banditů se ale vydalo po jeho stopě. Už od něj byli jenom pár tuctů mil, když jsem ho zastřelil v Campu 24.“

„Takže nás budou pronásledovat,“ konstatovala Maxin. „Že ano? Nenechají nás s těmi penězi uprchnout, co?“

Tyr pomalu vytáhl z pouzder své Smith & Wessony ráže 44 a protočil jejich bubínky, aby se přesvědčil o tom, že ty zbraně zůstaly pod kabátem suché. Měl chladem ztuhlé prsty. Od hran hlavní se odráželo světlo.

„Zapomněls, co jsem ti říkal ve Wacu?“ zamumlal, načež vzhlédl. Z jeho očích se zračila naléhavost a hořkost zároveň.

„Řekl jsem ti, že to je moje poslední šance. A nikdo mě nezastaví, Maxin! Nikdo! Jestli to někdo zkusí, tak si proklestím cestu tady tímto.“ Přitom kývl na dlouhé hlavně čtyřiačtyřicítek.

„Ty asi zákonu moc nevěříš, co?“ tiše se otázala a opět ho chytila za ruku.

„Ty a Jim Buckley,“ řekl, „jste se měli dát dohromady. Jim hodně věřil zákonu. Přišla válka a po ní doba, která byla stejně mizerná jako válka sama. Jim chtěl zpátky do normálního života. Kvůli čemu? Kvůli čemu, ptám se! Deka a pár sbitých prken, to je všechno, co si vybojoval. Pane Bože, co jsme to měli za ideály? Po válce jsme s Jimem byli nějakou dobu v Mexiku. A tenkrát jsme objevili Valle de Mariposa. Plánovali jsme, že dáme dohromady naše úspory, přeženeme stádo krav plemene San Saba přes hranici do Mexika a vybudujeme si ranč. Co teď z těch snů zůstalo?“

Vstal a strčil oba revolvery zpět do pouzder. „Spi,“ řekl, načež přistoupil ke své pryčně, vzal z ní deku a přikryl jí Maxin.

„Spi,“ řekl ještě jednou. „Já si dám vedle whisky.“

+ + + + +

Ti tři, kteří seděli u pokeru, vzhlédli, když za sebou zavřel dveře. Tyr Danton s cinkáním ostruh kráčel podél pultu. Vzal si sklenici, načež si přisunul židli ke stolu a chopil se láhve s kořalkou.

„Sklenička stojí jeden dolar,“ řekl Mixus. „Můžete si s námi zahrát poker, jestli chcete, cizince.“

Tyr Danton usrkl. Ta pálenka nemohla být starší než čtrnáct dnů, byla průhledná jak voda a chutnala jako petrolej.

Potom, co sklenici postavil na stůl, vytáhl z kapsy svazek bankovek a hodil jej před sebe. Okamžik panovalo naprosté ticho. Zraky všech byly upřeny na peníze. Pak vzhlédli k němu.

Tyr věděl, že jedná neopatrně, ale nemohl jinak. Zmocnil se ho neklid. Nemohl spát a nechtěl dlouhé hodiny ležet s otevřenýma očima a hledět do stropu. Pocit blížícího se nebezpečí jej zneklidňoval.

Jeden z obou mužů, kteří seděli napravo a nalevo od Mixuse, zvedl ruku a promnul si neholenou tvář. Pohlédl na Jesse a řekl: „Pánové, to je nejméně pět tisíc dolarů.Tolik peněz už jsem pěkně dlouho neviděl.“

„Drž zobák, Jessi!“ zavrčel jeho společník.

Tyr si jej změřil pohledem. Bezpochyby byl z obou starší. Měl propadlé tváře, tvrdá ústa a ostrý nos vévodící opálené tváři. Jeho oči byly hluboko zapadlé. Měly neuvěřitelně světlou barvu. Zračil se v nich chlad, chlad ledové kry.

„Mixi dávej!“ řekl mladší z nich

a povytáhl si revolverový opasek.

Tyr si vzal karty, které jim rozdal

Mixus. Otočil je a viděl, že má tři

krále a dámu.

„Jsem z Fort Worthu,“ řekl, zatímco ze svazku peněz vybral stodolarovou bankovku a posunul ji do středu stolu. „Koupím ještě jednu kartu.“

Mixus mu dal srdcové eso. „Nahoře na severu před pár týdny vyloupili banku,“ řekl mladší z obou mužů. „Víš, jak se to město jmenovalo, Slime? Myslím, že

Mineral Wells. Měl to být Ben Matthews a jeho banda. Už jste někdy slyšel o Benu Matthewsovi, pane?“

„Ne,“ zalhal Tyr. „Nikdy jsem to jméno neslyšel. Kdo to má být?“

„Divné, že to jméno neznáte. Matthewse zná v Texasu každý. Ben Matthews byl za občanské války plukovníkem pod Stonewallem Jacksonem. Velel šestým texaským dragounům a dostal řád za hrdinství. Byl u Chickamaugy. Po válce svůj řád zahodil a stal se obávaným vůdcem banditů na této straně Rio Brazos.“

Mixus hodil karty na stůl. „Pas,“ řekl a sáhl po láhvi whisky. „Jestli budete vždycky začínat se sto dolary, pane, tak nenajdete žádného spoluhráče. Já si těch sto dolarů vydělám za týden, když to jde dobře.“

„Pas,“ přidal se mladší muž. Odstrčil svou židli, vstal a přistoupil k pultu, aby si vzal nohou láhev. Při tom řekl: „Pane Bože, to musí být báječné…“

„Co?“ otázal se Mixus.

„Utíkat s tolika penězi a s takovou krásnou slečnou do Mexika. Vždycky jsem si něco takového přál na narozeniny. Ale máma mi na to řekla, že si mám počkat, až budu starší. Co myslíte, bohatý pane, jsem už dost starý?“

„Může být,“ připustil Tyr. Zvedl se, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Venku byla tma jak v pytli. Do okenních tabulek, od nichž se odrážela má tvář, bubnovaly kapky deště.

„Slyšeli jste to?“ řekl mladík u pultu. „Jasně, máme stejný názor. Víte, pane, Slim a já máme také namířeno přes Rio Grande. Jenže nemáme žádné peníze a to je nepříjemné. Nemyslíte, že je nespravedlivé, že někdo peníze má a jiný zase ne?“

Mixus náhle vstal a přistoupil ke kamnům, aby přiložil. Tyrovi neunikl napjatý výraz v jeho zarostlé tváři.

Tyr se otočil. V jeho pohybu bylo skryto cosi, co muselo varovat každého bystřejšího pozorovatele. Pousmál se, ale to nemohlo zakrýt jeho nervozitu. Ruce mu volně visely dolů a palci se dotýkal revolverových pouzder.

„Na světě je vždycky cosi jako spravedlnost,“ řekl s neklidným úsměvem. „Každý si bere to, na co má, ale zůstane mu to jen, když si to udrží, příteli.“

Pomalu vykročil od okna a prošel místností. Jeho ostruhy tiše cinkaly.

„Zdá se, že o hru už nikdo nemá zájem,“ podotkl. „Možná bude lepší, když půjdu spát.“

Nikdo nic neřekl. Sklonil se nad stůl a levou rukou sáhl po penězích, které nechal ležet vedle karet. Chlapík, se kterým hovořil, náhle vstal a chytil mu ruku. Záludně se usmíval.

„Jsme přece něco jako kolegové,“ řekl. „I já jsem byl ve válce a potom… Tolika penězi se zalknete, pane. Nebylo by od vás hezké, kdybyste nám trochu pomohl? Rozdělené břemeno se nese snáze…“

Tyr klidně položil dlaň na pažbu koltu. „Dejte pryč tu ruku. Nebo snad nevíte, co je pro vás dobré?“ „Pusť ho, Jessi!“ ostře zvolal starší z obou jezdců. „Nechceme přece žádnou krev. Běž k pultu a dopij svou whisky.“

Tyr a mladík si hleděli do očí. Náhle se mládenec rozesmál, obrátil se na podpatku a odešel k pultu. Danton si svazek bankovek pomalu strčil do vnitřní kapsy vesty. Stále se nepřestával usmívat. Dlaň měl pořád položenou pažbě revolveru.

„Jestli zítra pojedete pryč, pak vám řeknu jedno: To co mám, si udržím! Nevím, kdo jste, a ani mě to nezajímá. Nezkoušejte to se mnou.“

Nikdo nic neřekl. Mixus stál vedle kamen a v ruce držel pohrabáč. Neodvážil se však pohnout.

Tyrův úsměv byl ještě výhružnější než hlaveň taseného koltu. Také onen mladík, který ten svár začal, mlčel. V jedné ruce měl whisky, druhou se držel za opasek a se lstivým výrazem ve tváři hleděl na Tyra.

V tom okamžiku za sebou Danton uslyšel šramot. Stál zády ke dveřím a nyní se na okamžik ohlédl.

A pak to šlo rychle: ve škvíře dveří spatřil tvář Maxin Stuartové a zároveň viděl, jak se jí rozšiřují oči a otevírají ústa. Než však stačila vykřiknout, otočil se a bleskově trhl rukou k revolveru.

Mladík u pultu měl v pravici krátkohlavňovou zbraň. Kdyby měl tasit svou vlastní zbraň, tak by byl zřejmě příliš pomalý, ale takto jen zvedl kolt i s pouzdrem a palcem natáhl kohoutek těžkého koltu. Výstřel měl v uzavřené místnosti ohlušující účinek.

Skrze dým viděl, jak se muž u pultu zkroutil, načež vykřikl. Pravá ruka mu ochable visela, jakoby v ní ztratil sílu. Jeho revolver se zaduněním spadl na pilinami pokrytou podlahu.

Tyr se pootočil a namířil na oba muže.

Mixus pustil pohrabáč a zvedl ruce. Druhý muž sňal ruku z pažby revolveru.

„Běž dovnitř a vezmi naše věci,“ řekl Tyr, aniž by pohlédl na Maxin. „Pospěš si.“

Viděl, jak mladík u pultu se sténáním padl na kolena a pravou rukou se chytil za levou paži. Mezi prsty mu prosakovala krev. Jeho

tvář byla zkřivena bolestí, ale jeho pohled byl vytrvale upřen na Tyra.

„To mi zaplatíš, ty pse,“ procedil mezi zuby. „Dostanu tě, i kdybych tě měl hledat v samotném pekle! To mi zaplatíš! Za to tě oddělám!“

„Také jsem ti mohl prohnat kulku hlavou, chlapče,“ nevzrušeně poznamenal Tyr. „Měl bys děkovat osudu. Mixi, odepněte tomu klukovi revolverový opasek. A podejte mi i tu zbraň, co leží na podlaze. Nevím, jestli jste s nimi spolčený nebo ne. Ale jestli uděláte jediný špatný pohyb, tak to zmáčknu.“

Vzal oba kolty do levé ruky, jeden si strčil za opasek a druhý si dal do pravačky.

„Venku je zahodím,“ řekl. „Nechtěl jsem se s vámi svářit, ale jestli mi ještě někdy zkřížíte cestu, tak vás sejmu. Řiďte se podle toho.“

Ve dveřích se objevila Maxin Stuartová. Byla oblečená a na hlavě měla kapuci. Mlčky Tyrovi pomohla do kabátu. Danton vzal sedlové kapsy, hodil si je přes ramena a řekl:

„Mixi, jděte se mnou ke dveřím, otevřete a zavolejte vašeho indiána. Dám mu pět minut, aby osedlal naše koně a přivedl je. Dělej!“

Mixus pomalu přikývl, načež přišel ke dveřím. Otevřel je. Do dusna místnosti pronikl chladný vzduch. V dálce duněly hromy.

