John Kirby

Colorado western 061. Půlnoční jezdec

Nuevo Guadelupe se podobalo soudku s prachem, jehož doutnák již hoří. Tajemný zabiják indiánů dostal tento okres na pokraj války mezi bílými a rudými. Přezdívalo se mu Půlnoční jezdec, protože byl jako stín v noci a vždy, když udeřil, přišel nějaký indián o život. Nikomu se nepodařilo odhalit jeho tajemství. Teprve federální marshal Caleb Jones se mu dostal na kobylku a zahnal ho do úzkých. Nuevo Guadelupe se však mezitím změnilo v peklo plné násilí, nenávisti a touhy po pomstě…

Caleb Jones prudce zastavil svého hřebce.

Hnědák zafrkal.

„Jen klid,“ řekl Jones. „Klid, starochu.“

Levou rukou si posunul svůj plochý texaský klobouk do čela, aby si zastínil oči.

Na jasném nebi kroužily malé tmavé body.

Supi.

„Tady něco nehraje,“ prohodil. „Podíváme se na to.“

Sklonil se a vytáhl ze sedlového pouzdra krátkohlavňovou winchestrovku.

Pomalu jel dál změtí keřů a skal, které pokrývaly poslední výběžky Sacramento Mountains. Měl za sebou dlouhou jízdu a byl unavený a nevyspaný, ale věděl ze zkušeností, že tam, kde krouží supi, něco není v pořádku.

Opatrně projel mezi posledními skalisky a nízkými křovinami, které se táhly za nimi. Slunce rozpalovalo šedivé skály jako pec.

Panovalo naprosté bezvětří. Federální marshal si do posledního okamžiku nebyl jist, co najde. Když však vjel do kotliny a spatřil koně bez jezdce, který se tam pásl, okamžitě pochopil, co se stalo. Zastavil svého hnědáka a sklonil winchestrovku…

+ + + + +

Když Caleb Jones dorazil do Nuevo Guadelupe, začalo se již stmívat. Slunce už předtím zapadlo za černé hřebeny Sacramento Mountains.

Nuevo Guadelupe bylo město, které sestávalo pouze ze dvou řad domů stojících podél široké, vyježděné hlavní ulice. Bylo to typické prérijní město západního Texasu, malé, odlehlé a ne zrovna čisté. V každém druhém domě byl bar nebo saloon a Caleb Jones slyšel piáno a opilé hlasy.

Zastavil před sídlem místního šerifa, jež bylo postaveno z červených pálených cihel. Mělo zamřížovaná okna a dubové dveře. Nad nimi visel tmavý dřevěný štít se stříbrnou hvězdou. V oknech, tak úzkých, že připomínala spíš střílny, se svítilo.

Federální marshal unaveně slezl ze sedla a omotal uzdy obou koní k zábradlí, načež podlezl pod ním a přistoupil ke dveřím.

Zaťukal.

Když nikdo neodpověděl, zmáčkl kliku a otevřel dveře. Místnost, do které vstoupil, byla velká, ale jen spoře zařízená - byl v ní pouze psací stůl, houpací křeslo, kamna a stojan na pušky.

Na stole stála stará, rezavá petrolejka, při jejímž světle hráli dva muži karty.

Když vešel dovnitř, položili je na stůl.

Jeden z nich byl starší muž šedivých vlasů s knírem, jehož konce zplihle visely dolů. Druhý byl mladší, tmavovlasý chlapík s ostrými rysy a chladnýma, modrýma očima.

Caleb Jones za sebou zavřel dveře, sundal si klobouk a řekl: „Hledám šerifa Tracyho. Kde ho můžu najít?“

Oba muži u stolu na něj vzhlédli, načež starší z nich odstrčil karty a vstal.

„Našel jste ho, cizince. Já jsem Steve Tracy.“

Jones si jej krátce změřil pohledem, odešel ke kamnům, chopil se konvice s kávou a začal zrakem pátrat po hrncích. Objevil je na okně. Jeden z nich si vzal a nalil si do něj kávu.

