John Kirby

Colorado western 060. Smečka

Matt Kincaid nosil hvězdu zástupce marshala a jeho úkol, který dostal ve Fort Smith, zněl: Přivést Johnnieho Elkharta, vraha žen, před soud Isaaca Parkera. Matt Kincaid věděl, že Elkhart se zdržuje v jedné špinavé díře na Beaver Creeku, a byl připraven jít i do samotného pekla, aby Elkharta dostal tam, kam patřil: pod Parkerovu šibenici. Jenže cesta zákona ho zavedla na farmu smečky Bloomfieldů, čímž pro něj začal tanec, při kterém udával tempo sám ďábel.

Ta kulka Matta Kincaida překvapila jako blesk z čistého nebe. Ucítil ostrou bolest v levém nadloktí, načež jej ohlušil výstřel a nad jedním skalním bradlem se k večernímu nebi vznesl šedý obláček kouře.

Okamžitě seskočil ze sedla a pravačkou téměř automaticky sáhl po pažbě winchestrovky. Když dopadl na zem a jeho vyděšená klisna odběhla několik yardů dál, zaryla se těsně vedle něj do země další kulka a vrhla mu písek do očí.

Zaklel a převalil se, přičemž hlavou udeřil do kamene trčícího ze země. Nejraději by vykřikl, ale nakonec zůstal zticha.

Vyskočil na nohy a kličkuje jako zajíc se rozběhl ke křovinám. Vrhl se za ně a dopadl obličejem k zemi.

Padly další výstřely. Kulky proletěly křovím, ale nezasáhly jej, protože byl ukryt v bezpečí malé dolinky.

Těžce oddechuje se posadil a pohlédl na své levé nadloktí.

Kabát i košili měl na rukávech roztržené a nasáklé krví.

Cítil, že stále krvácí. Chvatně si strhl kabát a vytáhl bowie-knife z pochvy, kterou nosil na opasku na zádech, načež jednoduše odřízl rukáv košile.

Rána vypadala hrozně. Kulka se zavrtala hluboko do masa a okraje rány byly široce rozevřené.

Musím zastavit krvácení! pomyslel si a v duchu zaklel. Zároveň věděl, že na to nemá čas. Ten zákeřný střelec už se k němu totiž možná blížil.

Vzal si odřezaný rukáv a pevně si jím ovázal ránu. Na chvíli se mu zatmělo před očima, ale pak bolest ustoupila a rameno znecitlivělo.

Pravou rukou sáhl po winchestrovce a vylezl na okraj dolinky. Skrze křoviny vyhlížel k návrší na západě, za nímž před několika minutami zapadlo slunce. Narudlá obloha pomalu bledla.

Onoho zákeřného střelce však Matt Kincaid neodhalil, ač se snažil sebevíc.

Ohlédl se a spatřil svou klisnu, která zhruba o padesát yardů dál chroustala vyschlé listí. Občas zvedla hlavu a pohlédla k němu, jako by se chtěla zeptat, zda je připraven.

Matt přemýšlel, jestli je ten střelec ještě poblíž. Jeho sok byl však ve stejně špatné situaci. Ani on nemohl vylézt z úkrytu. Matt by jej okamžitě spatřil.

Zatím Matta vůbec nezajímalo, kdo to vlastně na něho střílel. Bral to jako riziko svého povolání.

Byl zástupcem federálního marshala pro oklahomské indiánské teritorium a vrah a bandita, kterého pronásledoval, věděl, že Matt Kincaid zatím dostal před soud Isaaca Parkera ve Fort Smith každého, po jehož stopách se vydal.

Na okamžik pomyslel na muže, který ho do této oblasti, takzvaného Panhandlu, přivedl.

Johnnie Elkhart, hledaný kvůli sedmi vraždám v Arkansasu, z toho u čtyř se jednalo o vraždy

žen.

Podle informací Bruta Cartera, jeho kolegy, se Elkhart musel zdržovat v jedné špinavé osadě vybudované bandity u soutoku Paladora Creeku s Beaver Creekem. Měla se jmenovat Paradise. Lepší jméno si už bandité vymyslet nemohli.

Matt Kincaid se k Beaver Creeku nevydal z Fort Supply, ale přes hory, protože v Lockwoodu, další zapadlé osadě obývané podezřelými existencemi, chtěl shromáždit další informace.

Možná jsem udělal chybu, pomyslel si. Johnnie Elkhart byl před ním viditelně varován a nyní se jej pokoušel odstranit, ještě před tím, než dorazí do Paradise.

Matt hvízdl na svou klisnu. Zvíře zvedlo hlavu, zavětřilo a vydalo se k dolince. Už skoro dorazilo ke křoví, když se nahoře v průsmyku opět zablesklo.

Matt Kincaid si skoro nevšiml, že těsně před kopyty jeho klisny se od jednoho kamene odrazila kulka. S výstřelem počítal, a když spatřil záblesk, zvedl winchestrovku a vypálil.

V tom samém momentě však už věděl, že minul. Při tom prudkém pohybu jeho levým nadloktím projela bolest a přinutila jej strhnout hlaveň dolů.

Se zaklením znovu nabil.

Jeho sok byl výborně kryt. Krátce pohlédl na svou kobylu, která opět stála na svém starém místě. Muž, který tam na něj nahoře číhal, očividně nechtěl to zvíře zabít. Jinak už by to totiž udělal. Pravděpodobně kalkuloval s tím, že Matt Kincaid vyskočí na koně a pokusí se odtud zmizet.

Matt nyní začal pochybovat o tom, že za tím přepadením vězí Johnnie Elkhart. Světlovlasý zabiják s takřka dívčí tváří by jeho klisnu bez skrupulí odstřelil. Kromě toho by udělal všechno pro to, aby zabil jeho samotného.

Matt nespouštěl to skalní bradlo v průsmyku z očí. Opatrně si odvázal odříznutý rukáv z levého nadloktí. Látka byla prosáklá krví, ale zdálo se, že krvácení již ustalo.

Nejraději by použil lékárničku, kterou měl v sedlových kapsách, ale neodvážil se na klisnu podruhé hvízdnout. Bál se, že by ji pak ten zákeřný střelec skutečně zabil.

Odřezal i levý rukáv košile a znovu si ránu ovázal. Bolest v ráně se dala snést a Matt byl rád, že to je jen šrám. Doufal, že kulka nebyla namaštěná a že nedostane otravu krve. Potom by ho nezachránilo nic. Zřejmě už by se ani nedostal do Fort Supply.

Stále častěji vzhlížel k nebi. Zatím bylo světlo, ale soumrak se blížil. Nemohlo to trvat ani hodinu. Přemýšlel, co ten skrytý střelec podnikne pak.

Náhle zvedl hlavu. Zdálo se mu, že od průsmyku slyší dusot kopyt.

Olízl si rty. Že by to ten chlápek vzdal?

Měl se pokusit vylézt a dostat se ke kobyle? Nebo tam ten střelec není sám?

Věděl, že pravdu může zjistit jen jediným způsobem - musí počkat na setmění. Pak teprve mohl by toho střelce vyřadit. Pokud tam tedy ještě bude. Do setmění zbývala hodina.

Ta hodina se vlekla nekonečně dlouho a Matta již od neustálé koncentrace pálily oči.

Potom už v houstnoucím šeru nic neviděl. Ještě několik minut počkal, načež vstal a na odvrácené straně od keřů vylezl z dolinky. Byl přesvědčen o tom, že střelec se soustředil na jeho koně, jehož kontury byly na světlém písku ještě vidět.

Winchestrovku nechal v dolince. V noci by mu karabina pouze překážela. V té tmě by na tak velkou vzdálenost mohl zasáhnout pouze s velkým štěstím.

Při čekání v dolince měl dost času na to, aby si promyslel nejvýhodnější cestu k průsmyku. Dorazil k úzkému skalnímu žlabu, jenž byl vymlet jarní vodou.

Nebyl příliš hluboký a musel se hodně krčit, aby se k průsmyku dostal nepozorován.

Plížil se tiše, protože narozdíl od většiny svých kolegů nenosil texaské holínky, nýbrž vysoké mokasíny, které v pouštích Arizony používali Apačové, Občas pocítil

pod podrážkou ostrý kámen, ale ta bolest nebyla ničím ve srovnání s tím, co měl za sebou.

K průsmyku se dostal více než za hodinu. Neustále se zastavoval, aby naslouchal, ale nic neslyšel. Dospěl k přesvědčení, že nahoře už nikdo není.

Přesto zůstal ostražitý. Snadno mohl udělat chybu, kterou by pak už nemusel napravit.

Žlab byl stále mělčí, ale to Mattu Kincaidovi nevadilo. Mezitím dorazil k suťovému poli, posetému mnoha většími balvany, za nimiž se mohl snadno skrýt.

Postupoval od balvanu k balvanu a po chvíli svah zdolal. Ohlédl se a spatřil siluetu své klisny, která nehybně stála u jednoho keře a pravděpodobně spala ve-stoje.

Opět se soustředil na průsmyk. Automatickým pohybem uvolnil v pouzdře svůj armádní kolt a sáhl na nůž za opaskem.

Znovu odhadl vzdálenost mezi dolinkou, v níž ležel, a skalním bradlem, nad kterým se vznesl obláček prachu.

Z toho místa se zdálo, že skála má poněkud jiný tvar, ale on věděl, že se dívá správným směrem.

Zastavil se a koncentroval svou pozornost na skálu. Nic neviděl, ale přesto tušil, že opatrnosti není nikdy nazbyt.

Chvíli trvalo, než pochopil, co to je. Nadechl se zhluboka nosem a usmál se. Ten chlapík tam nahoře kouřil!

Zřejmě se cítil být v bezpečí. Musel si myslet, že tu cigaretu není zespodu vidět. Snad také předpokládal, že toho jezdce těžce zranil a ten teď nemůže zdolat svah pěšky.

Počkej! pomyslel si Matt.

Neslyšně vytáhl z pochvy nůž. Věděl, že výstřel z koltu by byl v noci slyšet na míle daleko a neměl chuť prchat před smečkou zabijáků, kdyby se mu povedlo toho střelce v průsmyku sejmout.

Chvěl se chladem, protože si neoblékl kabát, ale takto mu aspoň odezněla bolest v levém nadloktí.

Pomalu se plížil dál. Pak dorazil až k onomu skalnímu bradlu. Zcela zřetelně cítil tabákový kouř. Naslouchal. Slyšel něčí dech, i když jen slabě.

Nahmatal výstupek na skále. Opatrně na něj položil levou nohu a vytáhl se nahoru. Nohavicí při tom škrtl o skálu. Zvuk, který způsobil, však byl tak tichý, že ten muž za skalou si toho dozajista nemohl všimnout.

Přesto se na okamžik zarazil. Polil jej studený pot, protože neslyšel jeho dech. Tu však zaslechl něco jiného. Nejdřív nevěděl, co to je, ale pak si uvědomil, že to ten muž zašlapuje nedopalek cigarety.

Potom se ozvaly tlumené rány.

Muž vstal a chodil sem a tam. Očividně si chtěl protáhnout ztuhlé údy, nebo se podívat na klisnu.

Matt se ohlédl. Kobyla tam pořád nehybně stála.

Muž za skálou zívl.

Matt se usmál. To ukazovalo, že jeho pozornost polevila. Předsevzal si, že toho využije. Tiše se plížil podél skály dál.

A pak ho náhle spatřil. Vyděsil se a chtěl se přitisknout ke skále, ale tu poznal, že ten střelec je k němu otočen zády.

Byl to chlap jako hora. Matt v tom zlomku vteřiny, kdy se odhodlal zaútočit, odhadoval, že je nejméně o půl hlavy větší než on. To ho však nemohl zastavit. Zmocnil se ho hněv. Nenáviděl ty, kteří na druhé útočí ze zálohy.

Stačilo se jen přehoupnout přes bradlo a ocitl se mu za zády.

Jenže ten chlápek měl snad oči i vzadu. Prudce se otočil. Matt se instinktivně přikrčil a pravou rukou s nožem máchl před sebe. Muž mu hbitě uskočil, přičemž se však vzdálil od skály, kde měl svou pušku. Matt viděl, že po ní šilhá, a skočil mu do cesty.

„Sakra, jak ses sem dostal?“ zařval obr.

Matt neodpověděl. Změřil si toho muže pohledem a zjistil, že kromě springfieldky, kterou měl opřenou o skálu, u sebe žádnou jinou střelnou zbraň nemá. Přesto Matt zůstal ve střehu. Ten chlápek někde mohl mít schovaný nůž.

Nevypadal příliš vyděšeně a rozhodně nepůsobil dojmem člověka, který má špatné svědomí, protože na někoho střílel ze zálohy. Snad ho to ale nechávalo chladným proto, že to pro něj bylo zcela běžné.

„Otoč se!“ zvolal Matt. „Já jsem zákon! Mám hvězdu zástupce marshala!“ Obr nehnul ani brvou. Skoro se zdálo, že ten chlápek ani neví, co to marshal nebo zákon je.

„Neotočím se,“ řekl. „Udělám to, a ty mě sejmeš!“

Matt zasunul nůž do pochvy. Obr se pohnul, v naději, že využije jeho nepozornosti, ale Matt mu okamžitě namířil koltem na prsa.

Muži se v očích zračil úžas.

Konečně něco, čemu rozumí, pomyslel si Matt. Asi ještě nikoho neviděl tak rychle tasit.

„Tak co, otočíš se?“

Obr zavrtěl hlavou. „Nejsem hloupý.“

„Radši hloupý než mrtvý,“ odtušil Matt.

„Táta by mě zpráskal jako koně, kdybych tě pustil přes průsmyk,“ řekl muž. Matt tomu nerozuměl. Obr pokračoval: „Raději běž ke svému koni a zase odjed. Nechceme tu cizince.“

Matt si nebyl jistý, co tím ten chlápek myslí. Průsmyk byl široko daleko jediným přístupem do údolí Beaver Creeku. Nemohli ho přece zablokovat.

„Copak vám patří všechny pozemky za průsmykem?“ otázal se Matt, kterého se pomalu zmocňovala zlost. „Co vám dává právo střílet na lidi, kteří tudy jedou?“

„Táta řekl, že do Paradise nikdo nesmí,“ paličatě tvrdil obr, jako by příkazy jeho táty pro něj byly zákonem.

„Ty mě nezastavíš!“ vyštěkl Matt. „Můžeš být rád, že tě nezatknu a neodvezu do Fort Smith. Soudce Parker by tě za takový zákeřný útok na muže zákona nechal pověsit, tím si můžeš být jist.“

„Neznám žádného Parkera,“ odtušil obr. „Vím jenom, co mi řekl táta.“

„Tvůj táta mi tak může!“ zvolal Mat.

Vypadalo to, že chlapík vůbec nedokáže pochopit, jak tak někdo může mluvit. Jeho tvář se zkřivila hněvem a bez ohledu na Mattův kolt se proti němu rozmáchl svými tlapami.

Matt uhnul na poslední chvíli, pak jej udeřil pažbou do pravé ruky. Obr zařval, otočil se a chtěl sáhnout po své springfieldce.

Matt do pušky kopl a ta se svezla po skále. Obr se pro ni sklonil, ale v tom jej Matt trefil pravou nohou. Muž nestačil uhnout.

Opět na něj namířil hlaveň svého armádního koltu. Obr se sebral ze země a nevěřícně zavrtěl hlavou.

Zdálo se, že nemůže uvěřit, že se mu někdo postavil. Na to, že Matt drží v ruce kolt, vůbec nedbal. Pravděpodobně si myslel, že mu kulka z takové zbraně neublíží.

„Jestli se omluvíš za tátu, tak můžeš zmizet,“ zabručel.

Matt se přidušeně zasmál. Ten tupý trouba! Na takové hlupáky už natrefil mnohokrát, ale prostoduchost tohoto překonávala všechno.

„Pojedu přes průsmyk,“ procedil mezi zuby, „a ty mi v tom nezabráníš!“

Sotva to dořekl, už se na něj ten obr opět vrhl. Matt již nedokázal uhnout. Nechtěl střílet a zranit ho, proto ho jen udeřil pažbou do hlavy. Rána však neměla naprosto žádný účinek a v následujícím okamžiku mládenec Mattovi sevřel krk.

Oba se svalili na zem a Matt si přitom narazil levé nadloktí. Projela jím ostrá bolest. Chtěl vykřiknout, ale ze sevřeného hrdla nedostal ani pípnutí. Bušil tedy do. obra aspoň revolverem. Zasáhl ho do boku, do zad, do ramene i do hlavy, ale ocelový stisk nepovolil.

Před očima měl červené kruhy a skrze ně nad sebou viděl hněvem rozšířené oči toho muže, v nichž se zračila vůle zabít. Ještě jednou jej udeřil, ale všiml si, že už nemá dost sil. On mě zabije! pomyslel si. Začalo ho bodat v plicích a zdálo se mu, že mu každou chvíli musí puknout hlava.

Ocitl se již na prahu bezvědomí, když se mu podařilo přitlačit hlaveň revolveru na sokovo rameno a z posledních sil natáhnout kohoutek a zmáčknout spoušť.

V uších mu tak bušilo, že ani neslyšel výstřel. Chvíli si již myslel, že už je po všem, ale pak sevření obrových pracek povolilo a mohutné, těžké tělo, které na něm zpola leželo, se pomalu odvalilo.

Mattovi vypadl revolver z ruky. Sáhl si na krk, dlouho svíraný ocelovým stiskem. Teprve po delší době začal opět normálně dýchat. Pak zmizely i rudé kruhy před jeho očima. Posadil se. Hrozně ho bolel ohryzek.

Trvalo několik minut, než se vzpamatoval.

A potom ho napadlo, že zmáčkl spoušť svého armádního koltu, ale neslyšel žádnou ránu.

Pohlédl na obra, který ležel kousek od něj. Co se s ním stalo? Že by přece jenom vystřelil? Přitiskl mu přece hlaveň k ruce.

Připlazil se k němu. Muž ležel na břiše. Obrátil ho na záda, ale v té tmě nebylo nic vidět. Přiložil k jeho hrudi ucho, ale díky tomu, že jemu samotnému divoce bušilo srdce, nemohl zjistit, zda ten obr ještě žije.

Sedl si vedle něj.

Musím se uklidnit, pomyslel si. Mířil jsem mu jenom na ruku. Nemůže být mrtvý. Možná jsem ho omráčil pažbou.

Nevěděl, jak dlouho tam seděl, když jej probralo řehtání koně. Uvědomil si, že to je jeho klisna.

Chtěl hvízdnout, ale vyšlo z toho jen jakési ubohé písknutí.

Tu se ozval blížící se dusot kopyt. Kobyla se tedy sama od sebe vydala k průsmyku. Vrávoravě vstal a chvíli zůstal stát, načež začal obcházet skalní výčnělek.

Na cestě vedoucí průsmykem se objevila klisna. Koulela očima.

„Pojď sem, děvče,“ řekl chraplavým hlasem.

Zvíře naklonilo hlavu, jako by nepoznávalo jeho hlas, ale pak při-klusalo blíž a nechalo se zavést za bradlo. Mattovi chvíli trvalo, než ho uklidnil.

Zmocnila se ho nevolnost a on věděl, že to není způsobeno zraněním ruky, ani bolestí krku.

Chvějícími se prsty odepnul chlopeň levé sedlové kapsy a vytáhl odtud krabičku sirek zabalenou v naolejovaném papíře. Šest sirek zlomil, než se mu povedlo jednu zapálit. Levou dlaní chráně plamínek před větrem, sklonil se k bezvládnému obru.

Vyděsil se, když uviděl tmavou skvrnu na jeho levém boku a na ruce.

Ano, střelil mu do ruky, ale kulka proletěla jejími svaly a zasáhl toho chlápka, který ho chtěl uškrtit, do boku.

Matt se zděšením pohlédl na ránu na úrovni srdce. A pak zjistil, že ten muž je mrtvý.

Sirka dohořela a plamínek mu ožehl prsty, ale toho si nevšímal. Pomalu zavrtěl hlavou. Musel již v sebeobraně zabít několik lidí, banditů a vrahů, ale smrt tohoto obra mu připadala zbytečná.

Zmocnil se jej vztek. Vztek na muže, kterého ani neznal.

Za to všechno totiž byl zodpovědný otec toho obra. Matt byl rozhodnut mu to říct do očí.

Johnnie Elkhart, kterého pronásledoval, neměl s tímto přepadením viditelně nic společného.

Možná ani nevěděl o tom, že mu je na stopě.

Matt se rozhodl, že Elkharta nějakou dobu nechá být. Nejdřív si chtěl promluvit s otcem toho mladíka. A pokud by byl stejně umíněný jako jeho syn, byl rozhodnut jej zatknout jej a přivézt soudci Parkerovi společně s Elkhartem…

+ + + + +

Nepočkal na svítání, nýbrž ještě za tmy začal hledat obrova koně. Našel jej o padesát yardů dál, mezi

skupinou zakrslých borovic, kam ho ten nešťastný mladík přivázal. Proporce toho koně se k mládenci hodily. Jednalo se o těžkého polokrevníka, pravděpodobně plemene Percheron, jež se jinak užívalo jen k tahu.