Tyr slyšel, jak Mixus hovoří s indiánem, načež obchodník zavřel dveře a vrátil se ke kamnům.

Tyr na něj kývl hlavní revolveru. „Potřebujeme zásoby Mixusi. Neměj strach, vždycky jsem zaplatil za to, co jsem si koupil. Vezměte si dva pytle a dejte do nich fazole, mouku, cukr, kávu, slaninu a tak dál. Pospěšte si, nemám moc času.“

Mixus šel pomalu k regálům, vzal dva plátěné pytle a začal do nich dávat zásoby. Občas pohlédl na Tyra, který na něj neustále mířil koltem. Pak pytle svázal a postavil je na pult.

„Dělá to osmdesát dolarů,“ řekl. „Ceny jsou tu v divočině dost vysoké.“

Tyr mu levou rukou hodil stodolarovou bankovku. V tom momentě kdosi zabušil na dveře. Byl to indián. Zvolal pár slov.

„Vaši koně jsou připravení,“ řekl Mixus. Sáhl pod pult, ale Danton okamžitě zvedl hlaveň revolveru.

„Chtěl jsem jen vytáhnout peníze,“ řekl a olízl si osychající rty. „Dostanete dvacet dolarů zpátky.“

„Nechejte si je,“ řekl Tyr Danton. „Jdeme pryč. Jestli se někdo z vás objeví u okna nebo u dveří, tak ho sejmu. Revolvery najdete někde venku.“

Oba pytle vzal do levé ruky a postrčil Maxin ke dveřím.

„Otevři,“ řekl. „A nechej je otevřené.“

Pozpátku pak vyšel ven. Pršelo už jen řídce a na západě se blýskalo.

Přišli ke koním, které indián nechal stát ve středu dvora, Tyr hodil sedlové kapsy a pytle se zásobami přes sedlovou hrušku, načež pomohl Maxin do sedla a nakonec se sám vyšvihl na hřbet koně.

„Jeď,“ řekl a bok po boku vyrazili ze dvora. Když projížděli kolem žlabu, hodil do něj oba revolvery. Ve dveřích ani v oknech se nikdo neukázal.

Maxin si po cestě stáhla kapuci přes hlavu.

„Co teď?“ otázala se. „To tak bude všude, kam přijedeme?“

„Byla to ode mě chyba, že jsem jim ukázal ty peníze,“ přiznal Tyr. „Ale já nikdy neudělám tu samou chybu dvakrát. Nikdo se nám nepostaví do cesty. Hranice mezi Texasem a Mexikem je mnoho set mil dlouhá. Nikdo neví, kde přebrodíme Rio Grande.“

Pobídl koně k rychlejšímu tempu. Vítr jim vanul do tváře.

+ + + + +

Tyr Danton se probudil, když se začalo šeřit. Nejasně si rozpomenul, co se stalo. Když otevřel oči, spatřil nad sebou černé větve topolu, pod nímž se ráno utábořili. Za topolem se červenal západní obzor. Když se opřel o lokty, uviděl oba koně pást se mezi stromy. Nad kopci na východě se kupila mračna měděné barvy.

Obrátil hlavu a spatřil Maxin Stuartovou, která seděla na sedle u ohně. Měla ruce položené na kolenou a dívala se na něj. Ohýnek příjemně praskal, jeho plaménky olizovaly černé větve a večerní vánek k němu přinášel vůni spáleného borového dřeva a smůly.

Pomalu odhrnul deky a posadil se. „Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se.

Maxin si přitáhla kolena k tělu, jako by jí byla zima.

„Dívala jsem se, jak spíš,“ řekla. „A hodně jsem přemýšlela.“

Tyr odhodil obě deky stranou a vstal. Jeho tělo bylo ztuhlé dlouhým ležením na tvrdé zemi.

„O čems přemýšlela?“

„O tom, jestli je to, co děláme, správné,“ tiše odvětila. „Ty věříš, že to je správné, že ano?“

Tyr přistoupil k ohni. Nesl v ruce revolverový opasek s oběma kolty ráže 44. Připásal si jej kolem boků a řekl: „Nevěřím, že to je správné, já to vím. Myslel jsem, že o tom nepotřebujeme mluvit, Maxin.“

Sklonil se, aby posunul konvici s kávou k okraji ohně a strčil pár suchých větví do ohně, ale, když se skláněl, vypadla mu z náprsní kapsy košile rangerská hvězda. Všiml si toho, teprve když se pro ni Maxin natáhla a zvedla ji. „Dej mi ji!“ řekl. Nehýbala se. Pěticípou hvězdu držela v dlani a hleděla na něj.

Vzal jí ji z ruky, potěžkal ji a nechal ji padnout do ohně.

„Pročs to udělal?“ otázala se, když viděla, jak tu hvězdu pohltily plameny.

„Skončil jsem s tím,“ řekl. „Definitivně! Chci žít, rozumíš? Žít! Už jednou jsem chtěl pořádně žít! Ta hvězda byla moje jediná šance, proto jsem si ji připnul. Víš, co to je, když člověk musí celý rok jezdit a bojovat za sto padesát dolarů za měsíc? Nakonec to koupí každý. A ty se potom ptáš, proč. A nenajdeš odpověď. Když dostali Jima Buckleyho, tak jsem se ptal, za co padl. Co zůstalo z jeho tužeb, přání a snů? Kde jsou? Vyplatilo se mu zhebnout pro ten kus plechu? Má v něj člověk věřit? Jim Buckley věřil v právo a zákon a proto se chtěl postavit Matthewsovi.“

„A ty?“ otázala se Maxin. „Ty v nic nevěříš?“

„Byl jsem ve válce,“ odvětil jsem. „Po tom všem, co jsem viděl, bych musel být idealista, abych ještě v něco věřit. A já idealista nejsem. Už ne.“ „A v co teda věříš?“ „V to, co jsem schopen si vybojovat a udržet. Tomu přece člověk musí věřit…“

„V nic jiného?“

„Jiného? Co jiného? Věřil jsem v jednoho přítele. Ale smrt se před přátelstvím nezastaví. Časem člověk ztratí víru ve vše, když musí žít s tím kouskem plechu. Čemu věříš ty?“

Vzhlédl přes plameny ohně a odvětil: „Věřím v naději.“

„Hodili byste s k sobě s Jimem Buckleym,“ řekl Tyr. „I on byl plný takové víry, dokud nekoupil Matthewsovu kulku. Pak byl s jeho vírou konec.“

Zahleděla se do ohně a špitla: „Kdyby se ti něco stalo, tak bych to nezvládla.“

Pohlédl jí do očí a na okamžik nevěděl, co má říct. Viděl v nich něco, v co se ani neodvážil doufat.

„Ty!“ řekl. „Ty ses ke mně nepřidala kvůli těm penězům, že?“

„To ti trvalo tak dlouho, nežs to pochopil?“ otázala se. „Víš, proč chci, abys ty peníze vrátil? Šla bych s tebou kamkoli i bez těch peněz. Mohli bysme někde začít od-znovu. Někde, kde nás nikdo nezná a…“

Klekl si k ní a pohlédl jí do očí. „Ne,“ odtušil. „Já už bych nikdy nezačínal jako chudý kovboj.“

„Jde ti jenom o ty peníze, že? Chceš jenom je, Tyre! Ale uvědomuješ si, že existuje i něco jiného, než jsou špinavé peníze, totiž člověk, který komusi patří. Čtvrt milionu dolarů přece nemůže být smyslem života.“

„Možná,“ prohodil. „Ale já je teď mám. Osud mi cosi dluží, Maxin! Za ty roky, které mi ukradla válka, za ty roky, kdy jsem stál mimo zákon. Za tu bídu a zoufalství, ve kterém jsem se ocitl ještě jako dítě. Bylo čtyřiadvacet, když mě strčili do špinavého, krysami prolezlého zákopu u Chancelorville, dali mi pušku do ruky a řekli: „Tak a teď se z toho snaž dostat!“ Tehdy jsem se naučil zacházet se zbraněmi. To bylo to jediné, co jsem se naučil dobře. A když potom Konfederace kapitulovala a válka skončila, vzali nám ty zbraně a řekl: „ Zmizni, ty pse! Kvůli tobě jsme prohráli válku…“ Ale dostal jsem ještě jednu šanci… a tu už nemíním pustit. Chápeš?“

Mlčky sklonila hlavu a zahleděla se do ohně. Tyr Danton chvíli čekal, načež vstal a vrátil se na své místo. Špičkami prstů uchopil konvici s kávou a sundal ji z ohně, načež si vzal plechový hrnek, vylil z něho dešťovou vodu a nalil do něj kávu. Maxin Stuartová stále mlčela. Podal jí hrnek a ona si ho mlčky vzala. Sám si pak nalil druhý, posadil se na sedlo, vzal horký hrnek do dlaní a polohlasně řekl:

„To už ale nebude problém, až se ocitneme za Rio Grande, Maxin. 34

Pak se zbavíme minulosti a nic nás již nebude zatěžovat. Jakmile se dostaneme na druhý břeh, vydáme se vstříc světlým zítřkům. Je tolik věcí, které si nezaslouží, aby na ně člověk vzpomínal… a přece na ně nemůže zapomenout.“

Vypil kávu, vylil sedlinu a hodil hrnek k ohni.

„Brzy se setmí,“ dodal. „Za tmy vyrazíme dál. Vydržíš to?“

Mlčky přikývla. Zdálo se, jako by pochopila, že ho nic na světě nezastaví.

Díval se k pasoucím se koním, jejichž siluety se nezřetelně rýsovaly proti večernímu nebi, načež se pomalu a toporně zvedl a sklonil se pro sedlo.

Maxin Stuartová, které ho celou dobu pozorovala, viděla, jak se náhle zarazil a přikrčil a s jednou rukou na hrušce byl připraven si sedlo okamžitě hodit přes rameno. Přivřel oči a zbystřil. Tu se jeho levá ruka svezla ke koltu. Položil sedlo zpátky na zem a přes oheň pohlédl na Maxin. Byla tma jak v pytli a plameny ozařovaly listoví i kmen topolu. Vítr tiše ševelil v listí.

Náhle sykl: „Běž pryč od toho ohně, Maxin! Běž tam k těm keřům a schovej se tam.“ Když zaváhala, naléhavým tónem dodal: „Honem! Pospěš si!“

Cítila, že nesnese odpor. Pustila hrnek a zmizela v keřích, které se

za ní s chrastěním uzavřely. Chvíli stál nehybně vedle ohně, načež se sklonil, sbalil si druhou přikrývku, strčil ji pod první a neslyšně se vytratil do temnoty pod stromem.

Přitiskl se k jeho kmeni a vytáhl pravý kolt. Cítil jeho chladnou ocel. Ukazováčkem nahmatal důvěrně známý oblouk spouště, když natahoval kohoutek.

Nebylo nic slyšet kromě tichého, melodického hvizdotu větru ve větvích topolu. Nehybně stál u jeho kmene a v ruce držel připravený revolver.

Zadržoval dech a snažil se očima proniknout temnotou. Nesměl se přitom nechat oslepit ohněm. Kdesi zakřičel noční pták. Náhle se ozval dusot kopyt, onen známý, tlumený zvuk doprovázený tichým vrzáním sedel. Tu se cosi ve tmě zalesklo. A pak se z temnoty vynořili jezdci. Osvětlovala je mihotavá zář plamenů. Chvíli tam mlčky stáli. Tyr odstoupil od kmene. Jeden z jezdců se sehnul a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

Když se sklonil, padla zář ohně na jeho tvář a Tyr poznal, že to je jeden z obou mužů, na které natrefil na Mixusově obchodní stanici. Pak uviděl, že jeho druh má ruku v obvazu.