„Sakra, cizince,“ podotkl druhý muž, který ještě stále seděl u stolu. „Přijdete si sem, začnete pít naši kávu, a to všechno bez toho, že byste se představil.“

Caleb Jones pohlédl na Tracyho. „Kdo je to?“ otázal se a kývl na něj.

„Můj zástupce,“ odvětil Tracy. „John Cavenough. Snad by bylo dobré, kdybyste se teď představil.“

„Jmenuju se Jones. Caleb Jones. Jsem z Austinu.“ Sáhl si do kapsy, vytáhl složený dopis a podal jej Tracymu. „To jste psal vy?“

Tracy na ten papír krátce pohlédl, načež přikývl. „Ano, to jsem psal já. Vy jste federální marshal?“

„Ano,“ přisvědčil Jones. „Jsem federální marshal. Podle toho dopisu to vypadá, že Nuevo Guadelupe je v plamenech.“

Steve Tracy přistoupil ke svému psacímu stolu a vzal si doutník.

„Nuevo Guadelupe je v plamenech,“ řekl. „To není vtip, marshale.“

„To jsem si po cestě všiml,“ řekl Jones. „Něco jsem našel a přivezl to sem, protože jsem si myslel, že by vás to mohlo zajímat, šerife.“

Tracy pozvedl obočí. „Momentálně je jen málo věcí, které mě zajímají. A jedna z nich je dobrý spánek, ale o tom si můžu jen nechat zdát. Už týdny se tu střídáme. Dva muži musí být stále vzhůru.“

Chtěl přikročit ke kamnům, ale Jones jej chytil za ruku. „Nepotřebujete kafe, šerife,“ řekl. „To, co jsem přivezl, vás hned probere. Pojďte.“

Vyšli ven. Cavenough je následoval. Jones ukázal na koně, kterého přivedl. Na jeho hřbetě byla přivázaná mrtvola.

Tracy vrhl na Jonese pátravý pohled, načež se obrátil a sešel z chodníku na ulici. Zvedl hlavu mrtvého a pohlédl mu do tváře.

„Znáte ho?“ zeptal se Jones.

„Ano. Je to Gregorio Pawhuska, jeden z indiánů kmene Tonkawa, kteří pracují na ranči Gran Paraiso. Kde jste ho našel?“

„Na výběžcích Sacramento Mountains,“ odvětil Jones a rukávem si setřel pot z čela. „Někdo ho pověsil na jednom topolu. Jeho kůň stál poblíž. Musel se to stát tak před hodinou.“

Tracy těkal pohledem mezi svým zástupcem a Jonesem, načež si promnul oči a zavrtěl hlavou.

„To je špatné,“ poznamenal. „Satank jenom čeká na takovou příležitost. Teď už ho nic nezastaví.“

„Kdo je Satank?“ otázal se Jones a strčil si ruce za opasek.

„Jeden šílený Apač z kmene Lipanů,“ odpověděl Cavenough, ale šerif jej pohybem ruky umlčel.

„Odnes toho Tonkawu ke koronerovi,“ řekl. „Nemůžeme ho tu nechat až do rána.“

Tracy se vrátil do kanceláře. Jones jej následoval.

„Nechcete mi to vysvětlit?“ zeptal se, zatímco šerif vytáhl ze stolu láhev whisky a dvě skleničky.

Tracy přikývl a zuby odšpuntoval láhev, načež nalil do obou sklenic.