Za ranních červánků Matt naložil mrtvého na hřbet jeho koně a sešel do doliny, kde zanechal svůj kabát a winchestrovku, načež se i s odpočatou kobylou vrátil do průsmyku.

Vzpomněl si na vzdalující se dusot kopyt, který slyšel večer, a uvědomil si, že obr tam na něj nečíhal sám.

Začal hledat stopy a nalezl je mezi borovicemi. Daly se zřetelně odlišit od otisků kopyt percherona. Jednak byly menší a také měly zvláštní tvar.

S percheronem na lase se vydal podél stop vedoucích na západ. Byla to jiná cesta než ta, která vedla do Paradise, ale to mu bylo jedno. Chtěl dopravit mrtvého k jeho rodině.

Mezitím se uklidnil, i když jím smrt toho mladíka dosti otřásla. Stále si říkal, že kdyby nevystřelil, zahynul by sám, ale to pro něj neznamenalo smír se svědomím. Zatím zabil jen vrahy nebo bandity a tento chlápek možná žádný zločin nespáchal, i když o tom Matt po jeho záludné střelbě dost pochyboval.

Stopy vedly po jedné krkolomné stezce do údolí, v jehož středu se leskla stříbrná stužka. To musel být Paladora Creek. Matt zatím neslyšel, že by v jeho údolí žil i někdo jiný než psanci.

Čejeni, Komanči a Kiowové, kteří tudy často táhli v malých houfech, by osadníky jistě nenechali na pokoji. Už jenom existence jejich domů by pro rudochy musela být provokací.

Náhle spatřil úzký sloupec dýmu stoupající k modrému nebi. Potom se ozval dusot kopyt a tak raději se svou kobylou i percheronem poodjel ze stezky a zmizel mezi topoly. Nebyl však dost rychlý. Jezdec, který chvátal po stezce, ho viděl a pobodl svého hnědáka ostruhami do slabin, až zvíře zaržálo bolestí.

Matt držel v rukou winchestrovku. Pokud ten jezdec patřil k tomu mrtvému, musel být opatrný. Neměl chuť znovu zabíjet.

„Hej, chlape!“ zvolal jezdec vysokým hlasem. „Co to děláte s Brendonovým koněm?“

Matt se vrátil na stezku a pohlédl na mladíka, který nervózního hnědáka držel pevnou rukou pod kontrolou a hleděl na něj s otevřenými ústy. Měl světlé vlasy dlouhé až po ramena a na bradě mu rostlo chmýří. V jeho modrých očích se objevilo zděšení, když poznal, co má na hřbetě percheron.

„To - to - to je Brendon,“ koktal. „Vy jste ho zabil?“

Pohnal hnědáka k percheronovi a zasténal, když zjistil, že obr, kterého nazýval Brendonem, není omráčený ale mrtvý.

Matt na něj neustále mířil. Jestli je stejně prchlivý a nerozumný, jako onen Brendon, pomyslel si, není opatrnosti nazbyt.

V očích toho chlapce stály slzy, když na něj pohlédl.

„Chlape!“ zvolal vysokým hlasem. „Vy jste oddělal Brendona!“ Matt přikývl.

„Musel jsem ho zabít, jinak by mě uškrtil,“ odvětil a levou rukou si ukázal na podlitiny na krku, ačkoli mu ten pohyb způsobil značné bolesti v nadloktí. „Byls včera večer tady?“ Mladík bezduše přikývl. „Ano. Za to vám táta ustřelí hlavu.“ „Může to zkusit,“ opáčil Matt. „Nepovede se mu to. To on je vinen Brendonovou smrtí, protože mu přikázal, aby nikoho nepustil přes průsmyk do Paradisu. Co jste si, vy hlupáci, vlastně mysleli, když jste ze zálohy stříleli na nic netušící lidi?“

Mladík si utřel slzy, pevně sevřel rty a zničeho nic obrátil svého hnědáka a to tak prudce, že Matt nestihl reagovat. Divokými výkřiky jej hnal pryč, zpátky po cestě, kudy přijel.

Matt neváhal ani okamžik. Pohodl kobylu do slabin a v klidu se vydal za mladíkem. Věděl sice, že ho již budou čekat, ale byl odhodlán se bránit, kdyby ho napadli. Položil si winchestrovku přes sedlo a pravou rukou si vytáhl z kapsy marshalskou hvězdu a připnul šiji.

Ať otec těch dvou paličáků ví, že má co do činění se zákonem.

Když vjel do zatáčky za suťovým polem, ucítil kouř. Tiché zurčení mu prozradilo blízkost potoka, který viděl z průsmyku.

V pravé ruce držel winchestrovku, v levé uzdu. Levá ruka ho bolela, ale to ignoroval. Bylo mu jasné, že jede do jámy lvové. Otec onoho Brendona zřejmě musel být hodně zvláštní člověk.

Spatřil tři budovy mezi stromy u řeky, jež byly k jeho překvapení velmi bytelně postavené.

Zde se mohl usadit jen tvrdý muž, který se nebál indiánů.

Ke svému překvapení Matt dorazil bez problémů až na dvůr rozprostírající se mezi třemi budovami. Nenápadně se rozhlížel, ale nezdálo se, že by to byla past. Pak ve stínu střechy největší z budov spatřil půl tuctu mužů, kteří viditelně čekali na něj. Hnědák, na němž jel onen mladík, stál opodál ve stínu stáje.

Matt pomalu přijel k největší budově, která očividně sloužila jako obytný dům. Pomalu začal rozeznávat postavy ve stínu.

Vedle jednoho muže, který byl jistě ještě o dobrou dlaň vyšší než mrtvý Brendon, stálo vedle sebe jako píšťaly varhan pět mužů - ne, poslední osoba, ta, která stála vedle světlovlasého mladíka, byla dívka. Vlasy měla schované pod stetsonem a byla oblečená do

sepraných džínů a kostkované košile, pod níž se nadouvaly její vnadné tvary. Měla zašpiněný obličej, ale Matt poznal, že musí být velmi hezká. Stačilo by, aby se pořádně umyla.

Deset yardů před nimi Matt zastavil a přitáhl ke klisně percherona s mrtvým. Potom pustil provaz, na kterém ho celou dobu vedl, do prachu.

Předklonil se ze sedla a řekl: „Vezu vám syna, pane. Mohl žít, kdyby se nesnažil za každou cenu provést rozkaz, který mu musel dát jen hlupák.“

Obr nehnul ani brvou, zato dva muži stojící vedl něj, pozvedli karabiny. Krátké pokynutí toho starého muže je však zarazilo.

Onen muž, který nebyl ozbrojen, si levou rukou promnul svůj mohutný vous.

Jeho tmavé, pichlavé oči Mattu Kincaidovi prozrazovaly, že má před sebou člověka s železnou vůlí. V ten moment zalitoval rozhodnutí jet na tuto farmu.

Muž lehkým kývnutím hlavou pokynul světlovlasému chlapci, aby odvedl percherona s mrtvým do stáje. Mladík jej okamžitě poslechl.

Obr upřeně hleděl na hvězdu na Kincaidové hrudi. Potom konečně promluvil: „Kdo jste, že se odvažujete mi pokládat k nohám mého mrtvého syna?“

„Jmenuji se Matt Kincaid. Jsem zástupce federálního marshala z Fort Smith.“

„Fort Smith leží v Arkansasu, jestli se nepletu,“ řekl obr. „Co hledáte tady?“

„To je moje věc,“ odtušil Matt. „I já bych rád věděl, s kým mám co do činění.“ Obr chvíli s odpovědí váhal, načež řekl: „Jsem Nicholas Bloomfield, pane, a toto jsou Brendonovi sourozenci. Jistě chápete, že hvězda na vašem kabátě nás nezajímá. Pro nás jste jen Brendonův vrah, a kdybyste měl jen trochu rozumu, tak byste věděl, že se odsud už živý nedostanete.“

Matt přikývl. Pevněji sevřel winchestrovku a jakoby náhodou ji namířil starému Bloomfieldovi na břicho.

„Za koho mě máte, Bloomfielde?“ prohodil. „Myslel jsem si, že zkusíte něco takového. Člověk, který dá svým synům příkaz střílet ze zálohy na neznámé lidi, jistě nebude mít výčitky svědomí z vraždy muže zákona.“ Bloomfieldovi se zaleskly oči, načež se otočil.

„Frankline!“ zvolal a mladík, který právě rozřezával provaz, jímž byl mrtvý přivázán k sedlu percherona, sebou trhl.

„Pojď sem!“

Blondýn se přivlekl jak spráskaný pes.

„Vy jste na něho stříleli?“

Mladík přikývl. „Brendon tvrdil, že když ho nepustíme do průsmyku a vystřelíme jeho koni před kopyta jako varování, tak se otočí a zmizí. Vypadal přesně jako ten muž, kteréhos nám popsal!“ Hovořil stále vyšším a ječivějším hlasem, protože viděl svému otci na očích, že právě on bude pykat za chybu svého mrtvého bratra.

„Vystřelit před kopyta, jak jemně řečeno!“ zvolal Matt. Aniž by odložil winchestrovku, strhl levý rukáv kabátu, aby lidé na verandě mohli vidět jeho krví prosáklý obvaz. „Bylo šero,“ dodal, „a váš syn mě také mohl zabít.“

Starý Bloomfield přikročil k blondýnovi, a než ten stačil nějak zareagovat, udeřil ho svou tlapou velkou jak lopata do tváře. Mladík se svalil do prachu dvora.

Děvče tiše vykřiklo a chtělo se rozběhnout ke svému bratrovi, avšak ocelový pohled jejího otce jej přimrazil na místo.

„Přikázal jsem jim, aby nikoho nepouštěli přes průsmyk,“ řekl Bloomfield, když se obrátil k Mattovi, „ale neměli na nikoho střílet bez varování.“

„Očekávali jednoho muže,“ poznamenal Matt, „který mi byl…“

Starý Bloomfield jej přerušil nevrlým mávnutím rukou.

„Do toho vám nic není,“ odsekl. „Spíš by mě zajímalo,“ řekl a kývl na zakrvácený obvaz na Mattově levém nadloktí, „proč jste kvůli takovém šrámu zabíjel.“

Matt zavrtěl hlavou.

„Nechtěl jsem Brendona zabít,“ opáčil. „Po setmění jsem vylezl do průsmyku a překvapil tam vašeho syna. Napadl mě, i když jsem na něho mířil revolverem. Přesto jsem nestřílel. Pokusil jsem se ho omráčit pažbou, ale byl to tvrďák, kterého jen tak něco nedostalo do kolen. A pak mě začal škrtit. Chtěl j sem ho střelit do ruky, aby mě pustil, ale kulka mu proletěla svalstvem a zasáhla ho do boku. Asi mu trefila srdce, protože byl okamžitě mrtvý.“

Nicholas Bloomfield na něj zamyšleně hleděl. Po nějaké době se topornými kroky vydal ke stáji a dokončil chmurnou práci, kterou začal jeho syn Franklin.

Potom Nicholas Bloomfield odnesl svého jistě více než stokilového syna na verandu. Položil ho na stůl a prohlédl si střelnou ránu na ruce a na boku. Tiše zasténal, narovnal se a s kamenným obličejem pohlédl na Matta.

„Zdá se, že máte pravdu,“ řekl chladným hlasem. „Ale to ještě neznamená, že se z nás stanou přátelé. Můžete jet. Odjeďte, než si to rozmyslím. Jestli vás tu ještě někdy uvidím, tak jste mrtvý muž, i kdybyste nosil na vestě deset hvězd.“

Matt věděl, že nemá smysl odporovat. Starý Bloomfield jen stěží zvládal bolest ze ztráty svého syna. Bylo skutečně lepší odjet a v budoucnu se tomuto místu vyhýbat.

Vzal uzdu své klisny, která neklidně tančila. Stále přitom mířil winchestrovkou na muže ve stínu. Franklin se právě sebral ze země,

když mladík stojící vedle starého Bloomfielda zvolal: „Přece nenecháš Brendonova vraha jen tak odjet, tati!“

Zvedl svou springfieldku, ale než Matt, který zaregistroval nebezpečí, stačil zmáčknout spoušť, strhl obr svému synovi hlaveň k zemi a zabručel: „Chceš ochutnat bič, Russelle?“

Matt využil příležitosti, otočil klisnu a ostrým cvalem vyrazil pryč.

Zvolnil až za zatáčkou cesty, kam už z usedlosti nebylo vidět. Oddechl si. Věděl, že to mohlo skončit daleko hůř. Život mu zachránila pravděpodobně jen skutečnost, že Bloomfieldovi synové neuposlechli rozkazy svého otce.

„Pěkná sebranka!“ zamumlal, když se vydal k Paladora Creeku, podél něhož mínil přijet do Paradisu.

Ještě stále bylo dopoledne a podle jeho propočtů mohl do toho doupěte desperátů dorazit už po obědě. To však nechtěl. Večer se lépe hodil pro příjezd do města, v němž mohl být každý jeho obyvatel potenciálním nepřítelem.

Matt přemýšlel. Rád by věděl, proč Bloomfieldové nechtějí nikoho pustit přes průsmyk. Ten mladík řekl, že Matt je podobný na člověka, kterého čekali. A ten muž nemohl být jejich přítelem, když na něj stříleli.

Matt zavrtěl hlavou. Nemělo smysl lámat si hlavu nad něčím, co stejně nemohl bez dostatečných informací pochopit. Soustředil se na obtížný terén, jímž projížděl. Oddechl si, když konečně dorazil k Paladora Creeku.

Po půlhodině nalezl u břehu vhodné místo pro odpočinek. Odsedlal klisnu a nechal ji pít z potoka.

Chvíli přemýšlel, zda by se neměl vykoupat. Nevěřil, že by ho Bloomfieldové pronásledovali, a tak se rozhodl, že využije příležitosti a smyje ze sebe prach z dlouhé cesty. Svlékl se a šaty položil ke skále, která stála kousek od břehu. Winchestrovku a kolt si tam nechal též. Potom v rouše Adamově vlezl do chladivé vody.

+ + + + +

Vynořil se, a v tom okamžiku se ozvalo frkání jeho klisny.

Okamžitě připlaval ke skále, kde ležely jeho zbraně. Sáhl po nich - ale nic nenahmatal.

Vyděsil se. Byl příliš neopatrný. Měl tušit, že Bloomfieldové nenechají odjet vraha svého syna a bratra.

Přemýšlel, jestli by se neměl potopit a ukrýt v příbřežních kravinách, když se ozval tichý, vysoký smích.

Opatrně se do pasu vytáhl z vody.

A pak ji spatřil.

Byla to ta dívka v džínách a kostkované košili, kterou viděl u Bloomfieldů.

Seděla o několik yardů dál na plochém kameni vymletém jarní vodou, a držela v rukou jeho zbraně a šaty.

„Co mi dáte, pane, když vám hodím vaše věci?“ smála se.

Matt si s úlevou uvědomil, že nechce pomstít smrt svého bratra. Vypadalo to, že ani není smutná. V očích se jí šibalsky jiskřilo. Sňala si pokrčený stetson a rozhrnula si dlouhé, světlé vlasy, které ji sahaly skoro až po boky.

Matt se rozhlížel, jestli náhodou nejsou poblíž její bratři.

Opět se zasmála.

„Nemusíte mít strach,“ prohodila, „jela jsem za vámi sama. Ostatní si ani nevšimli toho, že jsem vylezla oknem ven a zmizela.“

„Možná už to mezitím zjistili,“ řekl Matt.

„Tomu nevěřím,“ opáčila. „Mají dost starostí s Brendonem.“

„Chtěla jste mi hodit mé věci.“

Znovu se rozesmála. „Ale vy jste mi neřekl, co mi za to dáte.“

„Myslela jste na něco určitého?“

Zavrtěla hlavou.

„Vlastněné,“ zamyšleně poznamenala. „Jen kdybyste mě okamžitě a přímou cestou vzal do Beaveru - nebo raději do Fort Supply.“

Matt, jenž si byl jistý, že děvče skutečně přijelo samo, vylezl z vody. Podle výrazu očí té dívky poznal, že nevidí nahého muže poprvé. Nebylo divu při počtu jejích bratrů.

Zdálo se, že před ním vůbec nemá strach. Klidně čekala až k ní přijde, načež mu podala šaty.

Oblékl se a připásal si opasek s armádním koltem a nožem. Nakonec si z jejích rukou vzal winchestrovku.

„Co chcete v Beaveru?“ otázal se. „Myslím, že nejbližší město odsud je Paradise.“

Odplivla si, což se na dívku sice neslušelo, nicméně vzhledem k tomu, že patřila k Bloomfieldům, se tomu příliš nedivil.

„V Paradisu bych musela mít ochránce s koltem,“ poznamenala, „jinak by se na mě sesypali jako na nějakou couru.“

„Mám pocit, že se svou rodinou nežijete ráda,“ opatrně řekl Matt.

V jejích modrých očích se náhle objevil chladný lesk.

„Nenávidím je!“ zvolala. „Táta nás pohřbil v divočině. Mámu tím zničil, ale nechce si to přiznat. Tvrdí, že silná rodina nikoho nepotřebuje, ale nepomyslel při tom na mě a na Anitu.“

„Kdo je Anita?“ otázal se Matt.

„Moje sestra. Zmizela do Paradisu.“

„Aha,“ řekl Matt, „a tam asi má přítele s rychlým koltem.“

Přikývla. „Dokonce dva přátele. S tím, který ji chrání v Paradisu, myslím, nic nemá. Ten druhý je muž, se kterým si vás spletli Brendon a Franklin. Měl by někdy v těchto dnech přijet z Texasu a odvést si ji.“

„A proto váš otec dělá takové divadlo?“ nevěřícně prohodil Matt. „Nemůže vás přece věčně držet doma. Vždyť jste děvčata na vdávání.“

Pohlédla na něj, jako by přemýšlela, jestli by přicházel do úvahy. Matt si to uvědomil.

„To jsme mu křičely do tváře tisíckrát,“ zamumlala, „jenže to ho nezajímá. Vždycky jenom říkal, že rodina má držet spolu a že nám jednou muže najde. Anita dokázala uprchnout, ale mě pryč nepustí, jestli náhodou nenatrefí na někoho, kdo bude podle jejich gusta.“

„To vám nevadí, že jsem vám zabil bratra?“ otázal se Matt.

V jejích očích se opět zajiskřilo, načež se v její tváři objevil výraz zhnusení.

„Tím jste mi udělal laskavost,“ poznamenala. „Nenáviděla jsem Brendona tak jako nikoho na světě. To, co platilo pro mě s Anitou, platí i pro chlapce. Nikdy neměli příležitost se vyřádit, a když mi bylo patnáct, tak mě Brendon znásilnil!“

Matt na ni pohlédl a zalitoval ji. Byla skutečně hezká a ve svých zhruba osmnácti letech si zasloužila jiný život než s tou smečkou uprostřed divočiny.

„Víte, já jsem zástupce marshala a jsem tu služebně,“ řekl. „Rád bych vám pomohl, ale nemohu. Musím do Paradisu a to, jak jste sama řekla, není to pravé místo pro vás.“

„Možná máte i vy rychlý kolt?“ šeptla. Matt zavrtěl hlavou. „Ne tak, abych se kvůli děvčeti nechal zastřelit. Je mi líto.“

Vstala a přistoupila k němu tak těsně, že se mu ňadry dotýkala jeho košile. Sahala mu po nos. Měla zvednutou hlavu a její modré oči již nevyzařovaly tvrdost, ale prosbu.

„Dám vám všechno, co mám,“ zamumlala. „Možná toho už moc není, protože Brendon si to vzal násilím.“

Pohladil ji po jejích dlouhých, hedvábných vlasech, o které velmi pečovala. Jinak ovšem o sebe příliš nedbala.

„To nejde,“ odtušil. „Nemohu vám pomoci, dokud nevyřídím své poslání. Jinak bych přišel o svůj džob a já nic jiného než sloužit zákonu neumím.“

Odstoupila od něj. V očích jí stály slzy a v tom okamžiku se velmi podobala svému bratru Franklinovi.

„Pak tedy pojedu do Paradisu sama,“ řekla odhodlaným hlasem. „Horší než doma to tam stejně být nemůže.“ Nakvašeně se otočila a odběhla dřív, než ji Matt mohl zastavit. Zmizela v křoví a o něco později Matt uslyšel dusot cválajícího koně, jenž se rychle vzdaloval po proudu řeky, na sever.

Zaklel.

Už tak měl dost starostí s Johnniem Elkhartem. Na toho zabijáka se musel plně koncentrovat. A pak tu byl ještě Nicholas Bloomfield a jeho synové, kteří přísahali, že ho oddělají, jestli ho ještě někdy spatří.

Ne, o to děvče, které uteklo z domu a chtělo pryč z divočiny, se nemohl starat.