Starší z obou jezdců pomalu nabil winchestrovku, načež ji zvedl k líci, na okamžik zaváhal a potom vypálil na dvacet yardů vzdálené přikrývky, které Tyr nechal pod kloboukem. Nato stáhl pákové nabíjení a vystřelil podruhé. Mezi stromy se nesla ozvěna výstřelů.

Tyr levou rukou tasil druhý kolt a natáhl kohoutky obou zbraní.

„Hledáte mě?“ zvolal, aniž vystoupil ze stínu.

Viděl, že jezdec zalícil a o zlomek vteřiny ho předběhl. V temnotě se zablesklo. Tyr vypálil z obou koltů zároveň. Kůň se s řehtotem vzepjal a katapultoval svého jezdce ze sedla. Muž zůstal viset v jednom třmeni hlavou dolů. Kůň vyrazil přes mýtinu a smýkal nešťastného muže za sebou.

Druhý muž tasil levou rukou a vystřelil na něj. Tyr vypálil také, jenže ve stejném okamžiku se vrhl k zemi a kulky z obou koltů Smith and Wesson minuly svůj cíl.

Než se stihl převalit, viděl, že jezdec otáčí koně, pobodává jej ostruhami do slabin a mizí v temnotě. Pustil revolvery, vyskočil na nohy a vyrazil k opačnému okraji mýtinky. Za běhu zvedl winchestrovku, načež zmizel v křovinách. Běžel však dál, nedbaje na to, že ho větve šlehaly do obličeje. Pak se ocitl na volném prostranství. Slyšel dusot kopyt a viděl temný stín jezdce mizejícího v dáli. Ve svitu hvězd se závoj prachu, který se za ním zvedal, třpytil jako stříbrný šlojíř.

Tyr zvedl winchestrovku a vypálil. Na okamžik ho oslepil záblesk, ale potom poznal, že kůň nyní již běží bez jezdce.

Těžce oddechujíc znovu nabil a z okraje topolového remízku se vydal k místo, kde musel ležet muž, jehož srazil kulkou ze sedla. Když spatřil jeho temnou postavu na zemi, zastavil se a vpálil do něj další kulku.

Už několikrát zažil, jak zdánlivě mrtvý člověk náhle ožil a zaútočil na přišedšího. Tento muž však už byl na onom světě. Tyr k němu přistoupil, převalil ho na záda a škrtl sirkou, aby mu viděl do tváře. V mihotavé záři sirky spatřil mladý obličej. V hrudi tomu mladíkovi zely dvě rány.

Danton odhodil sirku na zem a zašlápl ji.

„Ty hlupáku!“ řekl. „Hlupáku! Co z toho teď máš?“

Pomalu se obrátil a vrátil se k remízku. Cítil se prázdný a vypálený jako po každém boji. Na jazyku měl podivnou pachuť.

Přikročil k ohni, odhodil kolty, zvedl plechový hrnek a nalil si do něj kávu, kterou pak rychle vypil. Potom si dopřál ještě jeden hrnek. Pomalu se uklidnil. Když uslyšel

šramot, vzhlédl a spatřil Maxin Stuartovou. Přemýšlel, co jí má povědět.

Nakonec řekl: „Sbal si svoje věci! Bude lépe, když pojedeme dál. Přibyl nám teď jeden rezervní kůň. Můžeme jet, dokud budeš moct!“ Ve tváři jí cukalo a po lících jí tekly slzy. Držela se za břicho a vzlykala.

„Přestaň!“ polohlasně zvolal Tyr. Vstal a přišel k místu, kam zahodil oba kolty. Rukávem košile z nich otřel vlhkost, aby je pak strčil zpátky do pouzder. Když se vrátil k ohni, klečela Maxin u svého sedla a skládala si své věci do sedlových kapes. Stále plakala.

Tyr přiložil do ohně pár suchých větví, načež za Maxin spatřil knihu vázanou v červené kůži.

„Na něcos zapomněla,“ řekl a zvedl ji. Otevřel tu knihu a pročetl si pár stran.

„Shakespeare?“ řekl. „Ty to čteš? Taky jsem to kdysi četl, za občanské války.“ Listoval v té knize, načež dodal: „Tehdy jsem přečetl pár veršů, na které jsem nikdy nezapomněl. Myslím ten verš: Odpor, nebo ne?“

Podal jí rozevřenou knihu, ale ona si ji nevzala. Nato ji nastavil tak, že ji osvětlovaly plameny. Tyr četl:

„Být či nebýt, to je to, oč tu běží!

Zda je ušlechtilejší se ctí šípy a praky, zuřivého osudu snášet, nebo se odzbrojit proti moři soužení, a tak dál v odporu skončit…“ a strčil si ji do kapsy své texaské kožené vesty. Potom se beze slova otočil a vydal se ke koním.

+ + + + +

Zavřel knihu a hodil ji do její otevřené sedlové kapsy, načež náhle Maxin chytil za ruce a zvedl ji k sobě.

„Raději skončím v odporu, než bych rezignoval. Žít znamená bojovat, to už jsem zjistil stokrát. To, co jsme teď zažili, byl jenom začátek. Kvůli těm penězům, které mám v sedlových kapsách, by tisíce mužů dokázaly vraždit. Ti dva, které jsem zastřelil, by neváhali ani vteřinu, kdybych jim k tomu dal příležitost. Chápeš? Člověk musí za všechno bojovat.“

Pustil ji a odstoupil od ní.

„Těch pár veršů mi řeklo, že nemá smysl snášet zlo bez odporu. Tu samou knihu jsem měl po jednom poručíkovi, kterého u Chancelorville roztrhal granát. Byl od toho děla deset yardů. Z něj i z jeho koně zůstalo jen pár krvavých cárů. V jeho sedlové kapse jsem našel tuto knihu. Předčítal jsem z ní Jimu Buckleymu, ale my dva jsme vždycky měli rozdílné pohledy na to, za co stojí žít.“

Sklonil se, ještě jednou vzal knihu ze sedlové kapsy, nalistoval příslušnou stranu, vytrhl ji, složil si ji do kapsy své texaské kožené vesty. Potom se beze slova otočil a vydal se ke koním.

+ + + + +

Skupinka jezdců zastavila před studnou na dvoře obchodní stanice. Pět mužů seskočilo ze sedel. Byli neholeni a jejich oděvy byly pokryté prachem. Bylo na nich vidět, že za sebou mají dlouhou jízdu. Jeden z nich byl vysoký, hubený muž, který na kalhotách nosil kožené chrániče nohou jako kovboj. Sundal si klobouk a kývl na vousáče, který se objevil ve dveřích stanice.

„Vy jste Abraham Mixus?“ otázal se jezdec a znovu si nasadil stetson na hlavu.

Vousáč si utřel špinavé ruce do zástěry. „Jo. A co jako?“

„Jmenuju se Wayne Gunther,“ řekl jezdec a vyhrnul si klopu vesty.

Mixus se zašklebil. „No a co? Co ode mě chcete?“

„Mohli bysme tu dát napít koním a dostat kávu? Samozřejmě bychom za to zaplatili.“

Mixus si sundal zástěru a řekl: „Kvůli tomu jste ale nepřijeli, co? To jste mohli zůstat v Oenavilleu.“

„Tam už jsme byli,“ řekl Gunther a opřel se o zídku studny. „Hledáme jednoho muže.“

„Nikoho jsem neviděl,“ odtušil Mixus a chtěl se odvrátit, ale Gunther ho chytil za ruku.

„Ten muž, kterého hledáme, se jmenuje Tyron Danton,“ řekl. „Je vysoký a hubený a nosí dva revolvery. Banka dobytkářského spolku v Mineral Wells vypsala tisíc dolarů za jeho dopadení. Nu?“ Mixus sklopil zrak. „Mineral Wells?“ řekl. „Copak on měl něco společného s Matthewsovou bandou? Nešlo tam o přepadení té banky?“

Gunther přikývl. „Byl Danton tady?“

Mixus si nejistě promnul nos. „Bylo tu pár lidí,“ řekl. „Předminulou noc tu došlo k přestřelce. Tehdy se tu mluvilo i o Mineral Wells. Nějací dva chlápci tu chtěli oddělat muže, který sem v noci přijel s jednou ženou. Neuspěli ale. Zřejmě se za ním vydali. Jeden z nich na něho chtěl střelit zezadu. Jenže ten muž byl rychlejší. Netasil revolver, ale vystřelil zespodu, z pouzdra.“

„To musí být on,“ řekl jeden z jezdců. „Neznám nikoho jiného, kdo by tak střílel z pouzdra. Co myslíte, Gunthere? Vy ho přece znáte…“

„Mohl by to být on,“ pomalu přisvědčil Gunther, aniž by na někoho z přítomných pohlédl. Díval se na své zablácené holínky.

„Odjeli na západ,“ řekl Mixus. „Co bude s tou odměnou, až ho chytíte?“

„Je vaše,“ trpce prohodil Gunther. „Nechci z ní mít ani cent.“

Obrátil se a opláchl si obličej chladnou vodou z vědra, načež si ji nabral do dlaně a napil se.

„Má hodně velký náskok,“ řekl jeden z jeho druhů. „Jestli v okrese Kinney přebrodil Rio Grande, tak ho nikdy nedostihneme. Víte, kdo je ta žena, která je s ním, Gunthere?“

Gunther si hřbetem ruky otřel rty. „Ne,“ odvětil. „Mixi, co to bylo za ženu?“

„Nevím,“ odtušil Mixus. „Nikdy předtím jsem ji neviděl. Ale to, že s ní utíká do Mexika, chápu. Co bude s tou odměnou, kterou vypsala banka?“

„Jestli ho chytneme, tak ji dostanete,“ řekl Gunther. „Přál bych si, abyste ji nikdy nedostal.“ Pak se obrátil ke svým druhům. „Jedeme! Jestli ho chceme dohnat, tak nesmíme ztrácet čas. Na koně!“

+ + + + +

Z kopců, na kterých nyní stáli, Tyr a Maxin shlíželi na malou karavanu konestogských povozů, které putovaly na západ. Plachty vozů tvořily bílou čáru v zelenožlutém okolí a nad povozy se vznášela oblaka prachu, která odnášel vítr.

Tyr počkal, až se karavana přiblíží na půl míle. Potom se s Maxin vydali ze svahu k cestě, kde zastavili a čekali na první jezdce.

Jednalo se o dva jezdce v prostých oděvech osadníků, tmavých kabátech, šněrovacích holínkách a s širokými, plochými klobouky. Oba měli v sedlových pouzdrech pušky, revolvery však nenosili. Tyr si sáhl na okraj svého tmavého texaského klobouku a otázal se: „Cestujete do Mexika?“

Starší z obou mužů, širokoplecí jezdec s šedivým knírem, popohnal koně k Tyrovi a zavrtěl hlavou, přičemž si Tyra změřil pohledem. „Proč se ptáte, příteli?“ Tyr si odsunul klobouk do zátylku a opřel se o hrušku sedla.

„Vy jste mormoni, že?“ zeptal se.

Vousáč přikývl. „Ano, příteli! Pocházíme z Mississippi a cestujeme k Rio Grande. Chceme podél řeky na sever, až k rajským zahradám.“

„Vy chcete do Utahu?“ otázal se Tyr. Postavil se ve třmenech a pohlédl na tři povozy, za nimiž táhl dobytek. „Neměli byste nic proti, kdybysme se k vám připojili? Po Rio Grande. Jedeme do Mexika a už dlouhé dny jsme nepotkali lidskou duši.“

Vousáč přikývl. „Buďte vítán, příteli! Vy a vaše žena s námi můžete jet, dokud budete chtít. Jmenuju se Ebenezer Conally a toto je můj syn Isaac.“

„Zaplatíme za všechno, co budeme potřebovat,“ poznamenal Tyr. Viděl, že mladík se sklonil ke svému otci a cosi mu pošeptal do ucha. „Můj syn říká, že nosíte dva revolvery,“ podotkl Conally. „Máme špatné zkušenosti s muži, kteří nosí dva revolvery. Řekněte mi: Pronásleduje vás zákon?“

Tyr Danton zavrtěl hlavou. „Od Waca jsou nám v patách bandité. Nevím, jestli jsme je už setřásli. Chceme jenom do Mexika.“

Conally si sňal klobouk a osušil si čelo.