„Už jste někdy slyšel o ohnivém kříži, marshale?“

Jones si přisunul židli a posadil se. „Není snad hořící kříž symbol Ku-Klux-Klanu?“

Tracy unaveně přikývl. „Správně, ale tady to nemá nic společného s těmi chlápky v kapucích, marshale. Nevím, jak dalece jste s tím obeznámen, takže vám povyprávím vše. Začalo to před deseti lety, když poslední rozprášené skupiny Lipanů vzdaly svůj odboj a buďto se stáhly do Nového Mexika nebo do Arizony, nebo se tu usadili na půdě, kterou jim přidělila vláda ve Washingtonu, a stali se z nich rančeři či farmáři.“

Odmlčel se, napil se a dodal: „Tenkrát ještě v Texasu bylo půdy dost a nikdo nevěděl, co s ní. Indiáni, kteří dostali texaské státní občanství, obdrželi půdu mezi východními výběžky Sacramento Mountains a Pecos River. A teď se našli jistí lidé, kteří jim tu půdu chtějí vzít. Nejsou tu jenom Lipani, ale i Tonkawové a Kičajové. Země, kterou obývají, není rezervace, ale vlastnictví texaských občanů, jenom s rudou kůží. A to se rančerům v našem okrese nelíbí. Indiáni dostali tu nejlepší půdu a kromě toho mají i výborný dobytek. Rančeři se obávají konkurence, protože indiáni prodávají svůj dobytek levněji. Kromě toho se rozšířila pověst, že v říčkách na pozemcích indiánů je zlato. Já si ale myslím, že ji záměrně vypustili velcí rančeři. Už došlo k několika přestřelkám mezi kovboji a indiány a Kičajové jsou podezřelí z loupeže dobytka. Hayes, největší rančer v okrese, chtěl najít své krávy v kičajských stádech. Napadl jeden kičajský ranč a vypálil jej. Potom neznámí jezdci splašili jeho stádo dynamitem a Hayes za noc přišel o více než sto kusů skotu. Bojím se, že vypukne válka. Zatím to indiáni trpělivě snášejí, ale dlouho to trvat nebude.“

„Myslel jsem, že Lipani už na boj rezignovali,“ podotkl Jones, napil se whisky a přes okraj sklenice pohlédl na Tracyho.

Šerif bezmocně mávl rukou.

„Apač zůstane Apačem,“ řekl. „Ještě pořád se nechávají ošetřit svým šamanem, místo aby šli za naším doktorem. Ten chlápek se jmenuje Satank. Má na indiány největší vliv, obzvlášť na Kičaje a Tonkawy. Lipani se zatím drží zpátky. První muž v jejich radě starších se jmenuje Antonio Červený oblak. Už týdny se všemi prostředky snaží zabránit boji, ale dlouho Satankovu tlaku odolávat nebude. Vraždy indiánů jsou vodou na Satankův mlýn. Satank je fanatik a chtěl by zahájit válku. Indiáni sice mají zakázán nosit zbraně, ale samozřejmě je mají a je jen otázkou času, kdy je použijí. Satank může dostat na válečnou stezku skoro sto jezdců.“

Caleb Jones viděl v Tracyho obličeji velkou únavu. Muž jako Steve Tracy dovedl boj ovát, ale tváří v tvář takové přesile musel rezignovat, ať chtěl nebo ne.

„A co ten ohnivý kříž?“ otázal se. „Jakou hraje roli?“

Tracy se zahleděl na sklenici: „Vždy, když dojde k přepadení indiánského ranče, když se splaší stádo, když je někdo zavražděn, vždycky se při tom najde toto znamení. Je to znamení těch, kteří bojují proti indiánům. Neviděl jste někde poblíž toho stromu, na kterém visel ten Tonkawa, kříž?“

Jones zavrtěl hlavou. „Ne. Asi je něco vyrušilo, než to stačili označit. Co teď chcete dělat, šerife?“

„To nevím,“ přiznal Tracy. „Ani já ani moji zástupci nemají autoritu na to, abychom prosadili právo. Co můžeme dělat? Na čí stranu se máme postavit?“

„Odpověď máte na vaší vestě!“ řekl Jones a ukázal na jeho šerif skou hvězdu.