Zavrtěl hlavou a klidně osedlal koně. Doufal jen, že dívka má pravdu a že si její otec a bratři jejího zmizení nevšimli. Jinak by se totiž ta smečka nevydala po stopách jenom jí, ale i jemu.

Matt nasedl a pobídl klisnu. Proklínal své rozhodnutí nejezdit z Fort Supply do Paradisu normální cestou. Tak by aspoň byl ušetřen setkání s Bloomfieldy.

+ + + + +

Paradise byl přesně takový, jak si ho představoval. Bandité neměli cit pro architekturu, a tak budovy ve městě vypadaly, jako by je stloukl nějaký obr pěstmi.

Na ulicích byla usazena silná vrstva prachu, jež se při dešti proměňovala v bahno. Chodník zde byl neznámý pojem. Obyvatelům města zřejmě bylo jedno, že si domů přinesou svinstvo.

Matt do tohoto desperátského sídla vjel hodinu po západu slunce.

Viděl, že za těch několik týdnů, co tu byl jeho kolega Brutus Carter, se zde hodně změnilo. Carter mluvil o nejvýše dvaceti chatách. Matt jich ale napočítal dvojnásobek. Mohl jen doufat, že tu žijí i lidé, kteří při pohledu na jeho hvězdu hned nevytáhnou kolt.

Skoro ve všech chatách se svítilo. Na ulici panoval klid. Pouze před jednou poněkud větší budovou, z níž zněl hluk, stáli u zábradlí tři koně.

Matt se hledal stáj, kterou mu popsal Brutus Carter. Měla stát stranou od ulice, směrem k Beaver Creeku.

Pak ji konečně našel. Ve světle jedné kerosinové lampy, která visela z balkónu, přečetl nápis Saloon Panhandle. To byl tedy nový domov Johnnieho Elkharta. Matt přemýšlel, jak dlouho v Paradisu ten zabiják vydrží, když je tam tak málo žen.

Pokrčil rameny a vydal se s klisnou do úzké uličky vedoucí podél saloonu ke stáji. Široká vrata byla otevřená dokořán. Do uličky pronikalo slabé světlo.

Matt měl ruku na pažbě revolveru, když přijel před vrata a nahlédl dovnitř. Boxy po obou stranách uličky byly beznadějně plné. Majitel stáje musel mít skvělý byznys.

Matt seskočil ze sedla a zavedl kobylu do stáje. Divil se, že nikoho nevidí, ale možná že majitel stáje byl v saloonu.

Začal tedy klisnu odsedlávat. Sedla a deky nechal na koze. Zrovna se chtěl otočit zpátky ke kobyle a vyhřebelcovat ji, když uslyšel podivné zvuky vycházející ze zadní části stáje.

Svraštil čelo. Slyšel supění a vysoký, rozhněvaný hlas.

Nechal kobylu stát a šel dál do chodby. Na jejím konci byly na levé straně pootevřené dveře.

Ty podivné zvuky byly stále hlasitější a Matt si náhle uvědomil, co se za těmi dveřmi děje. Už se chtěl otočit, když tu uslyšel výkřik.

Trhl sebou. Ten hlas přece znal!

Přiskočil ke dveřím a otevřel je.

V okamžiku mu bylo vše jasné.

V nuzné komoře s malými kamny, skříní stlučenou z prken a malým prádelníkem s umyvadlem ležela na primitivním lůžku dívka a muž, obrácený k Mattovi zády, se jí snažil zmocnit násilím.

Matt k němu přikročil, chytil ho kolem krku a strhl ho z ní.

Nemýlil se. Tou dívkou byla dcera Nicholase Bloomfielda, která ho v poledne tak překvapila u řeky a potom jela sama dál. Ta se tedy dočkala přivítání.

„Pusť mě, sakra!“ vykřikl muž, kterého Matt držel jak králíka.

Matt mu dopřál tu laskavost a pustil ho. Muž s žuchnutím spadl na podlahu, z níž se vznesl oblak prachu a plev.

Pak se s kašláním zvedl. Chtěl zmizet, ale Matt mu v tom zabránil.

Změřil si toho chlapíka pohledem a uvědomil si, že to je majitel stáje, kterého mu popsal Brutus Carter. Pawnee Chandler byl jen Pět stop vysoký mužík s kulhavou pravou nohou a supím obličejem. Věděl, že mu jde jen o peníze. Měl svěšené pravé víčko, které vůbec nemrkalo.

Matt se zeptal dívky: „Nechcete jet raději zase zpátky domů?“ Vzdorně zavrtěla hlavou. „Zatraceně!“ zvolal Matt. „Vždyť přece víte, co vás tu čeká!“ Sklonila hlavu. Mlčela. „Kdo vlastně jste?“ zeptal se majitel stáje.

„Vy jste Pawnee Chandler?“ kontroval Matt otázkou.

Skřet přikývl a naklonil hlavu. „Odkud znáte mé jméno?“

„Můj přítel Brutus Carter mi ho řekl,“ odsekl Matt. Viděl, jak sebou muž trhl a zbledl.

Pawnee Chandler vrhl uštvaný pohled na dívku.

„Ta dívka ví, že jsem zástupce marshala,“ řekl Matt.

Skřetovi málem vypadly oči z důlků a mrkl dokonce i pravým víčkem.

„Ne tak nahlas!“ sykl. „Mohlo by nás to stát krk!“

„Hlavně vás, Pawnee,“ řekl Matt. „Vlastně bych vás měl zatknout za pokus o znásilnění. Víte přece, jaký trest vyměřuje soudce Parker za tento zločin!“

„Nic jsem přece neudělal!“ skřehotal muž. Matt pohlédl na dívku. Ta pokrčila rameny.

„Přišel jste v pravý čas,“ řekla. „Ustájila jsem si u něho koně a zeptala se ho, jestli by mě nemohl ukrýt ve stáji, aby mě ostatní neviděli. Poprosila jsem ho, aby o mně řekl Anitě, ale po chvíli se vrátil sám.“

„No ano,“ zamumlal Pawnee, „myslel jsem si, když je sestra Ani-ty…“ Dívka se na něj vrhla. „Co to má znamenat, ty lumpe!“ zvolala. „Anita má přítele, se kterým odtud odjede! Není to žádná šlapka!“

Pawnee neodpověděl, ale vrhl na Matta pohled, který zástupci prozradil, jak se věci ve skutečnosti mají.

„Uklidněte se,“ řekl Matt, „on to tak určitě nemyslel. Jak se vlastně jmenujete?“

Váhala, až za ni odpověděl Pawnee Chandler. „Jmenuje se Genoveva!“ „Nesmysl, jmenuju se Ginny!“ vyštěklo děvče.

„Ginny se mi líbí víc,“ usmál se Matt a obrátil se na Chandlera. „Ta dívka zůstane tady,“ řekl. „Vy se musíte vyspat jinde.“

Chandler chtěl odporovat, ale Kincaidův ocelový pohled ho umlčel. Pravděpodobně pomyslel na soudce Parkera a jeho šibenici, pod kterou se nechtěl dostat.

Matt ho vystrkal z místnosti, kývl na Ginny Bloomfieldovou a zavřel za sebou dveře. Pak Pawneeho odvedl kousek dál a tiše se zeptal: „Nemáte tu místo, kde bychom si mohli nerušené promluvit?“

Chandler ukázal na žebřík, který vedl na půdu.

„Dobrá,“ přikývl Matt „vylezu tam a na chvíli si lehnu. Vy se postarejte o mou klisnu, a až budete hotov, přijďte tam nahoru za mnou. Ano?“

Majitel stáje cosi zabručel a v očích se objevily jiskry hněvu, neodvážil se však něco namítnout. Obrátil se a jal se hřebelcovat klisnu, zatímco Matt vylezl nahoru, aby se tam uvelebil v seně.

+ + + + +

Matt na chvíli zaváhal, než přešel ulici a vydal se k saloonu Panhandle. Věděl, jaké riziko podstupuje. Většina vrahů a banditů, které přivezl do Fort Smith, skončila na šibenici nebo ve vězení, ale na svobodě se stále potulovalo dost zločinců, kteří ho znali. Doufal, že na žádné z nich nenatrefí zrovna v Paradisu.

Rozhovor s Pawneem Chandlerem jej rozčaroval. Chandler promluvil, teprve když mu věnoval jako pozornost několik dolarů.

Johnnie Elkhart podle něj v Paradisu nebyl. Zmizel odtud zhruba před dvěma týdny na jih, ale proslýchalo se, že právě v těchto dnech se měl vrátit - pro Anitu Bloomfieldovou.

Matta to udivilo, protože jestli Bloomfieldové očekávali v průsmyku právě Elkharta, tak museli mít zatraceně špatné oči, pokud si jej spletli s tím zabijákem.

Pravda, Matt byl rovněž blondýn a měl podobnou figuru jako Elkhart, ale ten vrah byl známý tím, že byl vždy elegantně oblečen a že jezdil na nápadných koních.

Pawnee mu řekl spoustu věcí o Anitě Bloomfieldové. Skutečně se zdálo, že je dosti frivolní, protože za dva týdny, co byl Johnnie Elkhart pryč, kvůli ní došlo ke třem soubojům na kolty a pokaždé vyměnila milence. Matt přemýšlel, co na to asi řekne Elkhart, až se vrátí.

Po rozhovoru s Chandlerem se Matt rozhodl navštívit saloon Panhandle, neboť jej zajímal muž, který byl aktuálním milencem Anity Bloomfieldové. Říkal si Laredo, ale podle popisu se mohlo jednat o Vica Nolana, který byl již mnoho měsíců hledán po celém oklahomském teritoriu, protože v jedné přestřelce v Guthrie zabil dva marshaly.

Matt se s Pawneem domluvil, že bude vystupovat pod jménem John Fargo. Hvězdu a papíry, které ho mohly prozradit, schoval na půdě Pawneeho stáje a dohodl se také s Ginny.

Okamžitě ho začala vydírat. Musel jí slíbit, že ji vezme s sebou, až splní svůj úkol v Paradisu.

Přede dveřmi saloonu Panhandle se na chvíli zastavil a hleděl na světlo, jež pronikalo ven přes pestré, neprůhledné okenní tabulky v horní části dveří.

Možná by bylo rozumnější znovu osedlat kobylu a odjet se utábořit někam do divočiny.

Matt zavrtěl hlavou. Na to už teď bylo příliš pozdě. Uslyšel kroky a spatřil muže, který mířil k saloonu. Odhodlaně zatlačil na pravé křídlo dveří a vstoupil dovnitř.

Pod stropem se vznášel dým. Rozkašlal se a začaly mu slzet oči. Nesnášel tabákový kouř od doby, co sám přestal kouřit.

S přivřenýma očima kráčel ke konci dlouhého barového pultu, jenž zabíral celou jednu stranu místnosti. Tam, jak se zdálo, nebyl dým tak hustý.

Cítil, že jsou na něj upřeny zraky přítomných, kteří se však hned otáčeli, když na ně pohlédl. Vypadalo to, že cizinec zde není nic neobvyklého. Také muž, který do saloonu přišel za Mattem, se stal na chvíli terčem pozornosti. Posléze se ale o něj nikdo nestaral.

Matt si poručil whisky. Barman měl zachmuřený obličej vyzdobený rudou jizvou.

Matt si byl jistý, že tu tvář už někdy viděl na nějakém zatykači, ale to ho teď nezajímalo.

Rozhlédl se po saloonu. Byl primitivně vybaven, tak jako ostatně všechno v Paradisu. Pult byl stlučen z prken a ani těch několik stolů a židlí, u nichž sedělo pár hostů, důvěru příliš nevzbuzovalo. Zřejmě proto u nich sedělo tak málo lidí. Dále v rohu stálo pódium s klavírem. Jak se tam ten instrument dostal, bylo pro Matta záhadou.

Na opačném konci pultu spatřil dvoje dveře. Jedněmi neustále procházeli barmani, druhé byly zavřené. Od Pawneeho Matt věděl, že tam jsou pokoje, v nichž žije Anita Bloomfieldová se svým současným přítelem.

Pawnee vlastně říkal, že toho večera by se měla v saloonu zdržovat, a potměšilým hlasem dodal: „Mohl by se přece zase objevit nějaký nový zajímavý cizinec, proti kterému by mohla poštvat svého milence.“

Whisky, která se zde nalévala, byla snesitelná, narozdíl od dryáků, které se prodávaly indiánům a po kterých se sleplo.

Matt si objednal druhou a barman mu zrovna naléval, když se druhé, doposud zavřené dveře otevřely a objevila se v nich žena.

Byla to zcela nepochybně Anita Bloomfieldová. Velmi se podobala Ginny, pouze byla vyspělejší, mnohem vyspělejší a v jejích očích Matt spatřil všechnu zvrhlost, které byla žena schopná.

Blonďaté vlasy měla načesané nahoru a obličej našminkovaný rtěnkou, pudrem a líčidlem na řasy.

Zraky mužů, kteří při jejím příchodu utichli, se okamžitě soustředily na hluboký výstřih jejích zelených saténových šatů.

Matt si dokázal představit, jaký účinek musí mít toto stvoření na lačné muže v Paradisu. Musela mít přítele se zatraceně rychlým koltem, aby byla chráněna před obtěžováním.

Muži se před ní rozestoupili a Anita Bloomfieldová přišla až ke středu barového pultu. Za ní vyšel ze dveří hubený mladý muž.

Sevřel rty, když spatřil povýšený, znuděný úsměv na hladce oholené tváři černovlasého dandyho. Jednalo se skutečně o Vica Nolana, muže, který v Guthrie zastřelil dva marshaly.

Nolan měl na sobě černý hráčský oblek s dlouhými, vyboulený-mi cípy. Matt na okamžik spatřil pažby obou revolverů, jež trčely z pouzder dopředu. Každý musel věřit, že vytahuje zbraně do kříže, ale Matt věděl, že Nolan je levák, jehož levá ruka je ďábelsky rychlá. Všichni ti, kdo to nevěděli a postavili se mu, už teď leželi pod drnem.

Kolem ženy se vytvořil hrozen mužů. Matt viděl, že Vic Nolan se jimi jen s námahou prodírá. Všiml si rozhněvaného výrazu jeho tváře, který zmizel, teprve když mu položila ruku na rameno.

Matt zrovna přemýšlel nad tím, jak by mohl Vica Nolana zatknout a dostat z města, když pocítil, že na něm spočinul pohled Anity Bloomfieldové. Věděl, že není fešák jako Johnnie Elkhart, ale mnohé ženy byly přitahovány právě jeho jizvami - památkami z bojů.

Neopětoval ten pohled, nýbrž se zahleděl do sklenice whisky, kterou si točil mezi prsty. Neměl chuť se zaplést s Vicem Nolanem dřív, než vyřídí Elkharta.

Když koutkem oka spatřil, jak žena vykročila od pultu a skrze muže, kteří jí uctivě ustupovali, se vydala přímo k němu, věděl již, že udělal chybu. Možná na ni měl obdivně hledět tak jako ostatní muži v saloonu, a pak by se o něj nestarala. Jenže on místo toho projevil nezájem, a to žena jako Anita Bloomfieldová nemohla snést.

Pohlédl na ni, teprve když se dotkla jeho lokte.

„Ahoj, cizince,“ řekl chraplavým hlasem. „Neobjednáte mi whisky?“

Matt se zahleděl do jejích modrých očí, které měly stejnou barvu jako oči Ginny, a přece byly jiné. Lehce kývl na Vica Nolana, který též přišel k jeho stolu a hleděl na Matta, jako by už byl mrtvý.

„Jestli s tím váš přítel souhlasí, tak rád,“ takticky odvětil.

Anita se rozesmála a obrátila se.

„Je to gentleman, Laredo, že? Nebo si myslíš, že má strach z tvého koltu?“

Pawnee měl pravdu, pomyslel si Matt. Anita se vyžívala v tom, když mohla poštvat dva muže proti sobě a pak přihlížet, jak jeden z nich umírá. Byla by ideální družkou masového vraha Johnnieho Elkharta.

Vic Nolan ustoupil stranou a usmál se. Znal už tuto předehru, vždyť se sám takto stal Anitiným přítelem. Bylo mu vidět na očích, že jím chce i zůstat.

„Já s tím nesouhlasím, pane,“ odtušil Nolan.

„Pak jí raději objednejte whisky sám,“ odvětil Matt, který už věděl, že se problémům nevyhne. „Vaše přítelkyně beztak není můj typ.“

Nolan se přestal usmívat a nasadil ocelově chladný výraz. Reakce jeho milenky byla podstatně zajímavější. Nejdřív to vypadalo, že vůbec nepochopila, co tím ten cizinec myslel, ale pak se její hezká tvář zkřivila do nenávistného šklebu a začala ječet: „To si nenechám líbit! To se v tomto saloonu můžou beztrestně urážet dámy?!“

Několik mužů okamžitě přišlo blíž.

Matt dopil svou whisky a postavil sklenici na stůl.

„Zadržte, pánové!“ pronesl silným hlasem. „Tato dáma není vaše. Má svého ochránce, i když ho teď nepotřebuje. Neměl jsem v úmyslu ji urazit. Chtěl jsem jenom říct, že se mi víc líbí tmavovlásky.“

Anita však běsnila dál. Cítila se zesměšněna a to před zraky několika tuctů mužů.

„Urazil mě, Laredo!“ vykřikla.

Každý věděl, že to pro tohoto pistolníka je příkaz jednat, a Vic Nolan jednal. Odsunul ženu stranou, tak aby měl před sebou jenom Matta.

„Slyšel jste, pane,“ řekl tichým hlasem. Úsměv už se do jeho tváře nevrátil. Na první pohled viděl, že Matt není žádný zelenáč.

„Slyšel jsem, Nolane,“ chladně odtušil Matt. „Jenom nechápu, proč muž ze sebe kvůli takové ženě nechá dělat panáka.“

Vic Nolan sebou při vyslovení svého jména trhl a nebezpečně se mu zaleskly oči.

„Jak tě to nazval, Laredo?“ otázala se Anita Bloomfieldová.

„Buď zticha!“ zavrčel Nolan, aniž by odlepil pohled z Matta. „Ty znáš mé jméno,“ řekl. „Teď prozraď své, ať hrobník ví, co ti má napsat na kříž nad hrobem.“

„John Fargo,“ prohodil Matt. „V Idahu zná mé jméno každý. Už proti mně stáli lepší muži, než jsi ty, Vicu Nolane, a vzdali to.“

„Zbabělci!“ zasyčel Nolan, který rázem zbledl.

„Možná,“ připustil Matt. „Jenže teď ještě pořád žijí.“

„Nenechej ho dál vykládat ty žvásty, Laredo!“ zvolala žena. „Jenom se bojí tvého revolveru!“

Vic Nolan viděl, že Matt nemá strach, a poprvé v životě mu před soubojem přeběhl mráz po zádech. Věděl, že ten pocit nic neznamená, ale podle lehkého úsměvu, který se náhle objevil na tváři toho cizince, poznal, že si je svou věcí proklatě jistý.

Vic Nolan byl snad i ochoten si vzít jeho radu k srdci a ustoupit, jenže ječící hlas Anity Bloomfieldové a pohledy mužů, které na něj byly upřeny, mu v tom zabránily.

Pomalu si odhrnul cípy svého dlouhého kabátu.

„Co to má být, Nolane?“ otázal se Matt. „Chceš si to snad se mnou rozdat?“

„Drž hubu, Fargo!“ vyštěkl pistolník, který byl stále víc nervóznější.

„Není důvod k přestřelce,“ odtušil Matt. „Neurazil jsem tu dámu a ty by ses od ní neměl dát vehnat do náruče smrti.“

„Bojí se tě!“ ječela žena.

Matt se k ní pomalu obrátil, aniž by ovšem přestal kontrolovat Nolana. Byl celá rudá hněvem a oči se jí blýskaly nenávistí.

Vic Nolan to napětí nevydržel.

Matt koutkem oka uviděl, že se pistolník zhoupl v kolenech a uslyšel šeptání mužů v saloonu. Ti ho však nemuseli varovat. Jeho pravá ruka vyrazila k pouzdru a jediným plynulým pohybem tasil svůj armádní kolt, namířil jej na Vica Nolana a zmáčkl spoušť.

Viděl, že ho zasáhl do prsou. I jej překvapilo, že Nolan ani nestačil vytáhnout svůj levý revolver z pouzdra.

Pane Bože, pomyslel si Matt, jak jenom mohl v Guthrie vyřídit Harrisona a Palmera?

Vic Nolan se zády opřel o pult. Horečně dýchal a křečovitě svíral pažbu revolveru, který však již nedokázal tasit.

Na úrovni srdce měl v kabátě malou dírku a teprve, když se trochu svezl, mu byla vidět temná skvrna na hrudi.

Otevřel rty a zasténal: „Věděl jsem, že ti mám věřit.“ Pohledem hledal Anitu Bloomfieldovou, která zbledla a dívala se na něj, jako by to byl ten největší idiot, kterého kdy potkala. „Ona – ona je Elkhartovo děvče. Dávej si pozor, Fargo, Elkhart je jiný kalibr, než já…“

Hovořil stále tišším hlasem, až se nakonec odmlčel definitivně. Skácel se na podlahu a bezvládně na ní zůstal ležet.