„Jestli jste v nouzi a potřebujete pomoc, tak jste se dostali na cestu naděje a my vás nevyženeme. Jsou to těžké časy, příteli. A lidé si mají pomáhat. Zůstane u nás, dokud budete moct. Zůstaňte u nás, jak dlouho chcete.“

„Díky,“ řekl Tyr. „Pojedeme za vozy.“

+ + + + +

Tábořiště nalezli až za tmy. Když zapadlo slunce, dospěli k jednomu potoku. Vozy postavili do trojúhelníku a dvacetihlavé stádo dobytka nahnali do primitivní lasové ohrady mezi stromy. Mezi vozy pak rozdělali oheň.

Tyr odsedlal koně a přinesl sedla a přikrývky Maxin, která se opírala o kolo vozu. Dlouhá jízda ji vyčerpala. Tyr hodil sedla na zem a roztáhl přikrývky se slovy: „Připojil jsem se k tomu treku kvůli tobě, Maxin. Možná to je ode mne hloupost, ale zdá se mi, že bys měla být mezi lidmi. Nejsi zvyklá na delší jízdy divočinou. K Rio Grande to možná bude trvat o den déle, ale co na tom?“

Vítr k nim přinesl od ohně vůni čerstvě uvařené kávy. Tyr se posadil na sedlo a vytáhl krabičku s doutníky. Když si jeden z nich zapaloval, pohlédl na mormony, kteří si u ohně připravovali večeři.

„Skvělí lidé!“ řekl. „Když se na ně člověk chvilku dívá, zjistí, že vůbec neplýtvají vodou. Ale dokážou i tvrdě zasáhnout, když není po jejich. Táhnou v zástupech do Utahu, protože si myslí, že tam pozemský zákon nedosáhne.“

„Aspoň žijí v míru,“ podotkla Maxin. „Jsou k sobě poctiví, Tyre. Všechno je u nich takové klidné a pokojné. Víš, je to možná komické, ale po dlouhé době zažívám pocit míru a bezpečí.“

Tyr si odepnul revolverový opasek, hodil ho vedle svého sedla, vstal a mlčky přistoupil k ohni. Sklonil se, vytáhl z něj větev a její žhnoucím koncem si zapálil doutník. Nato větev zase hodil do ohně.

„Nechcete se s námi najíst?“ otázal se Conally. „Máme toho dost, příteli. Před pár dny jsme museli porazit krávu, která si zlomila nohu, když šlápla do nory.“

Tyr odešel pro nádobí. Mormoni je pozvali na ragú na víně s hřiby. Jako příloha se podával kukuřičný chléb a na pití káva.

Potom se posadil na sedlo vedle Maxin. Jedl pomalu, vychutnával si to. Bylo to jeho první teplé jídlo po více než týdnu. Bylo skvělé a Tyr pečlivě vytřel omáčku kukuřičným chlebem. Zato Maxin téměř nic nesnědla, pouze pořád upřeně hleděla na lidi kolem ohně.

„Proč nejíš?“ otázal se. „Jsi příliš unavená?“

Pomalu postavila talíř na zem vedle sebe a řekla: „To není tím, Tyre.“

„Tak čím potom?“ zeptal se a dal talíř a hrnek na zem. „Co je s tebou?“

„Já-já šeptám, jestli je správné, že s tebou jedu do Mexika.“

Danton trhl hlavu. „Co je to s tebou?“ otázal se. „Buď ke mně upřímná!“

„Možná jsem se zbláznila,“ podotkla. „Chtěla jsem pryč ze světa jevišť a zaplivaných saloonů, pryč od O’Briena a všech ostatních. Ale co jsem za to musel obětovat? Pořád budeme před někým prchat.“

„Jak tě to napadlo?“ tiše, ale zároveň důrazně se otázal. „Proč tak přemýšlíš?“

Neuhnula jeho pohledu. „Kvůli těmto lidem,“ přiznala. „Po cestě jsem je pozorovala. Z každého jejich pohybu vyzařuje pokoj a přirozenost. Viděla jsem, jak Conally pokládá ruce na svou ženu a v tom gestu bylo víc, než by vyjádřila všechna slova. Tito lidé vědí, že to, co dělají, je správné. A my? Když se na sebe díváme, tak je náš pohled uštvaný a unavený. Myslíš, že jsem si nevšimla, že si každou noc dáváš pod sedlo kolty? Jsme štvanci, pořád před někým na útěku.“

„To bys raději zůstala v Mariinu s O’Brianem?“ trpce poznamenal.

„Pověz mi: Pročs se mnou odešla?“

„Šla jsem s tebou, protože jsem věřila, že patříme k sobě.“

„A teď už tomu nevěříš?“ otázal se. „Jenže já ano, Maxin! Nebýt tebe, tak bych Texas nikdy neopustil. Vím, že patříme k sobě, věděl jsem to už ve chvíli, kdy jsem tě v Campu 24 poprvé spatřil.“

Natáhl k ní ruku, ale ona ucouvla. Zase ji tedy svěsil.

Chtěl ještě něco říct, avšak odmlčel se, když viděl, že k nim kráčí Conally. Vousatý mormon jim nesl několik dek.

„Myslel jsem si, že byste je mohli potřebovat, příteli,“ řekl. „Noci jsou tu chladné a my, kteří spíme ve vozech, tam máme dost teplo. Co budete dělat se zbraněmi? Mám je na noc vzít do mého povozu?“

Tyr rychle položil ruku na široký revolverový opasek se dvěma pouzdry a odvětil: „Díky, pane Conally! Ale nikdy jsem se neodloučil od svých zbraní. Vždycky si je nechávám po ruce.“

Mormon pohlédl na tmavý revolverový opasek. Mihotavá zář plamenů se odrážela od pažeb z jeleních rohů ozdobně vykládaných slonovinou.

„Máte moc hezké zbraně, příteli,“ řekl. „Nikdy jsem takové revolvery neviděl. My nenosíme revolvery. Ten, kdo nosí kolt, snadno upadá v pokušení jej použít, a stojí psáno: Ten, kdo sahá po meči, mečem také zajde.“

Tyr pohlédl na oba Smith & Wessony. Jednalo se o ruské zbraně vyrobené v roce 1865 v Sankt Petersburgu. Měl je od občanské války, kdy je vzal jednomu seveřanskému důstojníkovi, který padl při obléhání Richmondu. Od toho dne ty revolvery nikdy nedával z ruky.

„Ve světě, ve kterém žijeme, je nutné umět zacházet i s mečem,“ poznamenal. „Mnoho lidí přišlo o život proto, že nesáhli po meči, pane Conally.“

Mormon klidně přikývl. „Já vím, příteli!“ řekl. „Ale v Utahu, kam táhneme, to nebude nutné. Je načase, aby i v tomto světě vznikla oáza míru.“ Podal Tyrovi deky a podotkl: „Vyrážíme ráno za úsvitu. Za dva dny budeme na Rio Grande. Přeju vám dobrou noc.“

Tyr vytáhl obě čtyřiačtyřicítky z pouzder a strčil si je pod sedlo.

„Běž spát,“ řekl. „Máme před sebou dlouhou cestu, Maxin.“

Dotkl se její tváře, vycítil však, jak ucukla, a tak zase ruku stáhl.

„Nebudu se tě dotýkat, když nebudeš chtít,“ řekl. „Ty to víš.“

Neodpověděla mu, pouze si lehla, přikryla se dekami a pohlédla na něj.

„Mám čas,“ řekl. „Já umím čekat. Ještě to poznáš.“

+ + + + +

Když otevřel oči, chvíli nevěděl, kde je. Viděl nad sebou nebe a rudě osvětlenou plachtu vozu. Pak uslyšel hlasy a praskání dřeva. Náhle vzplanuly plameny a Tyr automaticky sáhl pod sedlo pro revolver.

Chvíli tam jako omámený a opíral se o lokty, načež se rozpomenul, když spatřil tmavé postavy před ohněm. Kdesi zaržál kůň. Z vozů vylézali lidé. Tyr se stále opíral o lokty a v pravé ruce držel revolver, když se Conally, jasně rozeznatelný díky svému šedivému 42

vousu, vydal rázným krokem k nim. Tyr pomalu sklonil hlaveň a posadil se.

Conally se před ním zastavil a vrhl na něj pochybovačný až nedůvěřivý pohled.

„Dnes ráno, když jsme se setkali,“ poznamenal, „jste řekl, že jste pronásledován.“

Tyr přikývl.

„Kdo jsou ti muži, kteří vás pronásledují?“ otázal se Conally. „Povězte mi, o koho jde.“

Tyr si všiml, že se probudila i Maxin. Odhrnul deky a vstal. Stále držel v pravé ruce kolt. Nevěděl, co má dělat.

„Proč vás ti chlápci zajímají, Conally?“ zeptal se. „Nerozumím, proč…“

Conally si hřbetem ruky přejel ústa a knír. „Pak vám to tedy řeknu, „ odtušil. „Nedaleko odtud leží malé městečko Leakey. Poslal jsem tam svého syna Isaaca, aby tam nakoupil věci, které potřebujeme. Kromě toho tam měl zjistit, jaká je nejlepší cesta k Rio Grande. Zdá se mu, že v jednom saloonu se mluvilo o vás, příteli! Nějací muži se tam na vás ptali.“

Tyra polil studený pot.

Jeho pohled sklouzl z Conallyho na jeho syna.

„Jak ten muž vypadal?“ otázal se. „Měl tvář jako opice? Nízké čelo, hluboko zapadlé oči a široké lícní kosti?“

Mladík přikývl. „Ano, jeden z nich tak vypadal. Nosí dva revolvery. Měl jsem počítat s tím, že…“

„S čím?“ prohodil Conally. „Poslouchejte, příteli! Nemyslíte si, že nám dlužíte vysvětlení?“ Tyr si všiml, že k nim kráčí několik mužů s puškami v rukou. Náhle se jej zmocnil vzdor, ale potom spatřil bledou tvář Maxin Stuartové a raději strčil revolver za opasek.

„Možná jsem očekával příliš mnoho pohostinnosti,“ podotkl. „A to byla chyba, Conally.“

Mormon mu pohlédl do očí. „Naleznete u nás tolik pohostinnosti, jako všude jinde. Ale třeba jsou ti lidé, kteří vás pronásledují, muži zákona. Pak bychom vám nemohli pomoci. Rozumíte?“

Tyr si odhrnul vlasy z čela. „Ti muži jsou bandité,“ odvětil. „Vy jste z Východu, takže jste asi nikdy neslyšeli o Matthewsově bandě. Ti muži, kteří mě pronásledují, k ní patří. Zastřelil jsem totiž jejich bosse, Matthewse. Conally, pro to, co vám teď řeknu, nemám žádný důkaz, musíte mi věřit. Kdysi jsem byl texaským rangerem a na jedné dostavníkové stanici jsem zastřelil Matthewse. Proto mě teď jeho lidé pronásledují. Taková je pravda. Neočekávám od vás, že mi pomůžete, ale nechejte mě i tu ženu jít, než se tu objeví Matthewsova banda. Nechci vás zatáhnout do přestřelky. Nemáte s tou věcí nic společného. Ale je směšné, jestli mi chcete hrozit zbraněmi.“

Conally na něj zkoumavě pohlédl, načež se obrátil a udělal uklidňující gesto.