„Myslíte? To není tak jednoduché, marshale. Kdo mi dal tu hvězdu? Jestli se otevřeně postavím na stranu indiánů, tak mě jednou najdou s kulkou v zádech. Nemůžu dělat nic jiného, než pořád jezdit za Červeným oblakem a apelovat na jeho trpělivost. Jestli umřu, tak na mé místo postaví někoho, kdo bude rančerům povolnější, a to bude znamenat otevřenou válku. Pak už Červený oblak Satanka nezastaví. Běloši v kraji nevědí, že si hrají s ohněm. Myslí si, že jsou silní, ale pokud Apači povstanou, tak jim pomůže jen jízdní pluk.“

„Možná že právě to rančeři chtějí,“ poznamenal Jones. „Kdyby sem přišla armáda, museli by indiáni opustit svou půdu a tu by pak získali bílí.“

„Jenže před tím by protekly potoky krve,“ zamumlal Tracy. „Indiáni jsou ještě i dnes tvrdými bojovníky, když na to přijde.“

Jones se nadechl k odpovědi, ale v tom samém okamžiku venku zazněly kroky, načež kdosi rozkopl dveře.

Federální marshal se otočil v křesle a ve dveřích spatřil vysokého, mohutného muže, za nímž stáli další. Měl na sobě obyčejný texaský oděv.

Na první pohled bylo jasné, že je namol. Jeho oči se matně leskly a páchl z něj líh.

„Hej, Tracy,“ zabrblal. „Slyšel jsem, že zase pověsili někoho z vašich rudých miláčků. A vy ho chcete pohřbít vedle řádných křesťanů? Vy jste se zbláznili!“

Caleb Jones pohlédl na Tracyho a všiml si, že šerif zbledl. Potom řekl: „I on byl křesťan, Denningu. Proč by neměl být pohřben na hřbitově? A teď běžte ven. Jste opilý.“

Muž ve dvéřích se zazubil. „Od kdy jsou rudí psi křesťané?“

Křídově bledý Tracy odvětil: „Bude pohřben na našem hřbitově, jasné?!“

Muž ve dveřích přivřel oči: „A já vám říkám, že ne.“

„A proč?“ otázal se Tracy.

„Protože to nechceme,“ odvětil muž ve dveřích. „To jste si ještě nevšiml, že v Nuevo Guadelupe udáváme tón my?“

Jones vrhl kradmý pohled na Tracyho, bleskurychle natáhl nohu a prudce Denninga podtrhl. Vše se odehrálo tak rychle, že Denning neměl šanci se bránit. Vykřikl, zamával rukama a svalil se na podlahu, Tracymu k nohám.

Caleb Jones vyskočil, ale ve stejném okamžiku byl na nohou i Denning. Viditelně se jej zmocnil vztek. Přikročil k federálnímu marshalovi a rozmáchl se pěstí. Ta rána by skolila i býka, ale Jones elegantně uhnul a vzápětí sám zasadil Denningovi úder levou pěstí.

Denning přidušeně vykřikl, od-vrávoral zpátky ke dveřím, na okamžik se bezvládně opřel o stěnu a potom se po ní svezl na podlahu.

Muži u dveří takřka současně sáhli po revolverech, avšak Tracy již byl u stojanu s puškami a vytáhl z něj dvojhlavňovou brokovnici. Ozvalo se cvaknutí jejích kohoutků, načež Denningovi přátelé zase dali ruce z koltů.

„Jenom žádné hlouposti!“ varoval je Tracy. „Jestli někdo z vás sáhne po revolveru, tak to koupíte všichni tři.“

Caleb Jones si masíroval levou pěst.

„Co je to za lidi, šerife?“ otázal se přes rameno.

„Jsou to jezdci ranče H,“ odvětil Tracy. „Ten chlapík, kterého jste zmlátil, je Denning, předák Bradforda Hayese. Ostatní k němu taky patří.“

Tři jezdci na ně nenávistně hleděli a jeden z nich řekl: „To vás přijde zatraceně draho!“

„Stojí vám to za to?“ odtušil Jones.

„Kdo vlastně jsi?“ zasyčel jezdec.

Jones pomalu rozepnul svou vestu bez rukávů. Ve světle petrolejky se zaleskla jeho hvězda.