Výkřik, který vydala Anita Bloomfieldová, se snad ani nedá nazvat jako lidský. Matt ustoupil zpátky, aby prošel kolem mrtvého, tu však spatřil, že Anita vytrhla jednomu z přihlížejících mužů z pouzdra kolt.

Přiskočil k ní a vykroutil jí zbraň z ruky, načež ji hodil jejímu majiteli. Chlapík nereagoval dost rychle a kolt ho tak udeřil do břicha.

„Poslouchejte, madam,“ prohodil Matt rozezleným hlasem, „hra se skončila a tentokrát to asi dopadlo jinak, než byste si přála. Měla byste se s tím smířit a nezavdávat příčinu k dalšímu neštěstí.“

Otočil se a přistoupil k pultu. Barman s jizvou na tváři na něj hleděl, jako by spadl z nebe.

„Ještě dvě whisky,“ řekl nahlas, tak že to všichni slyšeli, „jednu pro mě a jednu pro tuto dámu, pokud ji chce.“ Položil desetidolarovou bankovku na pult a zavrtěl hlavou, když mu barman chtěl vrátit drobné.

Náhle opět pocítil dotek měkké ruky. Přikročila k němu a lascivně mu vložila ruku pod rameno. Očividně si vyložila pozvání na whisky jako Mattovu nabídku ke smíření.

„Jste s revolverem velmi rychlý, pane Fargo,“ řekla sametovým hlasem, bez stopy předešlé hysterie.

Matt přikývl.

„Jinak bych teď vedle vás nestál, madam.“

„Jsem sama, Fargo,“ zamumlala, „ale to můžeme velice snadno napravit.“

Byla natolik zvrhlá, že o milování hovořila na veřejnosti.

„Myslel jsem, že jste děvče Johnnieho Elkharta.“

„Johnnie ví, že jsem žena, která nedokáže být sama,“ odtušila. „Vrátí se až pozítří a bude vám velmi vděčný, když mě do té doby budete chránit před tolika divokými muži.“

Matt se trpce usmál. Věděl teď, kdy se Johnnie Elkhart vrátí do Paradisu, a předsevzal si, že do té doby se bude držet zpátky. Možná ráno zmizí z města a vrátí se až o den později, až po Elkhartově návratu.

„Jsem velice špatný ochránce, madam,“ řekl, dal si klobouk, který měl do té doby na pultě, na hlavu a poklepal si na jeho okraj. „Jistě mezi těmito muži najdete někoho, kdo vám splní všechna vaše přání.“

Neunikl mu její ztrhaný výraz a zrychlený dech. V očích mnoha přítomných se zajiskřilo. Možná ještě ten večer bude kvůli Anitě Bloomfieldové po sobě pár chlapíků střílet, ale to mu bylo jedno.

Odešel na ulici a vydechl si. Tlumený hovor se po jeho odchodu rázem změnil v hlučný randál. Zdálo se mu, že slyší Anitino ječeni, ale to ho nezajímalo. Jenom ať si užije. Ať okusí choutky těch, s nimiž si zatím pohrávala jak s loutkami.

Vešel do stáje a podíval se na svou klisnu.

Pawnee Chandler se o ni dobře postaral. Matt doufal, že skrček umí mlčet, jak ho ujišťoval Brutus Carter. Jestli ne, tak ho tu noc ještě čekaly problémy.

Pomyslel na Vica Nolana, který už se nedozví, kdo ho zastřelil. No-lan zemřel ve víře, že dal svůj život všanc kvůli ženě. To, že tak pykal za smrt dvou marshalů, věděl pouze Kincaid.

Knot kerosinové lampy, která visela v chodbě na jednom trámu, byl stáhnutý. Matt pohlédl na konec chodby. Dveře komory byly zavřené. Krátký okamžik si pohrával s myšlenkou podívat se, jak se vede Ginny Bloomfieldové, ale pak ten nápad zavrhl. Pawnee Chandler by se podruhé neodvážil ji znásilnit.

Přistoupil k žebříku a vyšplhal nahoru. Vůně sena jej nutila ke kýchnutí, ale dokázal to potlačit.

Cítil, jak ho přemáhá únava. Pomyslel na to, že by si měl ošetřit zraněnou ruku, ale už nebolela a on si řekl, že obvaz do zítřka vydrží.

Zívl a natáhl se. Rázem však ožil, když uslyšel zachrastění. Pravou rukou vytáhl z pouzdra kolt a namířil na černou siluetu rýsující se v seně…

+ + + + +

Hned ho zase sklonil, když ve slabém svitu lucerny poznal, že to je Ginny.

Dívala se na něj vytřeštěnýma očima plnýma otázek. Jistě slyšela výstřel v saloonu.

„Pawnee tě zase obtěžoval?“ tiše se otázal.

Zavrtěla hlavou. „Dokonce mi dal zámek, abych se mohla v komoře zamknout.“

„A co potom děláš tady?“ poznamenal. Cítil její příjemnou vůni jejích vlasů. V saloonu nemluvil pravdu. Měl rád blonďaté vlasy.

„Já - já jsem s tebou chtěla mluvit, Johne,“ váhavě řekla. Tykala mu a on cítil, že mu tím chce dát najevo důvěru. „Myslím, že jsem zneužila situace. Neprozradila bych tě, i kdybys mě nevzal do Fort Supply.“

Posadil se do sena vedle ní a pohlédl na ni. Umyla si tvář a on zalitoval, že na půdě není víc světla.

„Já se nejmenuju John,“ odtušil, „ale raději mi tak říkej, aspoň mě neprozradíš.“

Chvíli mlčela, aby pak řekla: „Slyšela jsem výstřel. Tos byl ty?“

Přikývl. „Musel jsem zastřelit jednoho muže.“

„Kvůli ní?“

„Ano.“

„To, co říkal o Anitě majitel stáje - je pravda?“ otázala se se strachem v očích.

„Je to pravda, Ginny,“ přisvědčil. „Nevím, jestli se o ní dá říct, že je coura, ale potřebuje muže a baví se, když se kvůli ní střílejí. Asi chce mít toho nejsilnějšího, kterého se ostatní budou bát.“

Sklonila hlavu a neznatelně přikývla.

„Brendon znásilnil i ji,“ špitla. „Jí to nevadilo. Zakázala mi ale, abych o tom řekla tátovi.“

Povedená rodinka, pomyslel si Matt.

V těch chvíli se v něm zrodilo rozhodnutí pomoct Ginny a dostat ji ze spárů jejího klanu. Chtěl ji hned za svítání odvézt do Beaveru. V Paradisu opravdu zůstat nemohla. Nesměla dopadnout jako její sestra Anita.

„Slibuju ti, že tě odsud dostanu pryč,“ řekl. „Dívka nesmí vyrůstat tak jako ty. Najdeme ti rodinu, která tě k sobě vezme.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něj. „Pamatuješ si ještě, co jsem ti řekla u řeky?“

Přikývl a stáhlo se mu hrdlo, když pocítil její ňadra na svém předloktí.

„Myslela jsem to vážně, Johne,“ řekla, „a stojím si za tím.“

Zavrtěl hlavou.

„Jsi velmi hezké děvče, Ginny,“ zamumlal. „A já nejsem z kamene, abys mě nechala chladným. Ale kdybych si vzal, cos mi nabídla, tak bych si připadal jako někdo, kdo z tebe udělal Anitu. Zapomeň na Brendona a tu vaši smečku. Pomohu ti do nového života. Za to mi nemusíš děkovat. Ale za všechno, co od teď uděláš, už budeš zodpovědná sama. Už za to nebudeš moct vinit rodinu.“

„Nechtěla jsem ti tím poděkovat,“ odtušila.

Přiložil jí prst na rty. „Už nemluv. Jsem unavený, Ginny. Dva dny jsem nespal a během těch dvou dnů jsem musel zabít dva lidi. Budeme mít ještě dost času, abychom si promluvili.“

„Co to bylo za muže, kteréhos zastřelil v saloonu?“ tiše se otázala.

„Byl to vrah,“ odvětil. „Jmenoval se Vic Nolan a v Guthrie zastřelil dva marshaly, kteří ho chtěli zatknout kvůli bankovní loupeži.“

Rozrušením zvedla ruku, ale Matt ji uložil zpátky do sena. „Spi. Zítra máme před sebou náročný den.“

Přitulila se k němu. Matt ještě slyšel, jak do stáje přišel Pawnee Chandler. Přikráčel ke komoře a s překvapením zjistil, že není zamknutá. Přidušeně zaklel, ale během necelé minuty se z komory začalo ozývat jeho hlasité chrápání.

+ + + + +

Seděli skrčeni v sedlech a prohlíželi si bědné chaty stojící po stranách ulice.

Russell, Gardner, Hebron a Franklin Bloomfieldovi jeli kousek za svým otcem, který je půl noci hnal bičem vpřed.

Starý Bloomfield běsnil jako šílenec, když se mu Franklin večer přiznal, že Ginny už před několika hodinami zmizela ze svého pokoje.

Nicholas Bloomfield přiběhl k ohradě a, když spatřil, že malá Ginnina hnedka chybí, vytáhl bič a zbil jím své syny.

Každý z nich dostal svůj díl, včetně Gardnera, kterého ráno, poté co jejich farmu opustil Matt Kincaid, poslal ulovit vlka, který dávil jejich telata.

Nejdřív chtěl Nicholas Bloomfield vyjet už večer, ale pak si řekl, že bude lepší objevit se v Paradisu ráno, kdy lidé ještě nebudou pořádně probuzení.

Chlapci ještě v Paradisu nikdy nebyli. Otec jim zakázal tam jet. Pouze Brendon tam jednou jel, když zmizela Anita. Povyprávěl jim pak o Anitině příteli všechny podrobnosti i to, kdy se má vrátit z jihu.

Útěk Anity Nicholase Bloomfielda nerozlítil tak jako zmizení Ginny. Bylo mu, jako by mu něco vzali, a to nemohl snést.

Večer se rozhodl, že se nezastaví ani před násilím. Koneckonců jich bylo pět a všichni uměli výborně Zacházet s puškami. Vytáhl by tam, i kdyby Ginny nezmizela. Brendon mu totiž pověděl, že Anita přebývá v jednom pokoji v saloonu Paradise.

Nyní byli tady a hleděli na zavřené dveře saloonu. Synové očekávali rozkaz svého otce.

Nicholas Bloomfield seskočil ze sedla svého mohutného koně a hodil uzdu Franklinovi. Mladík ji chytil.

„Russelle a Hebrone, vy půjdete se mnou,“ zabručel starý Bloomfield. „Gardnere, budeš okamžitě střílet, jestli se vás někdo pokusí vyhnat. A měj pořád na paměti to, že toto město je doupětem pěkné sebranky. Když někomu z nich proženeš kulku hlavou, tak to nebude žádná škoda.“

Pak se otočil a vykročil k saloonu.

Russell a Hebron honem seskočili ze sedel a vydali se za ním.

Jejich otec se rozmáchl pažbou své springfieldky a začal jí mlátit do dveří v úrovni zámku. Údery se ozývaly do ranního ticha.

Dveře se okamžitě poddaly síle jeho úderů, protože nebyly zamknuté. Křídla se rozletěla tak prudce, že se celý dům zachvěl.

Odhodlanými kroky Nicholas Bloomfield vstoupil do potemnělého saloonu a rozhlédl se. Russell a Hebron jej s otevřenými ústy následovali.

Jejich otec kývl hlavní springfieldky na oboje dveře za pultem. „Musí být tam!“

Russell s Hebronem k nim chtěli vykročit, když se levé z nich otevřely a vyšel z nich muž s rudou jizvou. Byl v noční košili, jejíž plandající lem utíral prach na podlaze.

Oba mladíci na něj hleděli jako na zjevení.

„Hej, co to má být?“ zvolal barman. „Proč mi demolujete podnik? Vypadněte, nebo něco zažijete.“ Přistoupil k pultu a vytáhl zpod něj Parkerovu brokovnici. Než ji však stačil zvednout, zaduněla rána ze springfieldky. Starý Bloomfield se nezastavil před ničím.

Výstřel měl v uzavřeném prostoru ohlušující účinek. Barman byl nárazem kulky odhozen na regály s láhvemi a sklenicemi. Několik sklenic spadlo na podlahu a rozbilo se.

Barman pustil parkerovku na podlahu. Byl bledý jak stěna. Levou ruku si tiskl na ránu na pravém rameni. Noční košile se mu zbarvila krví.

Dočista přišel o řeč. Vyděšenýma očima hleděl na tři chlápky, kteří tak neurvale vpadli do jeho saloonu. Neměl tušení, co od něj chtějí, a potom, co ho postřelili, se už o to raději ani nezajímal.

Starý Bloomfield mu musel dvakrát zopakovat svou otázku, než ji barman pochopil.

„Kde je Anita?!“

„Člověče!“ vyjekl barman. „To sem nemůžete přijít v nějakou rozumnou dobu, když se na ni chcete podívat?“

Než se nadál, byl starý Bloomfield u něj, chytil jej za límec noční košile, zvedl ho a několikrát jím mrštil do regálů. Výsledkem samozřejmě byly další rozbité láhve a sklenice.

„Tak se nemluví o ženách!“ soptil starý Bloomfield, který byl celý červený vzteky. „Je to moje dcera, ty kojote! Ještě řekni, že ses jí dotkl těmi tvými špinavými prsty!“

Barman honem zavrtěl hlavou. Jestli mi ten dědek neuvěří, tak je po mně! pomyslel si.

Jenže Nicholas Bloomfield ho už jenom odhodil do regálů a nechal ho být, načež přikázal Russellovi, aby vyrazil dveře.

To ovšem již nebylo nutné. Dveře se totiž v následujícím momentě otevřely samy.

Stála v nich Anita. Vypadalo to na další hysterický záchvat, ale pak poznala své bratry i otce. Zbledla a chtěla ustoupit zpátky do pokoje. Russell ji však předešel, chytil ji za ruku a odvlekl ji před jejich otce.

„Tady je, táto!“ vítězoslavně řekl.

„To vidím sám, hlupáku!“ zavrčel starý Bloomfield. „Podívej se, jestli v tom pokoji není ještě někdo.“ Všiml si, že Anita se pokusila dveře zase zabouchnout.

Russell je otevřel.

Třeskl výstřel a Russell vykřikl. V regále se rozbila další flaška

a její obsah se vylil na ječícího barmana.

Padl další výstřel a ozval se tupý zvuk, když se kulka zavrtala do dřeva.

Potom zaduněla Russellova springfieldka.

Z pokoje se ozvalo zřetelné zasténání. Russell okamžitě vběhl dovnitř a po několika vteřinách odtud vyvedl muže, který na sobě neměl nic kromě dlouhých červených spodních kalhot, které si na sebe zřejmě natáhl ve chvatu, když Bloomfieldové vnikli do saloonu.

Muž se skácel na podlahu pod nohy Nicholase Bloomfielda. Russell si ohmatal malý šrám na pravé tváři, který mu způsobila kulka, jež pak rozbila ještě onu láhev.

Nicholas Bloomfield držel Anitu tak pevně, že ta zkřivila tvář bolestí.

„Byl ten chlápek s ní v posteli?“ otázal se.

Russell přikývl.

„Doraz ho!“ chladně zvolal Nicholas.

Russell a Anita pohlédli za svého otce. Hebron, který stál za ním, zalapal po dechu.

„Ale tati,“ řekl Russell, „stejně zemře na to zranění, které jsem mu způsobil.“ Potom ukázal na zakrvácený bok toho muže, který ležel zkroucený na podlaze a tiše naříkal.

„Chci si být jistý!“ zabručel Nicholas. „Udělej, co jsem ti řekl!“

Otočil se a odtáhl s sebou Anitu. Pokoušela se bránit, ale proti jeho síle nic nenadělala.

Těsně před rozbitými létacími dveřmi se Nicholas Bloomfield zastavil a otočil se, protože ještě stále neslyšel výstřel. Upřel svůj chladný zrak na svého druhého nejstaršího syna a zavrčel:

„Chceš ochutnat bič, Russelle?“

Russell zavrtěl hlavou. „Je už napůl mrtvý, táto!“ zvolal. „Nemůžu ho přece dorazit jako zvíře!“

„On je zvíře,“ odpověděl jeho otec, zvedl karabinu, namířil ji na raněného a zmáčkl spoušť.

Russell sevřel rty a pohlédl na muže v červených spodních kalhotách. Kulka jeho otce jej musela zabít. To mu však nepomohlo. Věděl, že ho otec za jeho neposlušnost zbičuje. Nenáviděl ten bič a možná příště vezme springfieldku a zabije svého otce, jestli se ho ten zase pokusí zbít.

Nicholas Bloomfield vyvlekl dceru na ulici. Viděl, že před saloonem se shromáždil tucet mužů, kteří se zdáli být odhodlaní k činu, přestože na ně mířily karabiny Franklina a Gardnera Bloomfieldových. Když spatřili Anitu, ozvalo se nespokojené mručení, načež jeden z nich řekl: „Pusť to děvče, dědku, nebo koupíš kulku!“

Nicholas Bloomfield se zarazil a pohlédl na toho muže.

„Anita je moje dcera,“ zvolal, „a já ji dostanu z tohoto sídla hříchu.“

Další z mužů se zasmál, ale nikdo v tom okamžiku nepomyslel na odpor. To, co ten chlápek dělal se svou dcerou, byla jeho věc - a možná tak ještě Johnnieho Elkharta, jehož dívkou Anita byla.

„Já s vámi nechci jet!“ křičela Anita. „Sakra, pusťme, táto! Jestli mě znásilní Brendon nebo někdo z těch chlápků tady, to je přece jedno.“

Starý Bloomfield se zastavil, jako by zkameněl. Pak se rozmáchl a dal své dceři facku.

„Tak se o mrtvých nemluví,“ zavrčel.

Anita na něj udiveně pohlédla, načež se hystericky rozesmála. Nebránila se, když ji její otec vedl ke svému koni a pak ji vysadil na jeho hřbet.

Vzhlédl k ní a otázal se: „Byla tu Genoveva?“

Anita vytřeštila oči. „Ginny? Cože?“

„Utekla z domu,“ poznamenal Franklin. „Mysleli jsme si, že jela za tebou.“

Anita zavrtěla hlavou.

„Neviděla jsem ji.“

„Říkal jsem to hned, táto,“ prohodil Franklin. „Vždycky tvrdila, že do Paradisu by nikdy nejela, kdyby utekla jednou z domu…“ Odmlčel se, protože na otcově pohledu poznal, že se prořekl. Nikdy mu nepověděl o plánech své sestry.

Nicholas se za Anitou vyšvihl do sedla. Počkal, až nasednou i Russell a Hebron , načež namířil svou springfieldku k nebi a zvolal k mužům na ulici: „Neobjevil se tu včera náhodou jeden světlovlasý muž?“ Pak jim popsal Matta Kincaida.

„To je ten muž, který zastřelil Lareda!“ vykřikl jeden z přihlížejících.

Bloomfield se otočil. „Byl ten Laredo bandita?“otázal se.

Někteří muži se zasmáli.

„A kdo si myslíš, že jsme my, dědku?“

„Jestli jste všichni bandité, tak byste si měli dávat pozor,“ suše utrousil Nicholas. „Ten chlápek totiž zastřelil mého nejstaršího syna Brendona. Je to zástupce marshala.“

Ta slova měla účinek bomby. Chvíli panovalo naprosté ticho, načež se rozutekli a skoro polovina z nich se vydala ke stáji, kde měli své koně.

„Tos Genovevu doopravdy neviděla?“ znovu se otázal Nicholas.

„Ne. Věř mi!“ zvolala. „Přeju jí ale, abyste ji nenašli.“

Tato slova jí vynesla další facku, ale to jí viditelně nevadilo.

Hebron přijel ke svému koni.

„Tati,“ řekl, „jestli Ginny zmizela už ráno, tak možná jela za tím marshalem a ten ji schoval někde ve městě.“

„Nesmysl,“ odtušila Anita. „Kdyby v této díře ukázala jen cíp sukně, tak by o ní okamžitě všichni věděli. Ti chlapi tady už řadu týdnů neviděli ženu.“

Další políček jejího otce ji umlčel.

„Ty děvko!“ vykřikl. „Já z tebe tu zvrhlost vymlátím bičem, jen co budeme doma!“

„Nezůstanu u vás dlouho! „zvolala. „Brzy se vrátí Johnnie a pak něco uvidíte! Potom se budu smát já!“

„Je to opravdu poběhlice, táto,“ řekl Russell. „Proč ji tu nenecháš, když se tu cítí dobře?“

„Je to tvoje sestra, Russelle, sakra!!“ zavrčel Nicholas. „To už si nevzpomínáš na příběh Kaina a Ábela, který vám vždycky předčítala matka?“

Russell sklonil hlavu a dál už nic neřekl.