„Věřím vám, příteli,“ řekl. „A myslím, že pokud jsou ti muži zločinci a vrazi, tak je naší povinností tomuto muži a té ženě pomoci.“

„Pokud mluví pravdu,“ zapochyboval kdosi. „Jak máme zjistit, že nelže, Ebene?“

Ze stínu povozu vystoupil jeden muž.

„Myslím, že jedou sem,“ řekl. „Slyšel jsem ve větru dusot kopyt.“ Tyr na Conallyho tázavě pohlédl. Jeho dlaň klidně svírala pažbu revolveru.

Vousatý mormon se rozhlédl, načež řekl: „Jděte s tou ženou do mého povozu, příteli. Ne, nic neříkejte. To, co děláme, je naše povinnost. Nemluvte, nesmíme ztrácet čas. Jestli jsou ti muži opravdu zločinci, tak se nemáte čeho obávat.“ Tyr Danton zvedl Maxin a vytáhl druhý revolver, načež ji přivedl ke Conallyho povozu a vysadil ji na korbu, aby pak vylezl za ní.

Ve voze panovalo šero. Tyr cítil blízkost Maxin, ale neměl nyní čas o ní přemýšlet. Štěrbinou v bočnici vyhlédl ven. Oba kolty měl po ruce.

„Zůstaň ležet na dně vozu,“ sykl. „A ani muk, dokud ti neřeknu.“

Tu se z temnoty vynořil první jezdec. Byl to Hanna.

Tyr natáhl kohoutek revolveru a přiložil na hlaveň ukazováček, aby nějakým prudkým pohybem nechtěně nezpůsobil výstřel. V záři plamenů viděl, že Hanna stojí před ohněm. Za ním přijeli ještě další čtyři jezdci. Danton se pokoušel rozeznat jejich obličeje. Viděl, že Conally překročil oj vozu a vydal k nim.

„Co vás sem přivádí?“ otázal se.

Hanna se k němu sklonil a odpověděl: „Hledáme jednoho muže a ženu. Jeden mladík, který musí patřit k vám, o nich v Leakey vyprávěl.“

„Ano, vím,“ klidným hlasem přisvědčil Conally. „To byl můj syn. Řekl mi o tom.“

„A kde je ten muž a ta žena?“ zeptal se Hanna.

Conally pokrčil rameny.

„Jsou pryč?“ otázal se Hanna a sklonil se ještě víc.

„Vyrazili odtud před deseti minutami, když uslyšeli, že jsou pronásledovaní.“

„Nebyli jsme za tím mladíkem ani pět minut. Takže, kde jsou ti dva?“

„Říkám vám, že jsou pryč,“ klidně odvětil Conally. „Někde! Kde, to nevím…“

„Možná ani nejsou tak daleko,“ poznamenal Hanna a potměšile se zasmál. „Třeba jsou v některém voze, nebo dole u řeky. Že jste je schovali, co?“

Už chtěl popohnat koně k vozům, ale Conally ho chytil za ohlávku. Kůň se pokusil vytrhnout, ale Conally jej nepustil.

Tyr viděl, jak Hanna trhl rukou ke koltu. Zvedl svou zbraň, ale to již pistolníkova pravačka znovu klesla.

Tyr si všiml čtyř nebo pěti mužů, kteří drželi v rukou pušky a mířili na Hannu a jeho muže.

„Jestli jste šerif, tak nám ukažte hvězdu,“ řekl Conally, „a já vám půjdu z cesty. Jestli ne, tak se vraťte, odkud jste přijeli a nezkoušejte se sem už jezdit.“

Danton napjatě čekal na Hannovu reakci. Ukazováček měl na přiložený na spoušti. Věděl, že je každopádně rychlejší než Hanna, ale nechtěl vyvolat krveprolití. Uvědomoval si, že v táboře jsou i ženy a děti a nemínil riskovat.

Hanna mlčel a teprve po chvíli otevřel ústa a řekl:

„Nepokoušejte se nás obelhat, starý muži! Jestli jsou ti dva, které hledáme, ještě tady, tak by pro vás bylo lepší je dobrovolně vydat. Budeme hledat jejich stopy, hned jak se rozední. Jestli je nenajdeme, tak se sem vrátíme.“

Prudce obrátil svého cayusa a zmizel v temnotě. Ostatní jej pomalu následovali.

Tyr počkal, až odezněl dusot jejich kopyt, načež vylezl z povozu a pomohl dolů Maxin.

„Děkuju vám, Conally,“ řekl. „Do hodiny vyrazíme. Pojedeme na západ.“

Conally jej chytil za ruku a odtušil. „Zůstaňte tady. Copak neznáte verš z evangelia svatého Marka? Venku číhají psi a vrazi.“

„My už to nějak zvládneme,“ řekl Tyr. „Bylo by nesmyslné, abyste se kvůli nám vystavovali nebezpečí. Ti muži, kteří nás pronásledují, jsou pistolníci, Conally. Každý z nich je s koltem rychlejší než vy všichni dohromady.“

Conally mávl rukou. „Copak není naší povinností držet spolu? Ti chlápci se neodváží na nás zaútočit. Znám takové lidi a nebojím se jich.“

Tyr na něj mlčky pohlédl, načež sklonil hlavu a zadíval se na kolty, které držel v rukou. Potom si je strčil za opasek.

„Díky,“ řekl, položil Conallymu ruku na ramena a trpce se na něj pousmál.

Conally ho chytil za ruku, jakoby ji chtěl odsunout, a řekl:

„Proč se lidé pořád vydávají po nebezpečných cestách? Jeďte s námi, příteli. Na severu je země, ve které se dá žít v míru. Není dobré prožít život se zbraní v ruce. Tam, kam míříme, revolver potřebovat nebudete. Vy nechcete žít v míru?“

„Ano,“ přisvědčil Tyr. „Ale tam, kde se dá doopravdy žít. Děkuju vám, Conally. Pomohl jste nám, i když se neznáme ani dvacet čtyři hodin.“

Conally mávl rukou. „To je v pořádku,“ řekl. „Škoda, že se k nám nepřidáte. Ještě si to ale můžete rozmyslet, příteli. Nějakou dobu ještě zůstaneme spolu.“

Obrátil se a s puškou pod paží se vydal ke svému vozu.

„Pojď si lehnout,“ řekl Tyr Maxin a objal ji kolem ramen.

Když se vraceli ke svým nocležištím, pohlédla na něj a tiše řekla: „A co kdybychom se opravdu vydali do Utahu? S trochou půdy…“ „Ne!“

„Kdybychom našima vlastníma rukama…?“

Pustil ji, sklonil se a strčil oba revolvery pod sedlo.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ odsekl, když rozprostíral deky. Ve voze naproti se rozplakalo dítě. Tyr viděl, jak sebou Maxin trhla a zvedla hlavu. Potom si mlčky lehla a natáhla přes sebe deku.

+ + + + +

„Hohó!“

Monotónní vrzání a skřípání kol přehlušil Conallyho hlas.

Tyr spatřil starého mormona, který se vynořil na temeni jednoho kopce a mával na ně. Několik mladíků vykřiklo a rozjelo se ke Conallymu.

Tyr předal Maxin uzdu jejich třetího koně a řekl: „Počkej tady. Podívám se, co se děje. Vypadá to, že jsme dorazili k Rio Grande.“

Pobodl koně ostruhami do slabin a vyrazil do mírného svahu. Zmocnil se ho podivný neklid. Co tam nahoře jenom mohli vidět? Že by se konečně dostali k cíli?

Přijel až ke Conallymu a pohlédl na západ, kam mormon ukazoval rukou. Tam, uprostřed zelené nivy spatřil bahnitý, široký tok Rio Grande, za kterým se v tetelícím se vzduchu modraly první kopce Mexika.

„Jsme tady,“ řekl Conally. „To je Rio Grande, příteli! Několik mil na sever odtud leží město McKees. Za dvě, za tři hodiny jsme tam. I tady je brod, ale na druhou stranu se tudy nedostanete, voda je tu příliš vysoká. Musíte použít mělčí brod na sever od McKees.“

Tyr se opřel o hrušku sedla a zahleděl se na vody Rio Grande. Ještě čtyřiadvacet hodin a budou u cíle.

Mexiko leželo na dosah před nimi. Zdálo se, jakoby stačilo jen natáhnout ruKU a mohl se dotknout země, která pro ně znamenala bezpečí.

Jenže Conally měl pravdu. Zde se řeka přebrodit nedala. Lijáky posledních dnů zvedly hladinu a žádný kůň při takto vysokém stavu vody nebyl s to Rio Grande překročit.

Sňal si klobouk a rukávem košile si utřel čelo. Vítr přinesl pach vody a čerstvé trávy a koně znervózněli.

„Ano,“ řekl Tyr. „To je Rio Grande. Vpřed, Conally, nemáme čas. Jeďme dál. Za pár hodin jsme v McKees!“

McKees bylo jedno z těch divokým texaských městeček, která byla na Rio Grande postavena za sebou jako Satanovy perly. Tyr už v McKees nebyl déle než rok, ale když spolu s Conallym přijel v čele treku na Main Street, viděl, že město se nezměnilo. Žilo z lidí, kteří chtěli z jedné strany Rio Grande na druhou, z divokých honáckých mužstev, z karavan osadníků a z hráčů.

Každý druhý dům v McKees byl saloon, bar nebo pulqueria. Main Street byla rozježděná a rozbrázděná kolejemi vozů a stopami kopyt. Před saloony stály dlouhé řady poníků. Na ulici panoval čilý ruch. Už v tuto denní hodinu, tedy v poledne, měly zábavní podniky otevřeno. Až na ulici byla slyšet piána. U rohů domů seděli opilci a pospávali.

„Jako by znova povstala děvka babylónská,“ řekl Conally a rozhlédl se. Pušku měl danou přes sedlo a ruku měl položenou na závěru zbraně.

„McKees je holt na Rio Grande,“ řekl Tyr. „Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Jeden den, než opravíme vozy,“ zamumlal Conally. „Počestný člověk by v takovém semeništi hříchu déle nevydržel.“

Drželi se na kraje ulice, díky čemuž se minuli se skupinou rozjařených a opilých kovbojů, kteří halekali a stříleli do vzduchu.

Maxin poodjela od vozu a přiblížila se k Tyrovi.

„Pane Bože, co to je za město?“ otázala se.

Danton se na ni usmál. „Zítra touto dobou budeme v Mexiku,“ poznamenal. „Strávíme tu jen několik hodin.“

„Vy tedy ještě stále chcete do Mexika?“ zeptal se Conally. „Já - já jsem doufal, že nás doprovodíte do Utahu.“

Tyr mu stiskl ruku a řekl: „Co bysme dělali v Utahu? Předsevzali jsme si, že budeme žít, Conally. A za řekou se ještě žít dá.“

„Možná jsme my mormoni blázni, když věříme ve tvrdou práci rukou,“ řekl Conally. „A budeme tomu věřit vždy, příteli. Uvidíme se ještě někdy? Kdo ví! My věříme, že pluh přežije revolver. Hodně štěstí!“

Tyr mu ještě jednou stiskl ruku, načež si vzal od Maxin uzdu a rozjeli se dál. Dostali se až k poněkud stranou stojícímu domu s krásnou zahradou a pestrými závěsy v čistých oknech. Byl nalíčen nabilo a také plot zahrady měl bílou barvu.

„A jsme tady!“ řekl Tyr. „Počkáme tu do setmění, Maxin. Ten dům patří jedné mé staré známé. Vezme nás sem na noc.“

Pomohl Maxin ze sedla, odepnul sedlové kapsy, hodil si je přes ramena a otevřel branku zahrady.