„Jsem ve službách zákona a pořádku státu Texas,“ řekl. „Znáte tento odznak?“

„Asi vás sem zavolal Tracy, co?“ zavrčel jezdec.

„Ano, zavolal jsem ho sem,“ přisvědčil Tracy, který stále držel u boku brokovnici.

„To vás ještě přijde draho, šerife.“

„Jenom klid, chlapče. Snadno by se vám mohlo něco přihodit. Může se stát, že někdo z vás skončí s šípem…“

„S vašimi rudými bratry už to vyřídíme. Na to se spolehněte. My tu žádné indiány nestrpíme.“

„Předtím ale budete muset oddělat mě,“ odtušil Tracy.

„No ovšem…“

„Nebudete to se mnou mít snadné. Vyřiďte to Hayesovi.“

„To uděláme,“ procedil jezdec mezi zuby. „Zdá se, že nechápete, co je pro vás dobré, šerife.“

Caleb Jones, který zatím mlčky přihlížel, zvedl ruku.

„Vypadá to, že jste to nepochopili ani vy,“ promluvil tichým, klidným hlasem. „Kdybyste to totiž chápali, pak byste nasedli na vaše herky a zmizeli odtud.“

Rozhostilo se mlčení. Jones ukázal na Denninga, který se kroutil na podlaze.

„Seberte si ho. A vyřiďte každému, kdo to chce vědět, že ten indián bude pohřben na hřbitově Nuevo Guadelupe a že při tom bude kněz.“

Dva kovbojové za Tracyho dozoru zvedli svého sténajícího předáka a vyvlekli jej pryč. Denning byl tak vyřízený, že se ani neudržel na nohou. Jeho tvář byla opuchlá.

Třetí kovboj chvíli zůstal stát u dveří a měřil si Jonese pohledem, načež si ležérně zahákl palce za opasek. „Zítra tu budou všichni jezdci ranče H a pak uvidíte, kdo je v Nuevo Guadelupe pánem.“

„Pánem je tu zákon,“ odvětil Jones. „To si zapamatujte. A ještě něco: Kdo do Nuevo Guadelupe přijede se zbraní v ruce, bude sedět tři dny za mřížemi. Zítra o tom bude vydána vyhláška. Kdo chce do města, musí nejdřív odevzdat revolvery šerifovi.“

Jezdec se ironicky usmál, načež se obrátil na podpatku a beze slova zmizel.

Steve Tracy sklonil brokovnici. V jeho vrásčitém obličeji se objevil úsměv.

„To byla výzva všem rančerům v okrese,“ řekl a dal svou parkerovku do stojanu u zdi. „Máme tu pět velkých rančerů, kteří můžou do—

hromady postavit dvě sta jezdců. Zítra je tu všechny máme“

„Lepší by bylo dneska,“ mínil Jones. „Ještě jim ukážeme, čí slovo je ve městě zákonem. Kolik máte zástupců, Tracy?“

„Tři.“ Tracy zvedl tři prsty levé ruky. „Cavenougha, Longa a ještě Wainwrighta.“

„To je nás pět,“ řekl Jones. „To by mělo stačit, abysme tu smečku udrželi v šachu. Zítra se musíme prosadit. Jestli se nám to nepodaří zítra, pak už nikdy.“

„Abysme si neukrojili příliš velký krajíc,“ podotkl šerif. „Chtivost a nenávist tu lidi připravila o rozum. Nevím, jak rančeři odpoví.“

Jones si nalil další hrnek kávy a posadil se do houpacího křesla. Zamyšleně pohlédl na své zaprášené holínky.

„Postarejte se o to, aby byla zítra vydána vyhláška, že nikdo nesmí po městě chodit s revolverem, Tracy. Na čí straně stojí lidé z Nuevo Guadelupe?“

„Obchodníci jsou většinou proti rančerům,“ nejistě odpověděl Tracy. „Indiáni, kteří své ranče ještě dostavovali, byli jejich nejlepší zákazníci. Teď lidé Červeného oblaku utrácejí peníze v El Pasu. Je to dlouhá cesta, ale v Nuevo Guadelupe už nakupovat nemohou. Kovbojové každého indiána, kterého potkají, pověsí.“ „To je jediný důvod - rasová nenávist?“ otázal se marshal a vrhl na Tracyho zkoumavý pohled.