Starý Bloomfield obrátil svého mohutného koně a chtěl odjet, když tu uslyšel výstřely, které padly v úzké uličce vedle salonu. Na okamžik zaváhal, ale pak obrátil koně a vyrazil k té uličce.

+ + + + +

Matt Kincaid ty tlumené výstřely slyšel jen podvědomě. V seně je vnímal jen asi jako klepání na dřevo.

Ginny Bloomfieldová, která vedle něj nějakou dobu ležela s otevřenýma očima a neodvažovala se pohnout, protože ji ve spánku objal kolem pasu, sebou trhla a posadila se. Znala zvuk springfieldky, pušky, kterou užívali muži v jejich rodině.

Matt se probudil. Okamžitě se posadil, pohlédl na Ginny a zeptal se: „Co to bylo?“

„Výstřely,“ řekla. V jejím hlasu zazníval strach. „Myslím, že to byly springfieldky.“ Matt svraštil čelo. „Tvůj otec a bratři?“ otázal se.

Přikývla.

„Zatraceně!“ Matt vyskočil. Hlavou se mu honila spousta myšlenek. Věděl, že Bloomfieldové přijeli kvůli Anitě a Ginny, ale to pro něj nebylo jediným nebezpečím. Bloomfieldové věděli, že je zástupce marshala, a kdyby to v Paradisu roztroubili, tak by ve stáji do několika minut vypuklo peklo.

Přišel do rohu půdy, kde měl schovanou hvězdu a papíry, vytáhl je a hvězdu si připnul.

„Na co ještě čekáš?!“ zvolal na Ginny. „Musíme pryč! Sedlej koně!“

Chvíli jí trvalo, než jí to došlo. Pak přikývla a rychle slezla z půdy dolů.

Matt ji viděl vůbec poprvé umytou. Měla pihy na nose a plné, temně červené rty.

Je mnohem hezčí než Anita, uvědomil si, když po ní slézal z žebříku.

Vrata byla zavřená, ale škvírou nad nimi dovnitř pronikalo denní světlo, takže ve stáji bylo vidět.

Ginny vyvedla svou hnědou klisnu z boxu a začala j i sedlat. Matt si také pospíšil. Věděl, že jde o vteřiny. Plácnutím na zadek klisnu vyhnal z boxu, za běhu na ni hodil pokrývku a sáhl po sedlu, které viselo na tyči. Tu uslyšel chvatné kroky v uličce vedoucí ke stáji.

Přidušeně zaklel, pustil sedlo a chopil se koltu, načež jej překontroloval.

Ginny, která právě přitahovala podbřišník, na něj pohlédla vytřeštěnýma očima.

„Dělej, schovej se na půdu!“ sykl. „Je příliš pozdě! Už se odsud nedá potají odjet!“

Zavrtěla hlavou.

„Dej mi mou winchestrovku,“ řekla. „Budu stát po tvém boku, jestli dojde k boji s mou rodinou. Já…“

Chytil ji za ruku a přitáhl ji k žebříku.

„Dělej, co ti říkám!“ zvolal. „Možná to nejsou tvoji bratři, ale banditi a vrazi, kteří se dozvěděli, že jsem marshal! A ti se budou pendrek starat o to, jestli při té přestřelce sejmou i někoho dalšího.“

Bránila se mu, ale Matt byl silnější. Do poloviny žebříku ji musel vytáhnout násilím, pak se konečně poddala a vylezla nahoru, kde se vrhla do sena. Matt viděl její zářivé, světlé vlasy.

„Schovej sedal!“ sykl. „Je tě odtud vidět!“

Stáhla se dál do sena, ale Matt byl i tak přesvědčen, že leží tak, aby mohla vidět na chodbu stáje.

Chtěl se otočit a vzít si ze sedlového pouzdra winchestrovku, ale tu se otevřelo jedno křídlo vrat.

Matt slyšel vzrušené hlasy, načež se otevřelo i druhé křídlo. Ve vratech stáli čtyři muži, kteří užasle hleděli na Matta, který se lehce rozkročil. Ruku měl těsně nad pažbou svého armádního koltu.

„Zástupce marshala!“ zvolal jeden z mužů.

Vypadalo to, že mají špatné svědomí, protože všichni čtyři sáhli zároveň po koltu.

Matt věděl, že tentokrát bude muset střílet rychle a přesně, pokud chce přežít. Vrhl se stranou, přičemž tasil kolt, namířil a vypálil.

Současně třeskly výstřely banditů. Matt se na zemi převalil, narazil do pytle s ovšem a vypálil podruhé.

Viděl, že první kulka trefila muže nalevo od něj, zatímco druhá zasáhla chlapíka napravo. Muž rozhodil rukama a jeho kolt skončil v jednom boxu, u grošovaného hřebce.

Většina koní se splašila. Grošák kopal zadníma do stěny boxu.

Mattova kobyla a klisna Ginny se stáhly na konec chodby a tančily před Pawneeho komůrkou.

Matt neměl čas se starat o Pawneeho. Vrhl se do jednoho z boxů a jen těsně unikl další kulce, která mu hvízdla kolem hlavy a zavrtala se do sloupku. Tu si všiml, že jeden z banditů se plazí k bedně s pící. Vystřelil na něj a zasáhl. Muž sebou trhl, natáhl se a zůstal bezvládně ležet. Teď už zbýval jen jediný bandita, který ještě neokusil, jak chutná jeho olovo.

Matt se plížil podél stěny boxu, v němž předtím stála jeho klisna. Naslouchal, ale slyšel jen tiché stony. Nezraněný bandita byl tiše.

Na konci chodby se ozvalo tiché zaklení.

Pawnee Chandler se probudil.

Matt mohl jen doufat, že se ten skřet bude držet zpátky. Jinak by ho měli v kleštích.

Rozhodl se jednat rychle. Vyskočil z boxu. Třeskly výstřely a kulky hvízdly chodbou, Mattovi však neuškodily.

Podle záblesků výstřelů poznal, že poslední bandita je v prvním boxu. Matt byl nyní za bednou s pící a viděl, že muž, který ležel vedle ní, je mrtvý. Hlavu měl zvrácenou a v jeho očích byl podivný, skelný výraz.

„Sejmi ho, Pawnee!“ zvolal náhle bandita v prvním boxu. „Je to proklatý zástupce marshala!“

Matt se ohlédl.

Pawnee Chandler stál jen několik kroků za ním. Měl rozčepýřené vlasy a slepené levé oko. Pravé víčko měl svěšené. To však Matt registroval jen podvědomě. Plně se totiž koncentroval na brokovnici, kterou držel majitel stáje v rukou.

„Střílej přece!“ zabručel muž v prvním boxu. Náhle stál uprostřed chodby a jako pominutý střílel na bednu, za níž se schovával Matt.

Třísky létaly na všechny strany. Grošákovi se podařilo v těsném boxu otočit a pokoušel se přeskočit přepážku.

Matt zvedl kolt, když tu Pawnee Chandler pohnul brokovnicí a namířil ji doprostřed chodby.

Bum!

Matt si myslel, že mu praskly bubínky v uších, když majitel stáje zároveň zmáčkl spouště obou hlavní.

Když vyhlédl zpoza bedny, uviděl, že z bandity zůstala hromádka mletého masa.

Matt vyskočil a začal hledat muže, jehož trefil první kulkou, ale nikde ho nenašel. Zřejmě se vytratil.

Tu v uličce zazněl dusot kopyt, který se rychle blížil.

Matt chytil Pawneeho za rameno.

„Zmiz, Pawnee!“ zvolal. „Rychle! A vezmi tu Ginninu kobylu! Jestli tě tu najde starý Bloomfield, tak je po tobě!“ Pawnee byl namol. Matt jím musel zatřást, aby se probral.

„Starý Bloomfield je ve městě?“ otázal se.

„Ano, sakra! A tebe si podá, jestli se dozví, žes tu ubytoval jeho dceru a chtěl ji zneuctít!“

Teprve po této zprávě Pawnee konečně vystřízlivěl. Otevřel zadní dveře stáje, vyvedl jimi Ginninu

klisnu a zase je zavřel v okamžiku, kdy se ve vratech objevilo několik jezdců.

+ + + + +

Matt jim neviděl do obličejů, ale podle mohutného koně a ženských nohou, které visely na jeho levém boku, poznal, že to je Nicholas Bloomfield, který přijel s dcerou Anitou a čtyřmi syny.

Pak starý Bloomfield seskočil ze sedla a vešel do vrat. Viděl mrtvého banditu - oběť Pawneeho brokovnice - ale nic neřekl. Potom zvedl hlavu a spatřil Matta Jeho springfieldka byla svěšená, ale Matt věděl, jak dobře tito muži umí zacházet s karabinami.

„Zástupce marshala!“ řekl Nicholas Bloomfield výhružným tónem. „Vzpomínáš si ještě, co jsem ti řekl na naší farmě?“

Matt přikývl.

„Jak je libo, dědku,“ odtušil, „zkuste to a uvidíme, kdo z nás dvou to nepřežije.“

Bloomfield se ohlédl a uviděl další dva bandity, kteří nehybně leželi v chodbě. Teprve po chvíli se dokázal od toho pohledu odtrhnout.

„Nechci nic jiného, než dostat Genovevu zpátky domů,“ řekl nevlídným tónem. „Viděl jsi ji potom, cos opustil naši farmu?“

Matt zavrtěl hlavou.

„Ale určitě j ela po mé stopě, „dodal. „Pak by naše stopy musely vést vedle sebe.“ Jistota v Mattově hlasu Nicholase Bloomfielda přesvědčila. Mávl na své syny a řekl: „Hebrone, podívej se po stáji, jestli uvidíš jejího koně nebo sedlo.“

Matt viděl, že jeden z Bloomfieldových synů vešel dovnitř a začal obcházet boxy.

„Nemyslíte, že by vaše dcera šla ze všeho nejdřív za svou sestrou do saloonu?“ otázal se.

„Vidíš, tati,“ řekla před vraty Anita, „každý ví, co by Ginny udělala, kdyby opravdu jela do Paradisu.“

Její otec přivřel oči.

„Co víš o Anitě?“ zeptal se Kincaida.

Matt pokrčil rameny. „Včera večer jsem byl v saloonu,“ odvětil klidným hlasem. „Dostal jsem se tam do sporu s jedním jejím přítelem, dvojnásobným vrahem. Musel jsem ho zastřelit.“

Nicholas Bloomfield se obrátil.

„Je to pravda?“ otázal se své dcery.

Anita přikývla. Sklonila se ze sedla, aby viděla do stáje, a kriticky si svýma modrýma očima změřila Matta.

Kincaid v nich neviděl hněv ani nenávist. Pravděpodobně už na incident ze včerejšího večera zapomněla. Nyní se na něj ta nebezpečná žena dokonce usmívala! Ze by ho chtěla poštvat proti svému otci?

„Mé varování z farmy zůstává, marshale,“ řekl starý Bloomfield. „Držte se od mých dětí zpátky! Příště nebudu tak shovívavý jako dnes.“

Obrátil se, přišel ke své koni a vyšvihl se za svou dceru do sedla.

Hebron dokončil prohledávání stáje a zvolal: „Nic jsem nenašel, tati!“

„Tak nasedni na koně,“ odvětil starý Bloomfield.

Matt přišel k bráně.

Nicholas Bloomfield na něj ještě chvíli hleděl úkosem, načež zavrčel: „Pořád se nemůžu zbavit pocitu, že by bylo lepší ti vpálit kulku do hlavy, marshale. Nevím, proč jsem to neudělal, když mi můj instinkt napovídá, že s tebou budou jenom problémy.“

„Možná je to strach ze smrti, co tě nutí k takové obezřetnosti,“ poznamenal Matt, který měl stále ruku těsně nad pažbou koltu, protože, kdyby na něj starý Bloomfield zaútočil, musel by počítat i s jeho syny.

„My Bloomfieldové nevíme, co je to strach!“ zvolal farmář, obrátil koně a vyrazil k široké ulici.

Jeho synové jej následovali.

Matt za nimi hleděl, až zmizeli za saloonem Panhandle. Nevěřil, že by Nicholas pátrání po Ginny vzdal. Jistě počítal s tím, že Ginny by do Beaveru nejela sama. Na to se příliš bála, že padne do rukou bandy čejenských nebo kiowských válečníků.

Nicholas Bloomfield zřejmě zůstane poblíž města a bude pozorovat, co se děje, pomyslel si Matt. Nebo tím pověří své syny.

Každopádně teď musel být proklatě opatrný, jestli chtěl Paradise s Ginny opustit. A on město musel opustit. Když se teď vědělo, že je mužem zákona, musel každým okamžikem počítat s kulkou ze zálohy. Vrátil se do stáje a vzhlédl k půdě.

Nahoře u žebříku se objevila zasmušilá Ginnina tvář. Své dlouhé blonďaté vlasy měla schované pod stetsonem. Četla mu myšlenky.

„Oni nepojedou domů, že ne?“

Matt zavrtěl hlavou.

„Rozhodně ne všichni,“ řekl. „Možná někdo z tvých bratrů zaveze domů Anitu, ale ostatní budou číhat poblíž města a čekat, až se někdo pokusí tě odtud dostat pryč.“

„Myslíš, že vědí, že jsem s tebou mluvila?“

Matt zavrtěl hlavou. „To by se mnou tvůj otec jednal jinak. Ví ale, že musím pryč, protože banditům řekl, že jsem marshal. A myslím, že tuší, že tě odsud můžu dostat jenom já.“

Slezla z žebříku, přistoupila těsně k němu a zvedla hlavu.

„Možná bych měla zůstat tady nebo jet domů,“ hlesla. „Nechci, aby tě můj otec nebo bratři kvůli mně zastřelili.“

Matt se pousmál.

„Mě není snadné zastřelit,“ prohodil. „Nedělej si starosti. Znám dost triků, jak se zbavit pronásledovatelů. A protože nebezpečí, které mi hrozí, znám, tak je jenom poloviční.“

Zadní dveře stáje se pomalu otevřely. Matt se obrátil a namířil hlaveň svého armádního koltu na rozšiřující se štěrbinu. Tu však poznal, že to je Pawnee Chandler, a zase zbraň sklonil. Majitel stáje vešel dovnitř. Pohyboval se opatrně, jako by každým okamžikem čekal kulku do zdi.

„Bloomfieldové zmizeli, Pawnee,“ řekl Matt. „Kde máš jejího koně?“

„Venku. Mám ho přivést?“ otázal se.

Matt přikývl.

Pawnee zmizel a vrátil se po jedné minutě s malou hnědkou. Její uzdu předal Ginny.

„Měl bys jet s námi, Pawnee,“ radil mu Matt. „Až se roznese, žes vyřídil jednoho z banditů, tak budeš v nebezpečí.“

Pawnee zavrtěl hlavou.

„Mám tu skvělý byznys,“ zamumlal. „Ještě jeden rok a budu moct odjet na západ.“

„Ten skvělý byznys ti moc nepomůže, když budeš mrtvý,“ namítl Matt.

„Troše rizika se člověk nevyhne nikdy, Kincaide,“ podotkl majitel stáje. „Ehm, nemyslíte, že jste mi něco dlužní za to, že jsem vám pomohl?“ Potom natáhl ruku.

Matt vytáhl tři mince a vtiskl je skřetovi do dlaně. „Jednou se tou tvou hamižností zalkneš, jestli ti bandité dřív nezakroutí krkem.“

Pawnee Chandler se rozesmál. „To nech na mě,“ prohodil. „Ty by ses měl hlavně postarat o to, abys co nejdřív zmizel.“ Naklonil hlavu a dodal: „Nechceš tu malou nechat tady, v mé péči? Starý Bloomfield nerozumí žertům a podá si tě, když tě sní chytí.“

„To bych ti radši svěřil svůj váček s penězi, než Ginny,“ řekl Matt.

„Já bych ti ty peníze vrátil.“

„Ještě slovo, a zapomenu, že jsi starý člověk, Pawnee,“ naoko se zlobil Matt.

„Znáš mě,“ řekl Pawnee, otočil se, odešel do své komůrky a práskl za sebou dveřmi.

Matt osedlal svou klisnu a kývl na Ginny.

„Vyjdeme ven zadními dveřmi a pojedeme na jih,“ řekl. „Jestli na nás někde číhají tvůj otec a tvoji bratři, tak určitě na Beaver Creeku.“

Přikývla. „Na Beaveru je jenom jeden brod, pár mil odtud. Jak se chceš dostat na druhý břeh, když zůstaneme na této straně?“

„Až dorazíme k Beaveru,“ řekl Matt, „tak už něco vymyslíme. Hlavně, když se vyhneme boji s tvými lidmi.“ Dál nic neřekla. Věděla, že Mattovo rozhodnutí je správné. Nechtěla boj, ale kdyby k němu došlo, byla odhodlána střílet i na vlastního otce a bratry.

+ + + + +

Když třeskl výstřel, poznali Matt s Ginny, že jejich naděje byly marné. Bloomfieldové zřejmě byli rozmístěni v kruhu kolem města. Nebylo tedy úniku.

Teď si jich jeden z nich všiml a varoval ostatní výstřelem.

Matt kývl na Ginny a oba pobodli koně ostruhami. Jejich klisny byly odpočaté, zatímco koně Bloomfieldů měli v nohách noční jízdu.

Matt mohl jen doufat, že Nicholas Bloomfield a jeho synové se v oblasti na východ od Paladora Creeku vyznají hůř než on sám.

Krátce pomyslel na svůj úkol přivést mnohonásobného vraha Johnnieho Elkharta do Fort Smith, potom však tu myšlenku zavrhl. Ten zabiják mu jistě neuteče. Určitě si přijede pro Anitu Bloomfieldovou. Matt měl jen obavy, aby s ní neodjel do Texasu, protože tam jeho pravomoci končily. A farma Bloomfieldových ležela jen deset mil od texaské hranice.

Ginny se neustále rozhlížela. Měla strach v očích. Chtěla jet rychleji, ale Matt ji zadržel.

„Nesmíme naše zvířata vyčerpat,“ řekl. „Tvůj otec nás nejdřív musí chytit. Nevěřím, že se mu to povede, a když přece, tak můžeme vždycky zrychlit.“

Spatřil v jejích očích pochybnosti, takže jí odpověděl úsměvem. Chtěl jí dodat kuráž.

Oblast, kterou projížděli, byla velmi nepřehledná a nehostinná.

Vegetace sestávala z trnitých keřů a osamělých topolů. Tu a tam se rozkládala suťová pole, která museli objíždět. Před nimi se zvedal hřeben se strmými suťovisky a Matt se už obával, že budou muset jet přes ně, když tu objevil úzkou pěšinu, která se serpentinovitě klikatila po úbočích svahu.

Muselo se jednat o starou indiánskou pěšinu, kterou používali Čejeni a Kiowové, když táhli ze severu k rovinám u Wolf Creeku a k loveckým revírům na Canadian River.

Matt zastavil. Teď to byl on, kdo chtěl zrychlit, protože poznal, že je bude vidět zdaleka, když pojedou po té stezce vedoucí mezi suťovisky.

Otočil se a spatřil v dáli obláček prachu. To ho vyděsilo, protože nepočítal s tím, že pronásledovatelé budou tak blízko.

Také Ginny si toho všimla. Sevřela rty a tiše zasténala.

Matt pomyslel na springfieldky, kterými byli Bloomfieldové ozbrojeni, a polil jej studený pot. Věděl, že s nimi umějí proklatě dobře zacházet. Pravděpodobně by je nezastavilo ani to, že s ním jede Ginny, stříleli by i tak.

Zhruba sto yardů před nimi stezka opisovala oblouk a vedla kolem skupiny skal, mezi nimiž rostl topol.

Matt neviděl, jak stezka vypadá dál. Doufal, že pro Bloomfieldy zmizí, když se dostanou do skal.

Tu třeskl výstřel. Matt se ohlédl a spatřil zhruba dvacet yardů za sebou gejzír prachu.

Ginny vykřikla.

„Tam!“ zvolala a ukázala dolů.

Jeli tam čtyři jezdci. Jeden z nich zastavil a zalícil karabinu, zatímco ostatní pokračovali dál.

Matt se přikrčil a pobodl kobylu ostruhami do slabin.

„Dělej, tam k těm skalám vepředu!“ zvolal na Ginny, která rozrušením zastavila.

Zazněl další výstřel. Tentokrát již střelec trefil blíž. Ginny vyrazila vpřed.

Když dorazili do skal, seskočil Matt ze sedla.

„Jeď dál!“ vykřikl na Ginny, ta však jeho pokyn přeslechla a přitáhla své klisně uzdu. Matt věděl, že ho neposlechne. Pohlédl na dolinu, kterou vedla stezka, a uvědomil si, že jsou ztraceni, pokud Bloomfieldy nezastaví.

Pěšina totiž dál vedla téměř míli po volném prostranství a pro dobrého střelce nemohl být problém zasáhnout koně na půl míle.