V následujícím okamžiku se otevřely dveře, z nichž vyběhl houf dívek, které je hned obklopily.

„Ahoj. Tyre!“

„Kdes celou dobu byl?“

„Už jsme se bály, že nepřijedeš…“

„Udělejte místo!“ řekl ženský hlas a k Tyrovi se prodrala postarší, tělnatá žena v černých šatech. Prohlédla si jej od hlavy až k patě a rozesmála se, načež jej objala.

„Kdes ses toulal?“ zeptala se. „Moje děvčata už si myslela, že se ti něco stalo.“ Teprve nyní si všimla Maxin, protože Tyra pustila a řekla: „Ale, vidím, že sis cosi vzal s sebou.“

Tyr přitáhl Maxin k sobě a objal ji. „Maxin, toto je Rhena Montezová, moje stará dobrá známá. Rheno, to je Maxin Stuartová. Zítra se v Mexiku vezmeme.“

„Vezmete?“ užasla tmavě oděná žena. „Ty se chceš ženit? A opustit Texas?“

Mávnutím rukou zahnala dívky a řekla: „Ty mi něco tajíš, že? Co se s tebou stalo? To už mi nedůvěřuješ? Vidím, že už nemáš na hrudi hvězdu.“

„Teď se mě neptej,“ s vážným výrazem ve tváři odtušil Tyr. „Mohli bysme tu zůstat do setmění? Pak odjedeme k brodu na sever od města a přebrodíme se do Mexika.“

„Jistě že můžete zůstat,“ řekla ta žena. „Můžete zůstat, jak dlouho budete chtít, však víš, můj chlapče. Ale nejdřív mi řekni, co se stalo. Kde je Jim Buckley?“

Tyr krátce pohlédl na Maxin, načež se opět obrátil k Rheně Montezové.

„Jim je mrtvý.“

Rhena si přiložila obě ruce k ústům a zbledla.

„Ne,“ prohodila. „Matko Boží Guadelupská, to nemůže být pravda. Pane Bože, jak moc jsme tu všechny čekaly na to, až se ty a Jim…až se vrátíte. Byl tak veselý a tolik miloval život. Ti nejlepší to vždycky odnesou, můj chlapče.“

„Vím,“ přitakal Tyr. „Jenom dobří umírají mladí. To mi dává naději, že se v pořádku dostanu přes Rio Grande. Měla bys tu pro nás pokoj, Rheno?“

Tmavě oděná žena přikývla, načež objala Maxin a pohlédla jí do očí.

Aniž by se obrátila k Tyrovi, řekla: „Ta seňorita vypadá unaveně, můj chlapče!“ Nato dodala: „Tady u nás budete v bezpečí, seňorito. Musíte se teď dobře vyspat, protože v noci musíte přes řeku. Nevím, proč, ale když ten chlapec říká, že to musí být, tak to musí být. On ví, co chce. Vždycky to věděl.“

„Zaveď ji do pokoje nahoře,“ řekl Tyr. „Já zatím odvedu koně do stáje. A ještě něco.“ Vzal z ramene sedlové kapsy a podal je Rheně. „Vezmi si je a dej je do trezoru. Je v nich všechno, co v Mexiku potřebuju.“

„Si, chamaco!“ Žena přikývla a vzala si ty sedlové kapsy. „Nebudu se dívat, co v nich je. Jestli budeš chtít, tak mi to řekneš. Víš, že mi můžeš důvěřovat.“

„Svěřuju ti něco, co je cennější než ty sedlové kapsy,“ odvětil Tyr. „Dávej mi pozor na tu seňoritu, když budu pryč.“

„Si!“ přisvědčila žena. „Vamonos ahora! A teď pojďme! Postarej se o koně a hned se vrať zpátky, chicito.“ Vzala Maxin kolem ramen a řekla: „Budu ji střežit jako oko v hlavě. Vamonos.“

Tyr odešel ze zahrady na ulici, vyšvihl se do sedla a vzal oba další koně za uzdy. Stáj nalezl na kraji města. Jelikož zela prázdnotou, odvedl koně do posledního boxu, odsedlal je a vysušil hrstí slámy. Všiml si, že Maxinin kůň má v kopytu zaklíněný kámen. Ostrý křemen, který se zabodl do měkké části kopyta.

Tyr si vzal nůž a jal se kámen vytahovat. Nemohl si dovolit, aby jim po cestě kůň začal kulhat.

Zvíře zaržálo bolestí, když mu ten křemínek konečně vytáhl. Odhodil ho, vstal a poplácal zvíře po zadku.

Když se obrátil, spatřil muže, který vešel otevřenými vraty do stáje a na dlouhém laně vedl pět koní.

Okamžitě se poznali. Tyr neznal jeho jméno, ale na tu tvář by nikdy nezapomněl. Viděl ho pultu v saloonu Tejano v Mariinu. Stál tam vedle Marka Hanny. Ten muž ho také poznal, protože jeho tmavé, pichlavé oči se na okamžik rozšířily, aby se pak stáhly, jako když se kočka podívá do světla. Chvíli tam nehnu tě stáli, aby pak cizinec pustil uzdu a cukl k revolveru, který měl za pasem.

Tyr po něm bleskově vrhl nůž. Muž se pokusil uhnout a zároveň na něj vystřelit. Ani jedno se mu nepovedlo. Ještě stačil zvednout hlaveň koltu, ale pak se mu těžký nůž zabodl do hrudi. Muž se skácel k zemi.

Tyr k němu přišel a sklonil se k němu. Trefil ho dobře a čepel mu pronikla do hrudi až po rukojeť.

Tyr nůž vytáhl a slámou očistil od krve. Pak si ho strčil do holínky a rozhlédl se. Věděl, že toho muže nikdo nesmí najít, dokud budou v Texasu.

Sehnul se, zvedl ho a přehodil si ho přes rameno. Potom ho odnesl až k žebříku, který vedl na půdu. S vypětím všech sil jej vytáhl nahoru a zahrabal ho do sena.

Když se vracel k vratům, potkal staršího muže v kožené zástěře. Na levé noze měl od kolena dolů dřevěnou protézu. Jeho tvář byla barvy starého vlašského ořechu. Měl šedivé vlasy. „Nu, pane?“ otázal se. „Ustájil jsem tu tři koně,“ řekl Tyr. „Zítra večer si pro ně přijdu. Do té doby bych je nechal tady. Co to bude stát?“

„Půl dolaru za koně,“ odvětil muž. „A dalšího půl dolaru, jestli je chcete nakrmit ovsem.“

Tyr mu dal pětidolarovou bankovku. „Nakrmte je ovsem a dobře je vyhřebelcujte,“ poznamenal. „Zbytek si můžete nechat. Jinak, těch pět koní tady máte taky ustájit. Jejich majitel měl naspěch.“

Sáhl si na okraj klobouku a odešel. Na ulici se držel ve stínu přístřešku chodníku. Kráčel rychle a obezřetně se při tom rozhlížel. Obával se, že do McKees přijeli Hanna a jeho muži. Pravděpodobně jeli po stopách mormonského treku. V nějakém saloonu teď zřejmě čekal, až se jeden z nich vrátí ze stáje. Po nějaké době znervózní. Hanna teď ještě měl tři muže. Tyr přemýšlel, co udělá.

Vešel do domu Rheny Montezové a škvírou ve dveřích vyhlédl ven. Nikdo jej nepronásledoval. Hanna očividně nevěděl, že je v McKees. Rychle za sebou zavřel dveře a zamířil do haly. Rhenu našel u okna.

Když se k němu otočila, okamžitě poznala, že se něco stalo.

„Co se děje, chicito?“ otázala se.

Sňal si klobouk z hlavy a hodil ho na stůl.

„V McKees se objevila Matthewsova banda,“ odvětil.

„Jsou tady kvůli tobě, že?“ poznamenala. „Jak víš, že jsou tady?“

Tyr se postavil k oknu a vyhlédl ven na sluncem spalovanou Main Street.

„Právě jsem jednoho z nich musel zabít.“ Cítil, jak ji to rozrušilo.

„Tys ho zabil? Tady, v McKees?“ Z jejího hlasu zazníval úžas.

„Musel jsem to udělat, Rheno,“ dodal a pomalu se k ní obrátil. „Poznal mě a chtěl na mě střílet. A to ještě není všechno Ještě jsou stále čtyři.“

„To kvůli nim chceš do Mexika, hombre?“

„Ano i ne. Ale musím se nepozorovaně dostat přes řeku, jinak se jich nezbavím.“ „Ty sedlové kapsy?“ „Ano.“

„Co je v nich?“ „Ty ses do nich nepodívala?“ „Ne. Řekni mi, co v nich je. Peníze? Jsou to peníze, že?“

Tyr přikývl a zkoumavě na Rhenu pohlédl.

„Ty už nenosíš hvězdu?“ „To s tím nemá nic společného a ty to víš,“ poznamenal. „Vždycky jsem ji chtěl zahodit. A teď, když je Jim Buckley mrtvý, už mě v Texasu nic nedrží.“

Chytila ho za ruku a pevně ji sevřela. „Pověz mi, odkud máš ty peníze, hombre.“

„Proč bych ti to měl říkat? Jim kvůli nim zemřel, to ti jako odpověď nestačí?“

„Začínám to chápat,“ řekla žena a sklonila hlavu. „Ano, už to chápu.“ Zamyšleně vyhlédla z okna. „A teď chceš s tou ženou utéct do Mexika? Je to tak, že? Pověz mi, odkud jsou ty peníze! Víš, že mi můžeš důvěřovat. Ani já, ani moje děvčata to nikomu neprozradíme. Odkud máš ty peníze?“

„Jsou z dobytkářské banky v Mineral Wells,“ odvětil. „Matthews a jeho banda je uloupili. Pak se Matthews při pronásledování oddělil od svých mužů a a pokusil se s nimi zmizet. Jim a já jsme se náhodou dozvěděli, že Matthews chtěl dostavníkem do Waca, tak jsme si na něho počínali. Jim to však koupil dřív, než jsem Matthewse stačil dostat. Pak jsem s Maxin odjel z Mariinu a od té chvíle jsou mi Hanna a jeho muži v patách. Chtějí ty peníze za každou cenu.“

„Takže ty necháš texaské rangery ve štychu?“ řekla Rhena.

Tyr pokrčil rameny. „Jim a já jsme ti kdysi vyprávěli o jednom pohádkovém údolí v Mexiku. A j á tam chci, Rheno! Chci tam, kde už nebudu muset nosit revolver. V cestě už mi stojí jenom Hanna a jeho muži. Až začnou postrádat svého kolegu, znervózní. Vyrazíme hned jak se setmí, Rheno.“ „Přeji tobě i jí hodně štěstí,“ řekla žena. „Zasloužíš si ho, můj chlapče. Doufám, že se dostaneš v pořádku do Mexika. Kdyby ještě žil Jim Buckley..ty víš, že by za tebou šel klidně i do pekla.“

+ + + + +

Maxin Stuartová se vyděšeně probrala z lehkého spánku, když za sebou Tyr zavřel dveře.

„Co je?“

„Všechno je v pořádku,“ prohodil. „Lehni si a zkus usnout.“

„Nemůžu spát,“ řekla. „Celou dobu jsem čekala na to, až uslyším tvé kroky. Jednou už se mi zdálo, že j e slyším, ale pak - pak se zase rozhostilo ticho.“

Sdělal si klobouk, odepnul si z boků revolverový opasek a hodil obé na stůl, načež se posadil na okraj postele k Maxin.

„Jak se cítíš?“ otázal se. Cítil se jaksi prázdně, vyhořele.