„Má to víc důvodů,“ odvětil šerif a pokrčil rameny. „Kdo ví, možná to má něco společného s těmi řečmi o zlatu, i když tomu nevěřím.“

Caleb Jones se ovíval kloboukem. „Tak jsem se těšil na postel. Na čerstvě ustlanou, čistou postel bez písečných blech a hadů, ale myslím, že bude lepší, když pojedeme k indiánům. Chci si promluvit s Červeným oblakem.“

Tracy se zamračil. „Je nebezpečné jezdit za tmy, marshale. Jestli nás budou Apači považovat za kovboje, tak můžeme koupit šíp do zad dřív, než se nadějeme. Červený oblak na Satankovo naléhání všude rozmístil hlídky a Apači vidí potmě lip než sovy.“

„Pak si vezmeme louče,“ odvětil Jones. „Když pojedeme osvětleni, tak nás nebudou považovat za útočníky. Myslím, že je důležité našim rudým bratrům ukázat, že pro ně něco chceme udělat. Bude lepší, když jim já sdělím zprávu o smrti toho Tonkawy. Když uvidí, že se o jejich záležitosti stará federální marshal, budou se držet tak dlouho zpátky, dokud věci udržíme v pořádku. Indiánské povstání by znamenalo katastrofu. Pojďte, Tracy. A nedívejte se na mě tak kysele, nepomůže vám to. Běžte si pro koně.“

+ + + + +

Když vyjeli ze stínů borovic, ozval se čísi hlas.

„Stát!“

Zároveň uslyšeli cvaknutí závěru winchestrovky.

Tracy zvedl pochodeň, aby mu bylo vidět do tváře. „To jsem já - šerif Tracy. Chci si promluvit s Červeným oblakem.“

Ze stínu ocotilla se vynořila temná postava, která se k nim pomalu blížila. Záře louče se odrážela od ocelové hlavně pušky.

Tu do ozářeného kruhu kolem nich vstoupil muž. Byl to indián, ač oblečený jako běloch. Nenosil klobouk, takže mu přes ramena visely dva dlouhé copy. Pod paží držel krátkohlavňovou winchestrovku.

„Kdo je ten muž, šerife?“ otázal se rudoch.

Tracy posvítil Jonesovi do tváře. „Je to muž vlády. Pozval jsem ho sem, aby se staral o vaše záležitosti.“

Caleb Jones cítil indiánův zkoumavý, nedůvěřivý pohled.

„Znáš tento odznak?“ zeptal se a odhrnul si kabát, aby indián mohl vidět jeho hvězdu.

V indiánových očích se zablesklo, načež souhlasně přikývl.

„Znám ten odznak. To je ten samý odznak, co nosí šerif. Červený oblak je na svém ranči, šerife.“

„Děkuji,“ odvětil Tracy. „Neboj se. Dával jsem pozor, aby nás nikdo nesledoval.“

Indián zůstal stát a díval se za nimi, když pomalu odjížděli pryč. O něco později před sebou spatřili světla.

„To je ten ranč,“ řekl Tracy a zahodil pochodeň do kaluže. Se zasyčením zhasla a oba jezdce zahalila temnota.

Caleb Jones poznal, že ranč náčelníka Lipanů má úctyhodnou velikost. Stály na něm dům, stodoly, kůlny a ohrady, v nichž se popásali koně.

Zastavili u studny. Tracy se postavil ve třmenech a zvolal: „Haló!“

Po chvíli se otevřely dveře a objevila se v nich mohutná postava.

„Kdo je to?“

„Šerif Tracy a jeden přítel.“

„Pojďte dovnitř a vezměte svého přítele s sebou, šerife,“ řekl muž u dveří.