Matt, který si to uvědomil, vytrhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a rozběhl se zpátky ke skalám. Viděl Ginnin zachmuřený obličej a věděl, na co myslí. Myslela si, že chce střílet na jejího otce a sourozence.

Mlčela.

Matt si našel místo, z něhož měl dobrý přehled. Hlaveň winchestrovky položil na skálu a zamířil na prvního z jezdců.

Nebyl nijak excelentním střelcem z pušky. Jako zástupce marshala se daleko více musel spolehnout na svůj kolt.

Viděl, že prvním jezdcem je starý Bloomfield. Jeho kůň musel být velmi houževnatý, neboť zvířata jeho synů vypadala unaveně.

Matt dlouze mířil. Věděl, že musí trefit. S winchestrovkou byl na velkou vzdálenost proti čtyřem springfieldkám v nevýhodě.

Přesto počkal, až jezdci přijeli na dvě sta yardů.

Zmáčkl v okamžiku, kdy farmář zvedl karabinu a dal svým synům znamení, aby se rozptýlili.

Prásk!

Kopci se nesla ozvěna výstřelu. Matt na okamžik neviděl kvůli dýmu z výstřelu, ale pak zjistil, že zasáhl.

Mohutný kůň starého Bloomfielda ležel na boku a kopal nohama. Nicholas Bloomfield se právě zvedal z prachu a cosi křičel na své syny.

Dva z nich pobodli své koně do slabin a vyrazili ke skalám.

Také jeho druhá rána byla přesná. Viděl, že Hebron byl katapultován ze sedla svého šedáka, který se za plného běhu zřítil k zemi. Hebron měl co dělat, aby jej kůň nezalehl. Sedák se chtěl zvednout, ale s bolestným ržáním opět klesl k zemi. Podlomila se mu přední noha.

Matt mezitím dostal na mušku třetího jezdce. Poznal v něm Russella, chlapce, který ho na farmě chtěl zabít.

Russell cválal ke skalám a vůbec se nestaral o osud svých bratrů.

V rukou držel springfieldku a svého koně ovládal jen stehny.

Střílel zatraceně dobře, přestože ani nepřibrzdil. Jeho první kulka se odrazila od skály těsně vedle Matta a vmetla mu do obličeje pár úlomků kamene.

V tom okamžiku však Matt zmáčkl spoušť. Russellova koně nemohl minout. Věděl, že jej trefil.

Zvíře uběhlo několik yardů a pak kleslo, načež se Russell chopil uzdy a pokusil se jej zvednout ze země. Dosáhl však pouze toho, že se kůň pomalu kácel na bok. Snažil se vytáhnout nohu ze třmenu, ale nepovedlo se mu to. V následujícím okamžiku mu kůň celou vahou zavalil nohu. Russell vykřikl bolestí.

Jeho springfieldka spadla mezi kamení. Matt viděl, jak vyděšenýma očima hledí ke skalám, očekávaje ránu z milosti.

Matt si ho dál nevšímal. Jeho pozornost přitáhlo něco jiného. Potom, co se krátce zahleděl na starého Bloomfielda, o něhož se staral čtvrtý jezdec, se obrátil na sever, kde se na jednom hřebeni objevily siluety půl tuctu jezdců.

Matt viděl, jak se paprsky ranního slunce odrážejí od hrotů kopí.

V havraních vlasech jezdců se pohupovala péra.

Otočil se na Ginny a ukázal na jezdce.

„Čejeni,“ řekl. „To nám může zachránit život. Možná napadnou tvého otce a bratry, protože si myslí, že bez koní proti nim nemají šanci. Pojď, zmizíme odtud.“

Přikývla a rozběhla se ke svému koni. Matt se vyšvihl do sedla a při-jel k ní. Společně se pak po úzké pěšině vydali dál. Matt doufal, že tu nebezpečnou míli přes otevřené prostranství urazí dřív, než se Čejeni dostanou ke skalám.

+ + + + +

Russell Bloomfield křičel jak o život. Bolest v noze se sice dala snést, ale i on si již všiml indiánů. Věděl, co ho čeká, jestli ho dostanou. Jeho karabina, kterou je mohl udržet od těla, ležela několik yardů od něj mezi kamením.

Nicholas Bloomfield si svízelné situace svého druhého nejstaršího syna všiml a poslal za ním Gardnera.

„Přines mi mou springfieldku!“ vykřikl Russell, když Gardner seskočil z koně a ze všeho nejdřív mu chtěl vytáhnout nohu zpod koně.

Gardner zaběhl pro karabinu a přinesl ji bratrovi.

„Bolí tě ta noha?“ otázal se.

„A jak!“ zabručel Russell. „Ale jestli si nepospíšíš, tak mě brzo nebude bolet nic! „Gardner se předklonil a pokusil se nadzvednout mršinu koně. Hekal, potil se a nadával, ale nic nesvedl. Russellova noha stále zůstávala uvězněna.

„Vezmi si karabinu!“ vykřikl Russell.

„To ne!“ zvolal Gardner. „Raději mi dej tvou!“

Russell se zaklením podal bratrovi springfieldku. Gardner strčil hlaveň pod sedlo mršiny a zapřel se o ni jako o páku. Russell opět křičel bolestí, ale tentokrát nohu vytáhl. Vyl bolestí, ale když mu Gardner nohu ohmatal, zjistil, že zlomená není.

„Neber si to tak,“ řekl Gardner, „Přece se nic nestalo.“ Russell chtěl cosi odseknout, ale v tom třeskly výstřely.

Ohlédli se a spatřili šest Čejenů, kteří k nim pádili. Nicholas s Hebronem na ně začali střílet a když se přidali i Russell s Gardnerem, bylo po útoku. Dva indiáni viseli těžce ranění ze sedel svých poníků, ostatní je podepírali.

Tak se stáhli za kopec, zpoza něhož se před chvílí objevili. Pravděpodobně tam chtěli vyčkat, až ty proklaté bílé tváře, které uměly tak dobře střílet, zmizí ze stezky.

Gardner vytáhl Russella na koně a vydal se k otci.

Nicholas Bloomfield kypěl vzteky, ale neřekl ani slovo. Jeho synové také mlčeli, aby ho nerozlítili ještě víc.

„Jedeme zpátky,“ řekl starý Bloomfield. „Vezměte si svá sedla. Hebrone, ještěs nedorazil svého koně! Ušetři ho toho trápení!“

Hebron přikývl a rozběhl se ke svému šedákovi, který na něj hleděl velkýma, smutnýma očima. Hebron mu přiložil hlaveň karabiny k hlavě a zmáčkl spoušť. Koni spadla hlava na zem.

Hebron mu uvolnil podbřišník a vytáhl zpod něj sedlo. Přitáhl jej ke Gardnerovu koni a tam ho pustil na zem. Pak počkal, až si i Russell přinese sedlo.

„Přivaž je na Gardnerova koně,“ řekl otec. „Půjdeme pěšky.“

„Kam?“ zeptal se Russell.

„Domů!“.

„A Ginny? A ten zatracený marshal, který nám odstřelil koně?“

„Ten nám neuteče,“ odvětil otec a v očích se mu zajiskřilo. „Musí něco vyřídit v Paradisu. A myslím, že ještě neskončil. Polapíme ho, až se vrátí.“

Russell pokrčil rameny. Nedošlo mu, o čem jeho otec mluví, ale v podstatě mu bylo jedno, jestli se Ginny vrátí, nebo ne.

Přivázali svá sedla na Gardnerova koně a vyrazili. Celou cestu nadávali.

+ + + + +

Matt Kincaid hleděl na Ginny, jako kdyby ji viděl poprvé v životě. Měla na sobě šaty, které zvýrazňovaly její útlé boky a pevná prsa.

Své dlouhé blond vlasy měla načesané do rafinovaného účesu.

„To starému Kincaidovi vyrazí dech!“ zabručel kdosi za Ginny. Mohutný muž s růžovým obličejem přikročil k Ginny a dodal: „No, podívej, co z ní Ellie udělala?“

Matt svraštil čelo.

„Neměls ji vodit do domu, Elmere,“ poznamenal.

„Jen klid,“ prohodil Elmer Lewellyn. „Nebyla u Ellie. Přivedl jsem Ellie sem, aby se mohla o to tvoje děvče postarat.“

„Ona není moje děvče!“ odsekl Matt. „Sakra, Elmere, kolikrát ti mám vyprávět tu historku?“

Byl rozčilený a vůbec mu nevadilo, že kazí Ginny náladu. Znovu pomyslel na okamžik, kdy vyrazili tryskem po pěšině a za nimi se střílelo. Nakonec už jen ze springfieldek a Matt dospěl k přesvědčení, že Bloomfieldům se podařilo zahnat Čejeny na útěk.

Zbytek cesty byl jednoduchý, pokud se odhlédne od nesnází jízdy obtížným terénem. Pozdě večer dorazili do Beaveru a našli převozníka, který je dostal na druhou stranu. Své vyčerpané koně táhli ve vodě za sebou.

Matt zprvu nevěděl, kde ubytovat Ginny, ale potom náhodou potkal Elmera Lewellyna, jednoho přítele z mládí, který ho vždycky, když se setkali, přemlouval, aby se stal podílníkem jeho přepravní společnosti, která fungovala na trase mezi Wichitou a Santa Fe. Lewellyn neměl rodinu a od chvíle, kdy mu Matt kdysi zachránil život, když je přepadli bandité, na něj hleděl jako na svého syna.

Jenže Matt Kincaid byl proklatě paličatý syn, kterému se dařilo v jeho práci. Elmer Lewellyn mu však kdysi řekl, že přijde den, kdy s tím Matt přestane, a to tehdy, až si najde ženu, se kterou bude chtít prožít zbytek života.

Matt pochopil, co tím jeho starý přítel myslí, když mu přivedl upravenou Ginny.

„Nemám teď moc času,“ řekl. „Doufám, že se o ni budeš starat, jak jsem ti to uložil, Elmere. Zítra musím pryč a ještě ani nemám koně. Dobrou noc.“ Otočil se a odešel. Všiml si slz v očích Ginny, ale to ho nemohlo zastavit. Nenechám ze sebe dělat hlupáka! pomyslel si.

Topornými kroky šel po hlavní třídě ke stáji, kde si vybral valacha pro zítřejší jízdu. Potom zašel do nejbližšího saloonu a hodil do sebe tři whisky. Když jej pak opustil, rozhodl se, že nepřenocuje v Lewellynově domě. Vydal se do jednoho malého penzionu a pronajal si tam pokoj pro jednu noc. Dlouho ležel vzhůru a přemýšlel. Nemohl totiž spát.

Mezitím se Elmeru Lewellynovi po velké námaze podařilo uklidnit Ginny. Rozčesala si vlasy a rozčileně potahovala si svoje hezké šaty, až ji Elmer musel chytit a konejšit ji slovy: „Jen klid, maličká. To sis nevšimla, co se s Mattem děje? Vždyť je do tebe zamilovaný!“

Ginny zavrtěla hlavou. Nevěřila tomu.

„Bude lepší, když půjdu za paní Ellie,“ odtušila. „Jemu je stejně jedno, co se mnou bude!“

Elmer Lewellyn musel vynaložit veškerou svou trpělivost, aby Ginny přesvědčil o tom, že má pravdu. Jenže když se Matt do půlnoci nevrátil, znejistěl i on. Nad ránem se probudil ze zlé noční můry, a když nahlédl do pokoje, který nechal Mattovi, zjistil, že je prázdný.

„Zbabělec jeden,“ zamumlal Elmer s úsměvem. „Z nabitého koltu strach nemá, ale útlé dívky se bojí. Jen počkej, až se vrátíš!“

+ + + + +

Jezdec na překrásném pintoví přivřel oči, když před sebou spatřil chaty Paradisu. Město vypadalo jako po vymření. Ještě před čtrnácti dny se tam kouřilo skoro z každého komína. Teď stoupal dým jen z komína saloonu Panhandle.

Široká ulice zela prázdnotou. Před saloonem nestál ani jeden kůň. Panovalo naprosté ticho, ačkoli jindy kolem poledne býval v ulicích Paradisu čilý ruch.

Jezdec před saloonem seskočil z bohatě zdobeného, vysokého sedla svého pinta. Na černých, prachem pokrytých holínkách mu cinkaly jako dlaň velké ostruhy. Na pravém boku mu trčela pažba postříbřeného remingtonu, který měl zasunutý v těžkém pouzdře. To pouzdro měl ten muž poměrně vysoko, neboť byl oblečen pouze do krátkého, stříbrem zdobeného kabátku.

Sňal si svůj plochý kalifornský klobouk, takže odhalil husté, světlé vlasy, které mu sahaly takřka až po ramena. Měl hezkou, takřka antickou tvář.

Johnnie Elkhart si odhrnul vlasy z čela a rozrazil dveře saloonu Panhandle. Podle toho, že uvnitř vládlo ticho, předpokládal, že tam nebude moc lidí, ale to, že tam jsou jen tři muži, ho šokovalo. Koneckonců byl čtvrtinovým podílníkem tohoto saloonu.

Tři muži u pultu odstoupili, když ho poznali. Nevšímal si jich a bez dalšího prošel až k pravým ze dvou dveří za pultem a otevřel je.

Na okamžik strnul. Pak zrudl. Nějakou chvíli mu trvalo, než strávil šok, a potom zařval: „Claybourne!“

K druhým dveřím se přiblížily šouravé kroky. Dveře se pomalu otevřely a za pultem se objevil křídově bledý Claybourne. Jeho jizva rudě zářila. Obvaz na jeho rameni byl prosáklý krví a podle zkřivené tváře bylo vidět, že trpí bolestmi.

Johnnie Elkhart na něj pohlédl ledovýma očima.

„Co se tu stalo? otázal se ocelovým hlasem. „Kde jsou všichni? Kde je Laredo a ostatní?“

Barman otevřel ústa, ale nedostal ze sebe ani hlásku. Nevěděl, jak začít. Bylo toho na něj příliš. Nejdřív ta smečka primitivů, která mu zdevastovala saloon a odvedla Anitu, potom zpráva o muži zákona ve městě a nakonec přestřelka ve stáji, která stála život tří mužů.

Claybourne Elkhartovi zajíkavým hlasem pověděl, co se v době jeho nepřítomnosti dělo. Neřekl mu však o tom, jak se chovala Anita, to mu klidně mohla říct sama. Své vyprávění ukončil slovy: „Většina si myslí, že Kincaid se vrátí, a proto zmizeli.“ Johnnie Elkhart zrudl.

„To jste všichni úplní nýmandi?“ zabručel. „Proč jste ho neoddělali hned, když vešel do saloonu?“

„Nikdo nevěděl, kdo to je,“ odtušil Claybourne. „Říkal si John Fargo, když zastřelil Lareda, o kterém řekl, že se ve skutečnosti jmenuje Vic Nolan. Až potom nám Bloomfieldové pověděli, že je to zástupce marshala, a pak jednoho chlápka napadlo, že Matta Kincaida už kdysi potkal. Kromě Lareda ještě oddělal další tři muže.“

„Tím bych si nebyl jistý,“ prohodil jeden ze tří mužů u pultu. Ti ten rozhovor bedlivě poslouchali.

Johnnie Elkhart otočil hlavu.

„Jak to?“

„Do Larryho Bairda to někdo napral z brokovnice,“ řekl onen muž.

„A co jsem viděl, tak Kincaid takovou zbraň nemá.“

„Kdo by teda…“ začal Claybourne, ale pod Elkhartovým chladným pohledem hned zase zmlkl.

„Kdo to podle tebe udělal?“ zeptal se zabiják.

Tázaný, vousatý a špinavý muž, který podle všeho pečoval pouze o svůj revolver, se pod silou jeho pohledu instinktivně přikrčil. Pravděpodobně zalitoval toho, co řekl, ale nyní již nebylo cesty zpět.

„Pawnee Chandler,“ odvětil. „Vím, že má brokovnici.“

„Pawnee říkal, že Bairda trefil omylem,“ namítl barman.

Vousáč se jedovatě zasmál.

„To bych říkal i já, být jím,“ poznamenal. „Proč ho teda Kincaid nechal být, když na něj šel s brokovnicí? Každé dítě ví, jak je ta flinta nebezpečná. Pawnee by musel být mrtvý, kdyby o něm Kincaid věděl, že na něj vystřelí.“

V saloonu se rozhostilo ticho. Vousáč si oddechl, když se Elkhart konečně otočil.

„Starý Bloomfield si odvedl Anitu?“ zeptal se. „Našel i tu malou?“

Claybourne pokrčil rameny a kývl na vousáče.

„Zeptej se jeho. Vypadá to, že toho ví víc než já.“

Zabiják se obrátil. Nemusel svou otázku opakovat.

„Sám jsem to neviděl,“ řekl vousáč, „ale vím, že starý poslal svého nejmladšího syna, toho cucáka, s Anitou domů. Pak se měli rozmístit kolem města. Kincaid měl u sebe tu malou Bloomfieldovou, když odjížděl z města. Starý ho teď s ostatními syny pronásleduje.“

Johnnie Elkhart přikývl. Tyto informace mu stačily. Již se rozhodl, co udělá. Pojede i pro Anitu. Ne proto, že by bez ní nedokázal žít, ale z jiného důvodu. Znal její choutky. Za dnů a hlavně nocí, kdy byli spolu, jí vyčetl z očí, že potřebuje muže tak jako on ženy. Snadno by za ni našel náhradu, ale nesnesl pomyšlení, že mu někdo vzal to, co mu patří. Kdyby se chtěl zbavit ženy, tak by ji vyhnal -nebo zabil. Ale nikdy by si ji nenechal vzít.

„Sbal mi mé věci,“ řekl Claybourneovi. „A nezapomeň na můj podíl. Doufám, že mě nepodvedeš, Claybourne. Víš přece, co by se jinak stalo.“

Claybourne honem přikývl. Oddechl si, když Johnnie Elkhart zmizel.

„Ven!“ zvolal na tři chlápky opírající se o pult. „Saloon se až do odvolání zavírá!“

„Proč?“ podivil se vousáč.

Claybourne vytáhl zpod pultu brokovnici.

„Inventura,“ procedil mezi zuby.

„He?“ užasl vousáč a ucukl. Větší dojem, než barmanova slova, na něj udělala jeho brokovnice. Viděl konec Larryho Bairda a nechtěl dopadnout stejně.

Spolu se svými dvěma kumpány se pak vytratil jak pára nad hrncem. Claybourne s lítostí pomyslel na Pawneeho Chandlera, který se nadarmo dřel tolik let, aby si našetřil na blahobytný zbytek života.

+ + + + +

Pawnee Chandler zrovna vyvážel hnůj z boxů. Tiše při tom klel. Úprk banditů z města před Mattem Kincaidem pro něj znamenal velké ztráty. Většina z nich zmizela bez placení. Předsevzal si, že příště je bude kasírovat za každý den napřed.

Vyšel z boxu, když tu v chodbě uslyšel kroky. Johnnieho Elkharta přivítal úsměvem, avšak cukání ve svěšeném víčku prozrazovalo, že Pawneemu není do smíchu.

„Ahoj, Johnnie,“ řekl, „kdes nechal svého pinta? Nechceš si ho u mě ustájit?“

Johnnie Elkhart zavrtěl hlavou.

„Ty víš, že mám rád zvířata, Pawnee,“ poznamenal chladným hlasem, „a nechci, aby můj Pretty Boy ve tvé stáji uhořel.“

„Proč by měl uhořet?“ podivil se Pawnee.

Johnnie Elkhart vytáhl cigaretu ubalenou z kukuřičného listu a sirku. Ležérně si strčil cigaretu do koutku úst a škrtl sirkou o trám. Přiložil si ji k cigaretě a počkal, až

chytne. Potom ji chvíli pozoroval, načež se rozhlédl po kopce slámy, která byla vedle boxu, a hořící sirku do ní upustil.

„Jsou lidé, kteří s ohněm zacházejí velice neopatrně, Pawnee,“ prohodil.

Pawnee Chandler udělal krok vpřed, když viděl, jak ve slámě vyskočily plameny, ale potom se zarazil, protože spatřil Elkhartův postříbřený remington, který zabiják bleskově vytáhl z pouzdra.

„Vyveď koně ze stáje, Pawnee!“ procedil hráč mezi zuby.

Pawnee sebou trhl, načež při-chvátal k boxům, v nichž byli ustájení koně a vyhnal je ven ze stáje. Když vyběhl poslední, chopil se vědra s vodou a chtěl jej vylít na hořící slámu.

Tu Elkhart vypálil.

Pawnee Chandler vykřikl. Pustil vědro a voda se bez užitku rozlila po zaprášené podlaze chodby. Nevěřícně pohlédl na svou levou ruku, kterou kulka trefila. Z rány mu tekla krev.

„Proč to děláš, Johnnie?“ zeptal se a zasténal.

„Slyšel jsem, žes to napumpoval z brokovnice do Larryho Bairda,“ řekl Elkhart. „Pročs neoddělal toho zástupce?“

„Chtěl jsem, ale v posledním okamžiku se vrhl stranou!“ zvolal Pawnee. „Larryho jsem trefil omylem! Zmáčkl jsem obě spouště, takže pro Kincaida už nic nezbylo!“

Johnnie Elkhart přikývl.