Usmála se na něj a odvětila: „Vždycky mě zajímalo, jak se asi cítí šlapka. Od chvíle, co jsem v tomto domě…“

„Na to bys vůbec neměla myslet,“ odtušil. „Rhena a ty dívky jsou diskrétní. Uvidíš, že všechno bude v pořádku.“

„Jenže já stále častěji přemýšlím o tom, proč jsem vlastně šla s tebou. Z minutu na minutu jsem se na všechno vykašlala bez toho, že bych věděla, co mě čeká. Proč jsem to udělala?“

„Patříme k sobě,“ řekl. „Víš, člověk může projít životem jako stínohrou, kdy všichni, které potká, jsou jakoby bez života. A potom někoho potká a uvědomí si, že na něho celý život čekal. Pozná to hned, jak ho spatří. A já jsem to poznal, kdyžs ve Fallonově stanici vystoupila z dostavníku. Když ses sklonila, abys mohla vystoupit, na okamžik ses na mě podívala. A já jsem si v tom momentě uvědomil, že to pořád čekám na tebe. Že tě celý život hledám.“

Sklonil se k ní a políbil ji. Rázem mu ležela v náručí a tiskli sek sobě. Po této smršti polibků se ho pustila a šťastně se usmála.

„Budeme šťastní, věříš tomu?“ prohodila. „Už nemyslím na to, co bylo, ale co bude. Až přebrodíme řeku, tak všechno necháme za zády. Och, Tyre, hodně jsem přemýšlela, když jsem tu ležela o samotě. Teď už vím, že pro mě je důležité jen jedno: to, že jsi tady a že jsme spolu. Už bych nevydržela být sama. Když jsi pryč, připadá mi to, jako by mi chyběla část těla. Nemůžu se na nic soustředit, myslím pořád jenom na tebe.“

Objal ji a pohlédl jí do očí. Cítil se lehčeji než předtím, jakoby mu narostla křídla. Připadal si, jako by se ocitl ve světle, které vyhnalo všechny stíny. Byl tak šťastný jako ještě nikdy v životě a prostoupila jej něha, jakou ještě nepoznal.

„Ano, budeme šťastní,“ řekl. „Všechno zůstane za námi, až se dostaneme přes Rio Grande. Budoucnost je naše.“

Maxin ho místo odpovědi políbila.

+ + + + +

Jezdci pomalu jeli podél břehu řeky. Půda zde byla vlhká a mazlavá a pokaždé, když koně zvedli nohu, se ozval mlaskavý zvuk. Kavalkáda postupovala jen pomalu. Koně kráčeli s unavenými, svěšenými hlavami a jezdci v sedlech spíše viseli, než seděli. Slunce nemilosrdně spalovalo nížinu Rio Grande.

První jezdec zastavil a ukázal přes řeku. „Tam je ústí Rio Consuelo, Gunthere,“ řekl. „Jsme přesně v půli cesty mezi městy McKees a Devils River. Kam pojedeme?“

Muži sesedli a přivedli koně k vodě. Gunther se opřel o svého pijícího koně, vzal si láhev s vodou a napil se. Voda byla tak teplá, že si jen ovlažil rty a hned ji vyplivl do řeky.

„Možná už je v Mexiku,“ podotkl. Zvedl hlavu a vylil si zbytek vody z kůží potažené láhve na hlavu.

„Jediný brod, který je ještě sjízdný, je ten, který jsme právě prohledali,“ řekl druhý jezdec. „A on není tak hloupý, aby se zkoušel přebrodit na jiném místě. V té vlhké půdě by jeho stopy vydržely určitě aspoň pět dnů. A my jsme žádné nenašli. Takže ještě musí být v Texasu, Gunthere.“

„A já vám říkám, že už je za vodou,“ opáčil Gunther. „Byl by hlupák, kdyby ještě nebyl v Mexiku.“

Jeden z jezdců se posadil na suchý drn a začali si balit cigaretu.

„Chápu, že někdo nechce dostat přítele na šibenici.“

„Drž hubu!“ zavrčel Gunther.

„Jestli to tak není, tak proč nejedeme dál? Musíme se rozhodnout, jestli chceme jet do Devils River nebo do McKees. Kam byste se vydali, kdybyste věděli, že vás pronásledují? Které město leží blíž tomu brodu?“

„Devils River,“ odpověděl Gunther. „Ale nechce se mi věřit, že je ještě na texaské straně řeky. Proč by tu ještě byl? Proč? Na jeho místě bych tam vyjel se třemi rychlými koňmi, s třemi nejrychlejšími koni, jaké bych sehnal. Jestli to tak bylo, pak byl v Mexiku, ještě než banka v Mineral Wells poslala svou první depeši do Houstonu.

„Nezapomeňme na tu ženu,“ ozval se další muž. „Bez ní by byl rychlejší. Ale s ženou…? Musí na ni brát ohled. Nemůže jet, dokud nespadne ze sedla. To, že jede s tou ženou, ho zdržuje. Možná jsme ho dokonce předjeli.“

„Je úplně jedno, kam pojedeme,“ mínil další muž, který zatím jen mlčel. Vytáhl z kapsy dolarovou minci a řekl: „Panna: McKees! Orel: Devils River!“

„Pospěš si,“ poznamenal muž sedící na suchém drnu.

Gunther se mlčky opíral o svého koně a hleděl na své muže. Stříbrná mince vyletěla proti jasnému, modrému nebi. Muž, který ji hodil, přistoupil k místu, kam dopadla, a sklonil se k ní.

„Takže?“ zeptal Gunther. „Devils River… nebo McKees?“

+ + + + +

Začalo se stmívat. Stíny se slily v šedofialové šero, jen nad západním obzorem se klenula mizející rudá aura.

Tyr ležel na široké posteli a jednu ruku měl podloženou pod Maxin. Ta se hlavou opírala o jeho rameno a on cítil její vlasy ve tváři. Otevřeným oknem viděl, že se setmělo.

„Nikde na světě nemůže být krásněji než v tom malém údolí za Rio Grande,“ zašeptal. „Když jsme ho s Jimem objevili a shlíželi na něj při západu slunce z jednoho horského hřebenu, bylo mi jasné, že se tam vrátím.“

„Už se nemůžu dočkat, až ho uvidím i já,“ poznamenala. „Teď už pomalu začínám věřit tomu, že se

všechno obrátí k lepšímu. Ty sis byl vždycky tak jistý…“

„Vyrazíme kolem půlnoci,“ prohodil. „Za hodinu jsme za Rio Grande a pak budeme v bezpečí. Už nikdy nebudeš stát na jevišti, Maxin! To už je minulost.“ Otočil jí hlavu, aby jí mohl vidět do očí, a dodal: „Víš, jak moc tě miluju a jak moc tě potřebuju? Poprvé v životě mám pocit, že k někomu patřím. Zdá se mi, jako bych tě vždycky znala. Jako bychom se jen na čas ztratili a pak se zase setkali.“

Sáhl po hodinkách, které ležely vedle postele a dal si je v té houstnoucí tmě před oči, aby na ně dobře viděl. Bylo devět hodin. Měli tedy ještě tři hodiny času. Tři hodiny, které mohou trvat věčnost, nebo jen okamžik. Když je odložil, dotkl se revolverů, které visely na sloupku postele.

„Nechám do Valle de Mariposa přihnat tisícihlavé stádo dobytka plemene San Saba,“ poznamenal. „ Postavíme si tam dům v piniovém háji. Dům z bílých kamenů se sloupy a stinnou arkádou. U sloupů a pod okny budou růst mexické růže. V Mexiku se ti bude líbit. Zaměstnáme spoustu lidí a za deset let se v našem údolí bude pást deset tisíc kusů dobytka. Každou neděli pojedeme v otevřené bryčce do San Carlos. V Mexiku musí každý chodit do kostela. Všichni se za tebou budou otáčet, protože budeš oblečená v těch nejlepších šatech a budeš mít mantillu…“

Vstal a přistoupil k oknu. Vzduch byl vlahý a byla cítit blízkost řeky. Pod oknem, na Main Street, hlučel saloon. Vrátil se k posteli, sklonil se k Maxin a jemně ji políbil.

„Trochu ještě vyspi,“ prohodil. „Za tři hodiny tě probudím a pak vyjedeme.“

Objala ho kolem krku, přitáhla ho k sobě a zašeptala mu do ucha: „Snad nepůjdeš pryč?“

„Posadím se na okno a budu na tebe dávat pozor. Zkus usnout.“

Přistoupil k oknu, podal si tam židli, sedl si na ni a vyhlédl ven.

Po chvíli si všiml, že Maxin usnula. Tiše vstal, přišel k posteli a vzal si ze sloupku revolverový opasek. Vrátil se k oknu, položil opasek na tlustou římsu, vytáhl oba Smith & Wessony z pouzder a přesvědčil se o tom, že jsou nabité, načež je strčil zpátky a opřel se o stěnu.

Vzduch byl vlhký. Pomyslel na

I řeku. Za tři hodiny vyrazí. Brod byl od města vzdálen zhruba pět mil. Odhadoval, že bahnitá voda by koním měla sahat jen po břicho. Až se však dostanou na druhý břeh, mohou konečně začít nový život, o kterém roky snil.

Všechno se nyní zdálo být tak jednoduché a lehké. Na Hannu a jeho muže nezapomněl ani na vteřinu, ale sázel na to, že v Mexiku už se stopa jednoho jezdce ztratí jako zrnko písku na poušti. V horách za Rio Grande by beze stopy zmizel klidně i celý pluk. Tam by byli před pronásledovateli v bezpečí.

Po ulici procválala skupina texaských kovbojů a zastavila před velkým saloonem, z jehož pestrých oken vycházelo na ulici barevné světlo. Rychle přivázali své poníky k zábradlí, načež zmizeli v saloonu. Tyr za nimi zamyšleně hleděl.

Vzpomněl si nyní na den, kdy s Jimem Buckleym poprvé spatřili Valle de Mariposa. Pronásledovali je tenkrát mexičtí kyrysníci. Zůstali v tom údolí dva týdny, teprve potom se vrátili do Texasu.

Dole v saloonu rámus náhle zesílil. Po chvíli se otevřely létací dveře, načež ven vyvrávoral muž, který se pak skácel mezi přivázané koně. Pak se objevil druhý, přeskočil zábradlí a vrhl se za ním. Oba se pak váleli pod kopyty vyděšených koní, zatímco ze saloonu se na chodník vyhrnuli muži.

Danton viděl, jak jeden z těch pobudů vstal a kopl toho druhého do brady. Muž klesl na zem a zůstal bezvládně ležet v prachu. Lidé se opět vytratili do saloonu. K ležícímu muži přiběhl pes a očmuchal ho.

Tyr si sáhl do kapsy vesty, vytáhl odtud pouzdro s doutníky a jeden si vybral. Zatímco hledal v kapse hledal sirky, zmocnil se ho pocit, že je pozorován. Obrátil se.

Maxin ležela klidně v posteli a deku měla nataženou až po bradu.

Tyr vytahoval z kapsy sirku, ale tu se zarazil.

Viděl, že koule na dveřích se pomalu otáčí, až to cvaklo.

Pustil sirku na zem a pomalu vytáhl jeden z revolverů. Natáhl kohoutek a namířil na dveře.

Koule se opět otočila. Dveře se pomalu otevřely a v tom okamžiku Tyr zmáčkl spoušť. Rána měla v uzavřené místnosti ohlušující účinek.

Tyr hranou levé dlaně opět natáhl revolver a vypálil znovu a ještě jednou. Slyšel přidušený výkřik Maxin, když se probrala ze spánku a pocítila trpký pach střelného prachu.