„Sesedněme,“ zamumlal Tracy. Teprve teď se z temnoty vynořili dva muži, kteří u sebe měli pušky. Tracy jim hodil pušky, načež společně s Jonesem odešli do domu. Dveře zůstaly otevřené.

U krbu tam stál muž. Byl k nim otočen zády.

Pomalu se obrátili a pohlédl na ně. Měl manšestrové jezdecké kalhoty, holínky vysoké po kolena, bavlněnou kostkovanou košili a kabát ze strakaté telecí kůže. Kolem krku měl stříbrný náhrdelník.

„Vítejte, příteli!“ řekl a podal Tracymu ruku, načež se obrátil a zkoumavě pohlédl na Caleba Jonese svýma černýma, úzkýma očima. Jones cítil, že tomu pohledu nic neunikne.

„To je jeden dobrý přítel,“ řekl Tracy a položil Jonesovi ruku na rameno. „Je to federální marshal, který sem přijel, aby se ujal vaší věci, náčelníku.“

„Pak buďte vítán pod mou střechou,“ řekl Apač a podal Jonesovi ruku. „Doba je těžká a přátelé, které člověk získá v těžkých časech, zůstanou navždy.“

Kývl na stůl a poznamenal: „Posaďte se, prosím. Zavolám Conchu, ať naším hostům připraví kávu.“ A jako by se chtěl omluvit, dodal: „Už je pozdě.“

„Nevezeme dobrou zprávu,“ řekl Tracy. „On,“ ukázal na Jonese, „našel Tonkawu Pawhusku. Někdo ho pověsil, Červený oblaku.“

Jones se pokusil zachytit indiánovu reakci, ale Apač nehnul ani brvou.

Pouze řekl: „To je zlé.“

„Co teď podnikne Satank?“ vyzvídal Tracy.

Červený oblak pokrčil rameny. „Satank chce bojovat,“ odpověděl.

„A co říkají mladí muži, náčelníku?“

„Mladí muži jsou jako mladí kojoti, kteří nevědí, co je to válka, a potom skončí s rozervanými hrdly v písku.“

„Dokážeš je zastavit? Ptám se jako přítel.“

„Ano, vím, šerife. Jste přítel. Ale mladí muži jsou rozhořčení. Satank je lehce dostane do varu.“

„Teď jde o to, abyste nejednali ukvapeně,“ promluvil Jones. „Stát Texas stojí na vaší straně, ale jen pokud dodržíte mír.“

„My chceme jenom mír,“ ostře opáčil náčelník. „Mír je důležitý, abychom mohli žít a pracovat. Máme ale jedno přísloví: Kdo běží za mírem, musí mít dlouhé nohy.“

V tom okamžiku se otevřely dveře a v záři plamenů v krbu se objevila mladá dívka. Měla hezký úzký obličej, který vůbec neměl indiánské rysy, pouze pleť byla tmavší. Černé, lesklé vlasy jí volně splývaly až pod lopatky. Její oči byly zelené, což Caleb ještě u žádné indiánky neviděl. „Moje dcera Concha,“ představil ji Červený oblak. „Uvaří nám kávu.“ Dál se o ni nestaral.

Tracy smekl klobouk a utřel si rukávem obličej.

„Zítra nesmí žádný z tvých lidí do města,“ řekl. „Prosadíme, aby ten Tonkawa byl pohřben na městském hřbitově, náčelníku. To vzbudí rozruch, ale ten by byl ještě větší, kdyby při tom byli tvoji lidé.“

Červený oblak na něj zamyšleně pohlédl. „Možná by bylo lepší, kdyby byl pochován někde tady. Byl to křesťan, ale já vím, že jeho hrob zhanobí.“

„To musím risknout,“ prohodil Caleb. „Náčelníku, musíme bílým rančerům ukázat, že v tomto okrese vládne zákon. A jestli to nepůjde jinak tak i silou.“

„Mluvíte o síle, příteli?“ usmál se Apač.