„Tak to mohlo být, Pawnee,“ chladně prohodil. „Ale já jsem se rozhodl, že budu věřit jiné verzi.“

„Jaké jiné verzi, sakra?“ zavyl majitel stáje.

„Proslýchá se, žes věděl, že ten John Fargo je zástupce marshala,“ řekl Elkhart. „A říká se, že s tou brokovnicí umíš zacházet příliš dobře na to, abys někoho sejmul omylem.“

„Který hajzl to řekl?“ zabručel Pawnee, který tušil, že mu jde o život.

„To nehraje roli,“ odvětil zabiják a zvedl kolt. Když však vystřelil, vrhl se Pawnee stranou a pistolníkova kulka ho jen škrábla na zádech.

Elkhart zaklel. Nepočítal s takovou reakcí toho starého skřeta. Byl si svou věcí příliš jistý. . Udělal krok vpřed, aby na Pawneeho skrývajícího se za bednou s pící lépe viděl, ale pak vykřikl, protože uviděl, že majitel stáje drží v rukou parkerovku a míří na něj.

Elkhart vystřelil. Náraz jeho kulky Pawneeho odhodil, díky čemuž příliš zvedl hlaveň brokovnice.

Pawnee opět zmáčkl obě spouště. Kousky olova proletěly těsně kolem Elkharta a zavrtaly se do jednoho trámu, který skoro rozsekly. Několik kousků olova mu roztrhlo kabátec.

Elkhart si klekl, zvedl remington a začal pálit jako posedlý.

V jeho očích se zračil běs. Proklínal se za svou ležérnost. Jak snadno to mohl koupit. Jenže jak měl vědět, že ten dědek má za bednou s pící brokovnici?

Pawnee Chandler se nehýbal.

Zabiják si v klidu nabil bubínek Remingtonu. Potom se chopil vidlí, které Pawnee nechal opřené o stěnu jednoho boxu a rozházel hořící slámu. Všude okamžitě vzplanuly plameny. Hodil vidle do boxu a vyšel ven. Pomalým krokem se vydal do saloonu.

Svého pinta, který stál u zábradlí před saloonem, poplácal po krku. Pak rozkopl létací dveře a vešel dovnitř.

Claybourne už všechno připravil. Vedle velké tašky z brokátu, do které zabalil zabijákovo oblečení, ležela hromádka papírových peněz.

Johnnie Elkhart si je bez počítání strčil do kapsy. Věděl, že Claybourne by se neodvážil jej podvést.

„Měj se dobře, Claybourne,“ řekl s pohrdavým úsměškem. „V této díře už mě neuvidíš.“

„Jedeš s Anitou do Texasu?“prohodil Claybourne, jen aby něco řekl.

Elkhart pokrčil rameny a vzal si z pultu brokátovou tašku.

„Těžko říct,“ odtušil. Jeho úsměv se rozšířil, když viděl, že Claybourne zvedl hlavu a svraštil nos.

„Pawneeho stáj hoří,“ poznamenal s neskrývanou záští. „A jestli si 48

nepospíšíš, tak chytne i tvůj saloon.“

Otočil se a vydal se ke dveřím.

Claybournea se na okamžik zmocnilo pokušení sáhnout po brokovnici, kterou měl pod pultem.

„Zkus to, jestli chceš zemřít jako Pawnee,“ řekl Johnnie Elkhart od dveří, aniž by se otočil.

Claybourneovi přeběhl mráz po zádech. Zmizel v kuchyni a bočními dveřmi vyběhl ven. To, co viděl, ho vyděsilo. Z půdy stáje šlehaly obrovské plameny a olizovaly jeho dům!

Claybourne zavyl jako postřelené zvíře.

Johnnie Elkhart, který právě vylézal do sedla svého pinta, ten výkřik slyšel. S uspokojením si představil Claybournea, jak se s jedním vědrem vody snaží zachránit saloon.

Vyjel z města a zamířil k Paladora Creeku. Anita mu cestu na farmu popsala.

Po jedné hodině se ohlédl a v jeho hezké tváři se objevil ďábelský úsměv, když spatřil černá oblaka kouře stoupající k obloze.

Věděl, že to znamená konec Paradisu, ale to ho nezajímalo. Stejně to doupě chtěl opustit. Aspoň že všichni darebáci, kteří se tam skrývali, šli k čertu.

Obrátil se a soustředil se na to, co stálo před ním. Věděl, že Bloomfieldové jsou divoká smečka a že každý z nich je nebezpečný jako grizzlyové ze Skalistých hor.

Pravou ruku položil na pažbu remingtonu. Ne nadarmo se před ním třásl celý Západ. Však on už tu smečku zvládne!

+ + + + +

Anita Bloomfieldová neskrývala škodolibou radost, když viděla, že její otec a bratři se vrací poraženi. Sotva pletli nohama a vypadali jak zmoklé slepice. Gardner a Russell kulhali. Pouze otec a Hebron vypadali jakžtakž v pořádku.

Tvář jejího otce se zkřivila hněvem, když na ni pohlédl. Přistoupil k ní, a než mohla uhnout, chopil se jí a udeřil ji pěstí do obličeje.

„Ty děvko!“ vykřikl. „To sis ještě ty ďábelské šminky nesmyla?“

Vytrhla se mu a vykřikla. Nejradši by Hebronovi, který stál vedle otce, vyrvala z rukou springfieldku a poslala by otce do pekel.

„Kde je Franklin?“ zabručel starý Bloomfield.

„Ten vlk zase zardousil jedno tele,“ opáčila. „Vydal se za ním.“

„Sakra, neměl tě tu nechávat samotnou!“

„Slíbila jsem mu, že neuteču,“ odsekla.

„Tvým slibům nevěřím!“ vyštěkl Nicholas Bloomfield.

„Neměl bys mě, Ginny a Franklina srovnávat s ostatními,“ sykla Anita. „Ti jsou stejní tupí zálesáci jako ty a mají v hlavě jenom slámu!“

„Mám jí jednu vlepit, táto?“ zeptal se Russell.

Starý jen zavrtěl hlavou a obrátil se na Gardnera. „Zaveď koně do stáje.“

„Ginny jste nenašli?“ otázala se Anita s nadějí v hlase.

Odpovědi se nedočkala, ale podle jejich kyselých tváří poznala, že neuspěli. Ginny musela najít někoho, kdo jí pomohl s útěkem. Možná to byl dokonce ten zástupce marshala s ošlehaným obličejem a pronikavýma tmavýma očima, který zastřelil Lareda.

Zmocnila se jí zlost, když pomyslela na včerejší večer.

„Nestůj tu tak!“ zabručel otec. „Potřebujeme teď spoustu horké vody.“

„Snad se nechcete umývat?“ udivila se Anita.

„Na nohy, ty couro!“ vykřikl starý Bloomfield.

Anita se obrátila a zmizela v domě.

Tu zazněl dusot kopyt. To na percheronovi, který původně patřil Brendonovi, přijížděl Franklin. Zvíře bylo neklidnější než jindy, protože Franklin na jeho hřbetě vezl mršinu obrovského šedého vlka. Zastavil těsně před svým otcem a hodil mu vlka k nohám.

Nicholas Bloomfield pohlédl na to obří zvíře a pak na svého nejmladšího syna. Nemohl uvěřit, že Franklinovi se povedlo něco, co se jeho bratrům nedařilo už několik týdnů.

„Myslíš, že to je on?“ otázal se po chvíli.

Franklin přikývl. „Překvapil jsem ho, když se vracel ke své smečce.“

„Dobrá práce, synu,“ pochválil ho otec. Na okamžik se zamyslel, aby pak dodal: „Ten marshal odvlekl Ginny. Při pronásledování nám zastřelil tři koně, ale kdyby nás nenapadlo pár Čejenů, asi bysme ho dostali. Víš, že Anita vyhrožovala, že její přítel si pro ni přijede. Měl by se sem dostat přes průsmyk. Jeď tam a pozoruj cestu do Paradisu. Jestli uvidíš muže, který by mohl být Anitiným přítelem, tak se okamžitě vrať. Rozumíš? Nestřílej na něho, rozumíš?“

Franklin sevřel rty a přikývl. Mezitím se již dozvěděl, kdo je Anitin přítel, ale neřekl svému otci, jak je ten muž rychlý s koltem.

Obrátil percherona a vydal se k průsmyku.

Starý Bloomfield za ním chvíli hleděl a přemýšlel nad tím, že obě dívky a Franklin, kterého mu povila jeho druhá žena, nejsou praví Bloomfieldové. Měli drobné postavy po své jemné matce, která nedokázala snést drsný život v divočině. Možná bych měl být rád, že Ginny je pryč, pomyslel si. A Ani-tu bych měl vyhnat.

Tušil, že by si ušetřil spoustu starostí, kdyby to udělal, ale jeho hrdost mu to nedovolila. Chtěl Anitinu příteli ukázat, že on, Nicholas Bloomfield, se nikým nenechá okrást.

+ + + + +

Johnnie Elkhart pod sebou spatřil farmu Bloomfieldů. Pozoroval ty budovy už drahnou chvíli. Mezitím již zjistil, že kromě Anity a jejího otce jsou na farmě ještě tři její bratři. Anita mu však vyprávěla, že má pět bratrů. Kde jsou tedy ti dva?

Nemohl vědět, že Anita o něm svému otci řekla, ale nezastavil by se, i kdyby to věděl.

Schoval pinta do dřínového keře a pomalu se plížil k farmě. Doufal, že Bloomfieldové nemají psa, který by ho jistě vyčenichal a prozradil. Panovalo však ticho.

Nepozorovaně se dostal až ke stáji. Přitiskl se k teplé stěně a vyhlédl zpoza rohu na dvůr. Vrata stáje byla otevřená, což znamenalo, že někdo z Bloomfieldů se stará o koně.

Musel tedy vyřadit čtyři muže. A musel je vyřadit rychle. Nechtěl varovat ostatní výstřelem, takže musel zapomenout na remington a z pochvy, kterou nosil na zádech, vytáhl nůž s tenkou čepelí. Málokdo věděl, jak dobře umí zacházet s nožem. Ten, kdo se to dozvěděl, už většinou neměl příležitost o tom někomu říct.

Využil vhodného okamžiku a otevřenými vraty vklouzl do stáje. Věděl, že Bloomfieldové jsou všichni v domě.

Tu uslyšel jakýsi hluk vycházející z domu. Trhl sebou. Že by ho odhalili? Rychle přiskočil k okénku ve dveřích a vyhlédl na dvůr.

Jeden z Anitiných bratrů vyšel z domu a kráčel ke stáji. Neměl u sebe zbraň. Bloomfieldové se očividně na své farmě cítili bezpečně.

Johnnie Elkhart se schoval do temného rohu za trám, přes nějž visela sedla. Rozhlédl se po stáji. V boxech stáli tři koně. Jeden z nich vypadal značně vyčerpaně.

Po stáji se rozlilo šero. Slunce zapadlo a malým oknem dovnitř pronikalo jen pramálo světla.

Elkhart viděl, jak mladík, který připomínal grizzlyho, přistoupil ke kerosinové lampě, zvedl její cylindr a sirkou, kterou si škrtl o podrážku, zapálil knot. Vytáhl ho a pak zase nasadil cylindr.

Johnnie Elkhart se neslyšně přikradl za ním. Velké ostruhy si odepnul a schoval do sedlové kapsy.

Na tváři se mu objevil pohrdavý posměšek, když se ocitl těsně za oním mládencem. Tak snadné si to nepředstavoval.

Jenže to se rázem změnilo. Mladíka totiž varoval jeho instinkt. Když se Elkhart rozmachoval nožem, Bloomfield se bleskově otočil a levou pěstí jej udeřil do spánku. Zabiják vůbec nezareagoval.

Rána ho odhodila proti trámu se sedly. Chvíli měl pocit, že si zlomil páteř. Zatmělo se mu před očima. Jen nejasně viděl postavu pohybující se před ním.

Johnnie Elkhart zvedl pravou ruku, ale tu se zděšením zjistil, že nůž ztratil. Opět viděl jasně.

A viděl, že onen mohutný muž vzal vidle a útočí s nimi na něj. Mladý Bloomfield zařval jak medvěd.

Světlovlasý zabiják uskočil na poslední chvíli. Slyšel, jak se vidle zabodly do jednoho ze sedel. Dopadl na zem a přidušeně vykřikl. Bloomfield se pokoušel vytáhnout vidle ze sedla. Když se mu to konečně podařilo, otočil se a vyrazil proti Elkhartovi.

Ten již nemyslel na ostatní Bloomfieldy. Věděl, že mu jde o život, a sáhl po jediné zbrani, která mu ještě mohla zachránit život.

Vypálil. Výšleh z hlavně jeho postříbřeného remingtonu málem spálil košili mladíka, který stál s vidlemi v rukou před ním. Grizzly sebou trhl a strnul. Roztřásly se mu ruce, ale vidle nepustil.

Elkhart se převalil stranou. Spatřil Bloomfieldovu zkřivenou tvář a poznal, že kulka, která ho zasáhla doprostřed prsou, ho nezabila.

Mladík se toporně obrátil. Vidle měl stále zdvižené.

Elkhart opět vypálil. Trefil ho těsně vedle první rány, kolem které se rychle rozšiřovala temná skvrna.

Mladík začal vrávorat, ale neupadl a ani nepustil vidle.

Johnnie Elkhart vyskočil na nohy. Zmocnila se jej panika. Věděl, že nemá moc času na to, aby toho obra vyřídil. Ostatní byli alarmováni výstřely a jistě teď chvátali ke stáji se springfieldka-mi v rukou.

Vystřelil potřetí. Russell Bloomfield se skácel na zem. Když dopadl, zvedl se z podlahy oblak prachu.

Johnnie Elkhart uslyšel řev jednoho muže. To musel být Anitin otec. Elkhart věděl, že je ze všech Bloomfieldů ten nejnebezpečnější. Rozrušeně se rozhlížel. Vraty ven nemohl. Na dvoře by do něj napumpovali olovo ze springfieldek.

Všiml si však jedněch postranních dveří a okamžitě k nim vyrazil. Ještě ani nebyl u nich, když za ním třeskla rána ze springfieldky. Kulka hvízdla těsně kolem jeho hlavy a zavrtala se do dřeva. Do tváře mu vletěly třísky.

Vykřikl, otočil se a vypálil na stín, který se objevil ve vratech.

Trefil. Muž ve dveřích se zkroutil, jako by ho kopl kůň. Pustil springfieldku, chytil se za břicho a klesl k zemi.

Johnnie Elkhart chvatně vytáhl náboje z poutek opasku a strčil je do komor bubínku. Potom opatrně otevřel postranní dveře a vyhlédl ven.

Panovalo šero. Vyklouzl na dvůr. V domě se svítilo. Slyšel rozčilený řev starého Bloomfielda, který volal na své syny Russella a Gardnera. Pomalu se přikradl až k rohu stáje, odkud měl dobrý výhled na dveře a verandu domu.

Třetího Bloomfielda spatřil ve stejném okamžiku jako on jeho. Vypálili zároveň. Mladíkova kulka vytrhla dlouhou třísku z prkna podlahy.

Také Johnnie Elkhart však minul, protože mladík uskočil do kouta.

„Zpátky, Hebrone!“ zabručel starý Bloomfield, kterého Elkhart nikde neviděl.

Mladík se zastavil a chtěl ustoupit stranou.

Zabiják vystoupil z úkrytu a zamířil. Třeskl výstřel z remingtonu.

Kulka mladíka zasáhla v okamžiku, kdy se chtěl vrhnout stranou. Obrátil se kolem vlastní osy a nehybně zůstal ležet v písku. Springfieldka, kterou ještě stále držel v pravé ruce, mu nepomohla.

Elkhart se chtěl otočit k domu, když tu ucítil prudký náraz do boku. Zároveň spatřil záblesk pod střechou verandy a uslyšel výstřel.

Starý! s hrůzou si uvědomil Johnnie Elkhart. Zavrávoral proti zdi a přes všechnu snahu klesl na kolena. Chtěl křičet, když ucítil, jak mu po boku teče cosi horkého, ale z úst se mu vydralo pouze zasténání. Levou rukou se chytil za pravý bok, kam ho zasáhla farmářova kulka. Kupodivu necítil žádnou bolest. Chtěl zvednout pravou ruku s remingtonem, ale tu jej přece jen ochromila ostrá bolest a zatmělo se mu před očima.

Nezřetelně slyšel kroky na dvoře, které se k němu blížily. Otevřel oči, ale kromě velkého, temného stínu nic neviděl, vůbec nic. Tu se ten stín zastavil přímo před ním.

„Ty proklatý bastarde!“ zabručel Nicholas Bloomfield. „Zavraždils mé syny! Za to ti teď rozstřílím všechny kosti a pěkně po jedné!“

Johnnie Elkhart zavřel oči. Ještě jednou se s vypětím všech sil pokusil zvednout remington, ale nezvedl jej ani o coul a navíc se zatmělo před očima.

Takže to je konec! pomyslel si. Střílej, dědku! Skonči to!

Uslyšel tlumené třesknutí výstřelu a očekával bolest. Jenže nic nepřišlo. Země pod ním se rozechvěla a do úst se mu dostal prach. Rozkašlal se. Pak se jej dotkla měkká ruka a kdosi na něj promluvil vysokým hlasem. „Johnnie! Johnnie! Nesmíš umřít, Johnnie! Musíš mě odtud dostat pryč!“

Otevřel oči.

Vedle něj si klekla Anita Bloomfieldová. Po tváři ji stékaly slzy, v nichž se rozpouštěly šminky.

Johnnie Elkhart to však neviděl. To jediné, na co mohl myslet, bylo: Žiju!

Chopila se ho, zvedla a opřela jej o stěnu stáje. Bolesti v boku byly stále intenzivnější, ale ochromení ustoupilo a Elkhartovi se dokonce povedlo zvednout pravou ruku.

Anita Bloomfieldová tiše vykřikla, když spatřila jeho zakrvácený bok.

Pokusil se o úsměv. Moc se mu to nepodařilo.

„Já to přežiju, baby,“ procedil mezi zuby. „Ale z Texasu zatím nic nebude. Nejdřív mě musíš odvézt do Beaveru, abych se z toho dostal.“

„Ano, Johnnie, ano!“ zvolala.

„Ovaž mi ránu a pak osedlej dva koně,“ řekl. „A přestaň fňukat. Nemáme čas.“

+ + + + +

Matt Kincaid ucítil pach spáleného dřeva několik hodin předtím, než přebrodil Beaver Creek. Když se dostal na druhý břeh, spatřil trosky města

Konečně pochopil, co znamená čilý provoz panující na stezce z Paradisu do Beaveru, z níž kvůli tomu raději sjel a do desperátského doupěte jel podél Beaver Creeku. Krysy opouštějí Paradise, pomyslel si. Požár znamenal neodvratný konec tohoto sídla banditů.

Jedinou budovou, která požár přečkala, byl zděný domek stojící na břehu Paladora Creeku poněkud stranou od ostatních domů. Postavili jej dva Mexičané.

Potom, co Matt projel dýmajícími troskami města, zamířil k němu. Z popela ještě vyzařoval značný žár.

Matt dokonce spatřil kostru piána, které stálo v saloonu Panhandle. Pohlédl ke stáji, která vyhořela až do základů. Neviděl tam žádnou mršinu koně, takže si pomyslel, že Pawnee Chandler měl čas odtud zvířata vyhnat.

Dveře zděného domku byly otevřené. Matt už chtěl projet kolem nich, když tu uslyšel zvuk připomínající nářek poraněného zvířete. Slezl ze sedla, plácnutím na zadek poslal svého valacha k potoku a vytáhl kolt.

Na Paradise neměl zrovna dobré vzpomínky a i když vyhořel, mohl se zde pořád stát obětí desperátské kulky.

Přitiskl se k teplé cihlové zdi a na chvíli pomyslel na to, že jeho úkol ještě není vyřízen. A Johnnie Elkhart by se do vyhořelého města nevracel. Zřejmě se o tom požáru dozvěděl od některého z uprchlých banditů v Texasu a nyní se jistě chránil jet do Oklahomy - indiánského teritoria.

Nářek v domku byl stále hlasitější. Matt si uvědomil, že se musí jednat o zraněného člověka. Pravděpodobně uslyšel jeho valacha a teď doufal v pomoc.

Matt vklouzl dovnitř. Chvíli čekal, až si jeho oči přivyknou na temnotu.

Na podlaze ležel zkroucený člověk s nataženou pravou nohou. Jeho oděv byl poset tmavými skvrnami, a když se Matt soustředil, 54

poznal, že to tam leží Pawnee Chandler.

Okamžitě k němu přistoupil.

„Pawnee! Zatraceně, co je s tebou?“

Chtěl majitele, lépe řečeno bývalého majitele stáj e obrátit na záda, ale ten jen pomalu zavrtěl hlavou a zamumlal cosi, čemu Matt nerozuměl. Sklonil se tedy k němu a přiložil mu ucho ke rtům.