Dveře se otevřely dovnitř. Stál v nich muž se skloněnou tváří a revolverem v levé ruce. Tak tam stál jednu vteřinu - vteřinu, která se zdála být věčností. Nato se konečně skácel do místnosti.

Tyr vyskočil ze židle a vytáhl druhý revolver.

Slyšel, jak Maxin křičí: „Ne, Tyre! Nechoď ven!“

Pak se zdola ozval ženský výkřik, načež třeskl další výstřel.

Přeskočil muže ve dveřích a vyrazil dolů.

Naproti mu běžela Rhena Montezová a několik jejích dívek.

„Jsou venku! Mají tvoje sedlové kapsy, Tyre!“

Nebyl čas se na něco ptát. Rozkopl dveře na ulici a vyběhl ven. Po ulici cválali tři jezdci. Přeskočil zábradlí, zvedl revolver a vypálil. Kulka srazila posledního z nich ze sedla. Rozhodil rukama, ztratil rovnováhu a zřítil se do prachu ulice.

Jeho kumpáni stříleli přes rameno, aniž by přitom zpomalili. Kůň bez jezdce běžel zpátky. Tyr jej chytil za uzdu a vyskočil do jeho sedla jako indián, aniž by použil třmeny. Obrátil zvíře a pobodl jej ostruhami do slabin, až zaržálo bolestí.

Zdálo se mu, že jej někdo volá, ale neměl čas se otočit. Skloněn k hřívě koně se vydal do noci. Jeden kolt měl za pasem, druhý držel v ruce. Kdesi před ním prchal Mark Hanna a jeho poslední kumpán s dvěma sty padesáti tisíci dolarů.

Tyr z toho koně dostal všechno. Divokými výkřiky jej nutil k co nejvyššímu tempu. Dlouho před sebou nic neviděl, až se nad Rio Grande objevil měsíc a Tyr v dáli spatřil obláček prachu. Nyní již věděl, kam mají namířeno. Hanna chtěl do Mexika.

Tyr za jízdy pálil. Všiml si, že jejich náskok stahuje. Zvíře pod ním však začalo sípat a od huby mu kapala pěna.

Náhle se jeden z banditů zastavil, obrátil koně a sklonil se. Tyr chvíli věřil, že ho trefil, ale pak v jeho rukou spatřil winchestrovku. Zvedl revolver a vypálil. Bandita také. Oba výstřely se slily v jeden. Nato desperát upustil pušku a zřítil se ze sedla vyděšeného koně. Tyr přijel k němu. Ve svitu měsíce viděl, že to není Hanna.Ten muž měl indiánské rysy, vystouplé lícní kosti a mandlové oči.

Tyr si strčil vystřílený kolt za opasek a začal koně švihat koncem uzdy. Pomalu se k Hannovi přibližoval, ačkoli bandita zběsile bodal svého koně ostruhami do slabin. Hanna se otočil a vypálil na něj, avšak minul.

Tyr počkal, až se k němu dostal na třicet yardů, načež dvakrát vystřelil na jeho koně. Obě kulky zasáhly.

Zvíře se zhroutilo a Hanna byl katapultován do prachu prérie. Sedlové kapsy však nepustil. Tyr seskočil ze svého koně, převalil se a skončil v křoví.

Viděl, že Hanna leží na zemi a v ruce drží kolt. Opět se převalil a v následujícím okamžiku Hanna vypálil. Kulky neškodně proletěly křovím. Náhle Hanna vyskočil a po několika krocích zmizel v křoviscích. Tyr zůstal ležet na břiše a nabil oba své revolvery posledními náboji, které nalezl v kapse vesty. Pokoušel se uklidnit. Nastražil uši ve snaze zjistit, kde může Hanna být. Panovalo však naprosté ticho, nikde se nepohnul ani lístek.

Měsíc pomalu stoupal, načež zmizel za stříbřitými mraky. Kolem Rio Grande se rozprostřel stín.

Tyr se obezřetně plížil dál kryt křovinami. Dával si přitom pozor, aby nezpůsobil sebemenší zvuk. Věděl, že Hanna napjatě naslouchá, tak jako on. Prasknutí suché větvičky nebo šramot podrážky na kameni by mohly znamenat konec. Po chvíli mraky odletěly a krajinu znovu zalil měsíční svit.

Tyr náhle v křovinách před sebou spatřil stín. Strnul. V měsíčním svitu se zaleskl kov. Zvedl kolt, natáhl kohoutky své čtyřiačtyřicítky a namířil na stín.

„Hanno!“ zamumlal.

Stín se prudce otočil. Tyr vypálil.

V záblesku výstřelu viděl, jak Hannu kulky odhodily.

Desperát ještě stačil vystřelit, ale jeho rána již Dantonovi neublížila.

Tyr chvíli počkal, aby pak vstal a přišel k Hannovi.

Odkopl mu kolt a sirkou mu posvítil do obličeje. Přestože toho moc neviděl, trefil dobře. Odhodil sirku a zašlápl ji, načež se sklonil a vytáhl zpod chladnoucího bandity sedlové kapsy. Otevřel je a prohrábl svazky bankovek, které ještě ani nebyly rozbalené. Poté kapsy zapnul a vydal se ke svému koni.

Konečně už bylo po všem. Matthewsova banda přestala existovat a poslední překážka na cestě do Mexika byla odstraněna.

Hodil těžké, kožené kapsy přes hřbet koně, načež vylezl do sedla a vydal se na zpáteční cestu do McKees.

+ + + + +

Ve městě panoval klid, když do něj vjel. Texaská dobytkářská města byla zvyklá na ledacos a přestřelka tam nikoho nevzrušila. Main Street zela prázdnotou. Všichni se vrátili do saloonů a pulquerií a nikdo se nestaral o osamělého jezdce, který přijel se dvěma těžkými sedlovými kapsami na zpoceném, zpěněném koni.

Tyr Danton přijel k domu Rheny Montezové. Už zdaleka viděl v jejím okně útlou siluetu Maxin Stuartové. Postavil se ve třmenech, smekl klobouk a zamával jí. Viděl, že mu opětovala pozdrav, načež z okna zmizela. Nejspíš se šla převléknout.

Před domem Tyr zastavil a pomalu slezl z koně, aby pak odepnul sedlové kapsy a hodil si j e přes levé rameno. Potom se obrátil a chtěl vykročit k domu.

V tom momentě za ním kdosi řekl:

„Tyre?“

Danton strnul. Pak posunul ruku k revolveru.

Ten hlas znal, ani se nemusel otáčet. Ten hlas by poznal kdykoli.

„Wayne,“ řekl. „Wayne Gunther.“

Pomalu se ohlédl.

Ve světle vycházejícím z protilehlého saloonu spatřil Gunthera, který stál uprostřed ulice oblečen do kožešinou podšitého kabátu, prostovlasého, s čupřinami v čele a pravým cípem kabátu odhrnutým tak, že měl volnou pažbu revolveru. Do tváře mu vidět nebylo. Byla skryta ve stínu.

„Ano, to jsem já,“ řekl Gunther.

„Jak ses sem dostal?“

„McTrevor mě za tebou poslal, pro případ, že bys potřeboval pomoc.“

Tyr zcela jednoznačně položil ruku na revolver. „Proč to říkáš, Wayne? Proč mi lžeš?“

Gunther nehnul ani brvou. „Nelžu,“ opáčil. „Chci ti pomoct. Já - ti chci pomoct. Ale jak vidím, tak už mě nepotřebuješ. Ty peníze ti sebral Mark Hanna a další muži z Matthewsovy bandy a tys je pronásledoval až po mexickou hranici. Tak nějak to bylo, že? Nikdo z nás by je tak neprohnal.“

Tyr pomalu zavrtěl hlavou. „Ty víš, jak to ve skutečnosti bylo,“ poznamenal. „McTrevor to ví také. Každý to ví! Ty jsi ten poslední, proti komu bych chtěl stát, Wayne. Proč jsi přijel zrovna ty? Proč?“

„Protože je nebezpečné jet sám s tolika penězi,“ řekl Gunther. „Oba je teď odvezeme do Mineral Wells. Ty a já. Pojďme.“

Tyr znovu zavrtěl hlavou. „Jim pro ty peníze zemřel a nebyl jediný,“ poznamenal. „Já už jsem hvězdu zahodil, Wayne…a už si ji nikdy nepřipnu. Jdi mi z cesty, Wayne.“

„Vím, že Jim přišel o život,“ řekl Gunther. „Zemřel za to, aby právo zůstalo právem…“

„Možná,“ podotkl Tyr. „Ale já už jsem se rozhodl. Znáš to přísloví o tenké červené čáře? Říká se, že když ji jednou člověk překročí, tak už se nikdy nevrátí! A já jsem ji překročil. Nenuť mě k tomu, abych na tebe střílel, Wayne. Nestav se mi do cesty.“

„Jsme přece přátelé,“ řekl Gunther. „Ty a já a Jim… Jsme přece přátelé, ne?“

„Byli jsme do dne, kdy Jima zastřelili,“ odtušil Tyr. „Teď už stojíme na opačných stranách. Víš, že jsem byl s revolverem vždycky rychlejší než ty. Jeď zpátky k McTrevorovi a řekni mu, žes mě nenašel, Řekni mu to! Ale nenuť mě k tomu, abych musel tasit, Wayne.“

„Tyre!“ řekl Gunther. „Tyre, naše staré přátelství…“ Pohnul se. Nechtěl tasit kolt, ale Tyr okamžitě zareagoval a sáhl po revolveru.

Ani neměl čas jej vytáhnout zpoza opasku. Viděl, jak se ve stínech domů zablesklo. Stříleli ze všech stran a stříleli dobře.

+ + + + +

Maxin Stuartová viděla Rhenu Montezovou vyjít z jedněch dveří, když seběhla ze schodů.

„On je tam,“ zvolala. „On je tam! On je…“

V tom okamžiku třeskly výstřely.

Její obličej rázem získal křídovou barvu. Rhena Montezová si musela uvědomit, o co jde, protože se pokusila ji zadržet, ale už bylo pozdě. Maxin Stuartová přiběhla ke dveřím a rozrazila je.

Tyr ležel ve dvířkách do zahrady. V pravé ruce držel revolver a sedlové kapsy měl pod sebou.

Maxin na okamžik strnula, načež si dala ruce před ústa, neschopna vydat z hrdla jediný zvuk. Hrůzou rozšířenýma očima hleděla na Tyra.

V následujícím okamžiku k ní přiběhla Rhena a zavřela dveře, aby tu děsivou scénu neviděla.

Gunther se sklonil k Tyrovi a vytáhl zpod něj sedlové kapsy.

Muži, kteří se vynořili ze stínů domů, pomalu kráčeli k němu. V rukou drželi pušky. Zastavili se až u něj.

Klečící Gunther řekl: „Tak právo zůstalo právem!“ Sevřel ruce v pěst a dal si je před oči. „Proč? Proč? Proč?“

Vedle Tyra ležel v prachu kousek skrčeného papíry.

Gunther jej zvedl a urovnal jej na stehně. Musel zapálit sirku, aby si jej mohl přečíst. Stálo tam:

Být či nebýt, to je to, oč tu běží!

Zda je ušlechtilejší se ctí šípy

a praky, zuřivého osudu snášet,

nebo se odzbrojit proti moři soužení,

V odporu skončit…“

Opět ten papír skrčil a dal ho Dantonovi do kapsy, načež sedlové kapsy hodil jednomu ze svých mužů.

„Zavezte ty peníze zpátky McTrevorovi,“ řekl. „A toto si můžete vzít také.“ Strhl si z vesty hvězdu a připnul ji na jednu ze sedlových kapes. „Byl to můj přítel.“

Pak se vydal ke svému koni.