„Byl tu Johnnie Elkhart,“ sotva srozumitelně zašeptal Pawnee. „Oddělal mě, protože jsem zastřelil Bairda.“

„Kdo je Baird?“

„Poslední muž ve stáji…“

Matt si vzpomněl. Lidé ve městě pravděpodobně uvěřili, že Pawnee nepomohl banditům, ale marshalovi. Musel ho udat muž, kterého Matt jen poranil.

„Kde je teď Elkhart?“ otázal se Matt a se směsicí hrůzy a lítosti si prohlédl muže, v jehož těle muselo vězet více než pět kulek. Byl zázrak, že se tam vůbec dokázal ze stáje dovléct.

„Nevím,“ zašeptal Pawnee. Jeho hlas byl stále tišší. „Myslím, že si jel pro Anitu. Bloomfieldové ho nezastaví. Je ta malá v bezpečí…?“ Tu mu selhal hlas.

Matt viděl, jak jeho zmučeným tělem projela křeč, načež ochablo a Pawnee se strnule zahleděl do stropu.

Matt mu zatlačil oči a vstal.

Věděl, že mu zbývá málo času, pokud chce toho světlovlasého zabijáka dostat. Naposledy pohlédl

na mrtvého Pawneeho a zamumlal: „Pohřbím tě na zpáteční cestě, starochu.“

Opustil domek a přišel k valachovi, který stál u potoka a hleděl na něj. Vyšvihl se do sedla a přebrodil mělký Paladora Creek. Cestu k farmě Bloomfieldů znal, a proto valacha pobídl k lehkému cvalu.

Nečekalo ho nic příjemného. Věděl, že na farmě pravděpodobně nebude muset bojovat jen s Johnniem Elkhartem, ale i s Bloomfieldy. Těm se chtěl vyhnout, jenže na druhou stranu chtěl dostat Johnnieho Elkharta, a to za každou cenu.

Pozdě odpoledne pod sebou konečně spatřil budovy farmy. Na dvoře panoval podezřelý klid. Nikde nikdo. U rohu stáje ležela springfieldka. Matt svraštil čelo.

Věděl, že tam dole něco nehraje, protože žádný Bloomfield by nikdy nenechal ležet pušku jen tak v písku.

Že by tam Johnnie Elkhart už byl? Matt si tím byl skoro jistý. Bloomfieldové zřejmě již byli zpátky doma, potom co se vrátili z neúspěšného honu na něj a na Ginny. Jenže jak znal Nicholase Bloomfielda, tak bylo zřejmé, že Anitu nevydal bez boje.

Matt se rozhodl sjet k farmě. Vytáhl hvězdu a připnul si ji na kabát. Věděl, že Nicholase Bloomfielda nijak nevyvede z konceptu, avšak doufal, že zaúčinkuje aspoň na některého z jeho synů.

Přijel na dvůr a byl právě na úrovni stáje, když se ozval hlas, z něhož zazníval strach.

„Stát, marshale! Jestli pojedete dál, tak vám tu plechovou hvězdu provrtám kulkou!“

„Frankline?“ otázal se Matt. „Jsi sám?“

„Ne!“ vykřikl mladík. „Je se mnou táta a i jeho karabina je namířená na vás!“

Matt tomu moc nevěřil, protože starý Bloomfield by už jistě střílel.

„Kde jsou tvoji bratři, Frankline?“ otázal se Matt. „Dostali je Čejeni?“

„Rudoši nás nepřemohli, ale ten zabiják, který unesl Anitu…“ Selhal mu hlas a začal naříkat.

Matt vytáhl pravou nohu ze třmene.

„Ani nesesedávejte a rovnou zmizte, marshale!“ vykřikl Franklin. „Myslím to vážně!“

„Víš, co s tebou bude, jestli odděláš zástupce marshala, Frankline?“ klidným hlasem poznamenal Matt. „Budou tě štvát jak vzteklého psa. Moji kamarádi ti nedopřejí klid, dokud se nestaneš pod šibenici ve Fort Smith.“

„To je mi jedno.“

„Ty nebudeš střílet, Frankline,“ řekl Matt a seskočil ze sedla. Strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a pomalým krokem se vydal k domu.

V okně vedle dveří trčela hlaveň springfieldky. Stáhl se mu žaludek. Jestli Franklinovi bratři už nežili, tak na farmě muselo dojít k vražednému boji.

Matt dorazil k verandě a zastavil se. Za zaprášeným oknem spatřil zkřivenou Franklinovu tvář.

„Dej dolů tu karabinu, Frankline,“ řekl Matt. „Čas boje skončil.“

Viděl, jak mladík sklonil hlavu a potom i hlaveň. Matt vstoupil dovnitř.

+ + + + +

Franklinovi mohly vypadnout oči, když před sebou spatřil Beaver. Pro Matta, který znal velká města na Mississippi, byl Beaver naprostým zapadákovem. Nebylo to sice takové krysí doupě jako Paradise, ale o moc lepší to tam také nebylo.

Mladík byl při pohledu na nejzazší výspu civilizace u vytržení. Ještě nikdy neviděl tolik lidí pohromadě. V Paradisu, který viděl jenom jednou, a to časně zrána, bylo na ulici jen pár lidí, ale hlavní třída v Beaveru se jen hemžila jezdci a povozy, na chodnících se mezi muži pohybovalo množství žen, jejichž pestré oděvy Franklina uváděly v úžas.

Matt se usmál, když viděl, jak Franklin vyvaluje oči. Mladík pomyslel na jejich farmu, kde prožíval svůj život v samotě divočiny. Jen čas od času k nim omylem zavítal nějaký lovec kožešin nebo indián.

Franklin Bloomfield se přestal ovládat, když Matt vešel do jejich domu. Skryl si tvář do dlaní a rozplakal se.

Matt na kanapi spatřil starého Bloomfielda, jehož horní polovina tváře byla pokryta nateklými puchýři a v jehož očích se zračila horečka.

Nicholas Bloomfield jej pravděpodobně nepoznal, jinak by mu zajíkavým hlasem nepovyprávěl, co se na farmě udalo. Zdálo se, že nejhorší ze všeho pro něj bylo to, že na něho vystřelila jeho vlastní dcera.

Nicholas Bloomfield žil ještě hodinu, potom Matt s Franklinem pohřbili jeho a jeho tři syny Russella, Gardnera a Herona na malém návrší, kde odpočívala i jeho žena a Brendon.

Starý grizzly ještě dokonce slyšel, co si spolu povídají Anita s Elkhartem, a tak se Matt dozvěděl, že oba zamířili do Beaveru, protože Elkhart potřeboval lékaře.

Matt se Franklina zeptal, jestli chce zůstat na farmě, ale ten jen zavrtěl hlavou. Nechtěl zůstat na místě, kde byla zmasakrována celá jeho rodina. Rozhodl se jet s Mattem, aby mohl později zůstat s Ginny.

Uhnuli jednomu konestogskému vozu a vozka, jehož koně se lekli Franklinova percherona, cosi zařval na chlapce. Ten sebou trhl.

Jakoby náhodně pak namířil svou springfieldku na toho muže, který okamžitě zmlkl a pevně přitáhl uzdu, aby dostal svá zvířata pod kontrolu.

„Neber si to tak,“ řekl Matt. „Musíš si zvyknout, že ne všechny problémy se dají řešit springfieldkou.“

Chlapec sevřel rty a nic neodpověděl. Přibrzdil svého percherona a nechal jet Matta jako prvního. Zástupce marshala zamířil k velkému domu na Main Street. Úzkým průjezdem se dostali do dvora, ve kterém stál půltucet obchodních povozů.

„Jsme tady, chlapče,“ řekl Matt a sklouzl ze sedla valacha. „Ginny bude ráda, až tě uvidí.“

Odvedli koně do stáje a Matta přivítala jeho kobyla. Pak zvířata nechali černochovi, který se Elmeru Lewellynovi staral o stáj. Matt ho poprosil, aby valacha odvedl zpátky do městské stáje, až se o něj postará.

Potom se odebrali k domu.

Elmer Lewellyn jako by Matta čekal. Změřil si pohledem Franklina a kývl na Matta.

„To je Franklin Bloomfield, Ginnin bratr,“ řekl Matt. „Kde je Ginny? Bude ráda, až ho uvidí.“

Elmer Lewellyn na něj nešťastně pohlédl. Stáhl hlavu mezi ramena a vyhnul se Mattovu pohledu.

„Co se stalo?“ otázal se zalarmovaný Kincaid. „Řekni mi, kde je.“

Lewellyn s odpovědí otálel, ale nakonec řekl: „Je u své sestry. Včera ji uviděla z okna, když s jedním mužem jela po hlavní třídě. Oba jeli v sedle jednoho pinta.“

„Byl ten muž raněný?“ otázal se Matt.

Lewellyn přikývl, načež sebou trhl, když ho Matt chytil za nadloktí a prudce jím zatřásl.

„Pročs Ginny nepřivedl zpátky?!“ vykřikl.

„To bolí, Matte!“ zvolal Elmer Lewellyn. „Zkoušel jsem to, ale nepustili mě k ní! Její sestra mi řekla, že Ginny u ní chce zůstat.“

„Kde jsou ubytované?“ otázal se Matt otřeseným hlasem.

„V Hancockově penzionu, hned vedle saloonu Golden Eagle,“ odvětil Lewellyn.

„Jak vážné je Elkhartovo zranění?“

„To - to je ten vrah žen?“ zamumlal Lewell, který náhle zbledl.

„Jak je vážné?“ opakoval Matt.

Lewellyn zvedl ramena. „Připadalo mi, že ne moc. Potom, co byl u doktora, šel do saloonu hrát karty.“

Matt se otočil a zamířil ke dveřím. Tam se však ještě jednou zastavil a řekl Lewellynovi: „Dávej pozor aspoň na toho chlapce, ať se mu nic nestane. Vyrostl v divočině. Tady v Beaveru by byl ztracen.“ Potom zmizel ve dvoře. Když odcházel, slyšel chlapcův vyděšený hlas. Doufal, že Lewellynova autorita bude na Franklina stačit.

Po chodníku se dostal až na úroveň penzionu, v němž měli přebývat Anita Bloomfieldová s Johnniem Elkhartem. Krátce pohlédl k saloonu Golden Eagle, odkud se ozýval typický hluk. Bylo slyšet cinkání sklenic a ženské hlasy. Večer teprve začínal.

Takřka automaticky položil pravou ruku na pažbu svého armádního koltu a uvolnil ho v pouzdře. Na ten pohyb byl zvyklý, dělal jej, když věděl, že ho čeká těžký boj.

Odhodlaně přešel ulici a vydal se k penzionu. Jednalo se o dvouposchoďovou budovu s malou recepční halou, na jejímž konci byl pult, kde se hlásili hosté a kde si mohli vyzvednout klíče od pokojů.

„Dobrý večer, pane,“ řekla tlustá žena za pultem. „Jestli chcete ubytovat, tak vás musím zklamat. Bohužel jsme zcela obsazeni.“

„Hledám jistý pokoj,“ řekl Matt. „Bydlí v něm jeden mladý pár. Oba jsou světlovlasí. Měla by s nimi být ještě jedna blonďatá dívka.“

Žena naklonila hlavu.

„Nechcete tu snad dělat nějaké problémy?“ nedůvěřivě se otázala. „Nestrpím tu přestřelku!“

„Nemám v úmyslu na někoho střílet,“ ujistil ji Matt. „Chtěl bych s nimi jen mluvit. Jsou tam?“

Zena pohlédla na věšák s klíči, jako by to nevěděla. Potom přikývla.

„Číslo dvanáct v prvním poschodí vlevo od schodů.“

Matt si poklepal na okraj svého stetsonu a hned tiše vyběhl do schodů.

„Obě ženy jsou samy!“ zvolala za ním recepční. „Ten muž před půlhodinou odešel.“

Matt si odechl. Nejdůležitější ze všeho teď bylo dostat Ginny do bezpečí. Přišel k číslu dvanáct a zaklepal.

„Kdo je tam?“

Byl to hlas Anity Bloomfieldové. „Matt Kincaid. Chci mluvit s Ginny!“

„Ginny tady…“ Anita se náhle odmlčela. Matt uslyšel šoupavé zvuky, načež se ozvalo tiché volání jeho jména.

„Otevřete, Anito, nebo vyrazím dveře! Vím, že Johnnie Elkhart u vás není!“

Hluk utichl. Po chvíli zašramotil klíč v zámku a Matt mohl vejít dovnitř.

To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Ginny seděla na posteli s rukama přivázanýma k pravému sloupku postele. Z úst jí visel napolo vyplivnutý roubík.

Matt zavřel dveře a vzal si klíč. Pak přiběhl k Ginny, chopil se nože, který nosil v pochvě na zádech, a rozřezal jí pouta. Nato jí vytrhl z úst roubík..

Ginny se jiskřilo v očích nenávistí. Okamžitě se chtěla vrhnout na popelavě bledou Anitu, která stála u zdi a hleděla na Matta.

Kincaid ji však zadržel.

„Nechej ji,“ řekl. „Raději mi pověz, co to tu má znamenat.“

„Ona je šílená!“ vyštěkla Ginny. „Jak se mohla pověsit na ničemu, který s ní jedná jak s kusem hadru! Drží mě tu, protože Elkhart mě chce!“ Pak na Anitu plivla.

Matt ji uklidňoval. Viděl, jak Anita trpí. Zdálo se, že i při své promiskuitní povaze je Johnnie-mu Elkhartovi věrná. Udělala by pro něho všechno, jen aby ho neztratila.

„Je mi vás líto, Anito,“ tiše řekl. Postrčil Ginny ke dveřím, otevřel je a vystrčil Ginny ven. Pak dveře zvenčí zamkl a sešel i s Ginny po schodech dolů.

Anita se probrala z šoku a začala ječet a bušit do dveří. „Pusťte mě ven!“ křičela. „Pusťte mě ven, vy darebáci!“

Matt ukázal recepční svou marshalskou hvězdu. Ta se zatvářila kysele, jako by neměla čisté svědomí.

„Ta žena zůstane v pokoji, dokud se nevrátím, jasné?“ řekl. „Odložte ten klíč stranou. Jestli se objeví ten blondýn, tak mu řekněte, že tu byl zástupce marshala. Ale mějte se na pozoru. Ten člověk už zavraždil čtyři ženy.“

Otočil se a odešel i s Ginny ven, aniž by čekal na reakci tlusté recepční. Na hlavní třídě pohlédl k saloonu Golden Eagle. Potom přešli ulici.

„Vyprávěla ti Anita, co se stalo na farmě?“ otázal se Ginny.

Pohlédla na něj svýma velkýma modrýma očima a zavrtěla hlavou.

„To ti už poví Franklin,“ odtušil Matt. „Přivezl jsem ho s sebou. Je u Lewellyna.“

Před Lewellynovým domem stál Franklin. Padli si s Ginny do náruče.

„Běžte dovnitř,“ řekl Matt. „Nikdo vás tu nemusí vidět.“

Ginny se k němu otočila. Nic neřekla, ale Matt jí z očí vyčetl strach. Zavedl ji i Franklina do domu a zamkl za nimi. Pak se obrátil a odhodlaným krokem se vydal k saloonu Golden Eagle.

+ + + + +

Matt si stáhl stetson hluboko do čela, ačkoli ho Johnnie Elkhart nikdy neviděl. Matt však musel počítat s tím, že mu ho v Paradisu podrobně popsali. Pod okrajem klobouku se rozhlédl po saloonu a zjistil, že zabiják ve velkém výčepu není.

Všiml pohledů některých dívek a pomyslel si, že se stetsonem v čele

vzbuzuje víc pozornosti, než kdyby byl bez klobouku. Sundal si jej tedy, přistoupil k pultu a zeptal se barmana: „Kde se tu dá zahrát?“

Barman ukázal na jeden sametový závěs. Matt mu poděkoval kývnutím a vydal se tam. Dívku, která ho chtěla zastavit, aby jí objednal drink, prostě a jednoduše odstrčil. Před závěsem se na moment zastavil a zhluboka se nadechl, načež jej levou rukou odhrnul.

Poznali se ve stejném okamžiku, ačkoli se ještě nikdy neviděli.

Johnnie Elkhart seděl u té strany karetního stolu, odkud mohl dobře vidět na závěs.

Reagoval jako chřestýš, kterému někdo šlápl na ocas. Jeho spoluhráči vykřikli překvapením, když se chopil hrany těžkého stolu a převrhl jej na ně. Potom začal úřadovat jeho postříbřený remington.

Matt se vrhl stranou. Držel v ruce svůj armádní kolt, ale nemohl střílet, protože se mezi něj a zabijáka dostal jeden z hráčů.

Blondýn využil příležitosti. Otočil se a rozběhl se k zadnímu vchodu. Matt za ním vypálil, ale Elkhart se pranic nestaral o kulku, která se těsně vedle něj zaryla do rámu dveří.

V následující vteřině zmizel.

Hráči křičeli. Jeden chtěl Matta zadržet, ale ten mu vrazil loktem do boku. Hráč zalapal po dechu a musel se posadit.

Matt zaklel, přiběhl k zadním dveřím a vyklouzl ven. Očekával, že ho přivítá střela, ale nic se nestalo. Elkhart nikde. Pravděpodobně si ze zvyku už předtím prohlédl možnou únikovou cestu.

Matt věděl, kam má Elkhart namířeno. Dál neváhal a přeběhl dvůr, na němž bylo naházeno nejrůznější harampádí, načež se úzkým průjezdem dostal na hlavní třídu.

Málem přitom vrazil do jedné ženy. Omluvil se a chvátal dál. Jeden okamžik se mu zdálo, že u penzionu spatřil blonďatou hlavu, ale mohl se mýlit. Johnnie Elkhart by jistě neběžel přes hlavní třídu.

Matt přiběhl k penziónu a rozrazil dveře. Tlustá žena sklesle seděla za recepčním pultem.

„ Objevil se tu ten blondýn?“ otázal se Matt.

Zavrtěla hlavou. Oči se jí leskly strachem a Matt poznal, že lže. Musela Elkharta vidět, jak běží nahoru po schodech.

Matt uslyšel tiché zvuky ozývající se z prvního poschodí. Bylo to, jako by někdo šeptal. Chopil se svého armádního koltu a přiběhl ke schodům. Pak se vydal nahoru.

Slyšel praskání dřeva a poznal, že Johnnie Elkhart rozkopává dveře. Tu zazněl hysterický výkřik.

„Johnnie! Kincaid si ji vzal! Nemohla jsem…“

Její hlas přerušil výstřel. Potom se ozval tupý zvuk, jako by něco těžkého spadlo na podlahu. V následujícím okamžiku se již Matt Kincaid ocitl u otevřených dveří.

Johnnie Elkhart se otočil. Přes své zranění se pohyboval mrštně jako puma. Zaleskl se jeho stříbrný remington a třeskla další rána, kulka však Matta nezasáhla.

Matt se vrhl vpřed a chytil zabijáka za nohy. Poté je vší silou podtrhl a Elkhart, ačkoli se jednou rukou držel za sloupek postele, se svalil na zem.

Matt okamžitě vyskočil na nohy, aby ihned Elkhartovi vykopl zbraň z ruky. Potom na něj namířil svým armádním koltem.

Vrah strnul. Olízl si rty a pohlédl na kolt, z jehož hlavně na něj hleděla smrt.

„Vstaň, Elkharte!“ zvolal Matt.

„Proč mě nezastřelíš, Kincaide?“ zasyčel zabiják.

Matt zavrtěl hlavou.

„Bylo by pro tebe škoda kulky, Elkharte,“ řekl. „Oprátka ti bude slušet mnohem líp. Teprve potom budeš pykat za všechny své vraždy!“

Matt krátce pohlédl na postel, na níž bezvládně ležela Anita Bloomfieldová. Na levé straně hrudi se jí rozšiřovala temně rudá skvrna.

Koutkem oka si všiml, že Elkhart se pohnul. Přikrčil se a zabijákův nůž mu pouze rozřízl kabát na pravém rameni.

Matt zavrtěl hlavou.

„Můžeš se snažit sebevíc, Elkharte,“ chladně procedil mezi zuby. „Já tě do Fort Smith dostanu. Už pěkných pár měsíců tam na tebe čeká šibenice!“

+ + + + +

Po dvou týdnech Matt Kincaid opět spatřil Beaver. Dobře věděl proč je tak nervózní.

Nejdřív chtěl počkat, až soudce Parker vynese rozsudek smrti nad Johnniem Elkhartem, ale pak už to nevydržel a odjel. Málokdy svoji klisnu tak štval.

Nyní byl konečně u cíle a srdce mu divoce bušilo, když se po hlavní třídě blížili k domu Elmera Lewellyna.

Když se pak otevřely dveře a stála v nich šťastně se usmívající Ginny Bloomfieldová v pestrých šatech, věděl již, že se rozhod] správně.