Caleb Jones přikývl. „Ano, ale o síle zákona a ne o síle divoké indiánské hordy.“

Na zlomek vteřiny se v Apačových očích zajiskřilo. Pak se však Červený oblak hned zase uklidnil.

„Rozumím,“ řekl. „Ale dosud nás zákon nijak neochránil. Satank podněcuje mladé muže, aby vytáhli své ukryté zbraně. Satank oživil Liščí společnost. Provádějí obřady a tance v horách a proslýchá se, že jenom čekají na signál k povstání. Fanatikové jsou schopní všeho, můj příteli.“

Ke stolu přistoupila Concha a postavila na něj plechové hrnky, načež odešla pro konvici. Měla ladný, houpavý krok. Cosi v jejích pohybech připomínalo horskou pumu.

Červený oblak se dotkl hrnku.

„Až se mladí muži dozvědí o smrti toho Tonkawy, budou volat po pomstě. Zatím ještě poslouchají - ale jak dlouho? A když nad nimi ztratím moc, tak kdo je zastaví? Přestanou mě poslouchat, jestli jejich výzvám budu příliš dlouho odporovat.“

Concha jim nalil kávu. Caleb si všiml, že ho neustále pozoruje. V jejích zelených očích se objevil podivný lesk. Usmál se na ni, ale ona jeho úsměv neopětovala.

„Možná by bylo lepší Satanka zatknout a oddělit ho tak od jeho mladých bojovníků,“ poznamenal Tracy.

„Pokusili by se ho osvobodit a pak byste přestal být naším přítelem, šerife.“

Tracy usrkl kávy. „Co na to říkáte vy, marshale?“ vyzval Jonese.

Caleb jen neurčitě mávl rukou. „K tomu se nedá nic říct.“

„To je pravda,“ přisvědčil Červený oblak. „Není k tomu co říct. Brzy čas slov skončí. K čemu jsou slova, když náš jazyk mluví jinak než naše srdce?

Naše srdce chtějí spravedlnost a naše jazyky musí hovořit o pokoře.“

Tracy zavrtěl hlavou. „Je možné, že toho Tonkawu nepověsili rančeři, náčelníku. Nenašel se u něho žádný kříž.“

Apač cosi prohodil v lipanském nářečí.

„Co říká?“ zeptal se Jones. „Tvrdí, že pokud to nebyli bílí rančeři, tak šlo o Půlnočního jezdce.“ „Půlnoční jezdec? Kdo to je?“ „Jeden blázen,“ odvětil Tracy. „Před deseti lety tu měl malý ranč. Indiáni ho vypálili a povraždili všechny bílé kromě něho. Ten muž se jmenuje Daniel O’Herlighy. Od té doby projíždí krajinou jako přízrak. Lidé ho vídají za úplňku. Při jízdě si zpívá. Pomátl se. Apači věří, že zabije každého z nich, na koho natrefí. A pro takového šílence jsou všichni indiáni Apači.“

Červený oblak udělal typické indiánské gesto, jímž chtěl naznačit, že chce promluvit.

„Náčelník Victorio ranč Půlnočního jezdce nepodpálil,“ řekl obrácen ke Calebu Jonesovi. „Byl jsem tu noc, kdy se to stalo, s Victoriem v jeho stanu v horách. Ale nikdo mi to nechce věřit.“

„Já tomu věřím,“ odvětil Jones a Červený oblak mu poděkoval pohledem.

Tracy se trpce zasmál. „Jenže vyjde to nastejno. O’Herlighy projíždí krajem a vraždí indiány - prý. Honili jsme ho tři týdny a nenašli jsme ho. Pravděpodobně už není mezi živými a žije jenom ve fantazii indiánů. Nemá nic, z čeho by mohl žít, žádný domov, žádné peníze, nic. Asi už je mnoho let…“

Přerušil ho šramot. Dveře se otevřely, jakoby se do nich náhle opřel vítr. Concha, která stála u krbu, tiše vykřikla a dala si ruce na prsa.

Ve dveřích stál malý, hrbatý muž oblečený v košili z kůže s vlčí kožešinou kolem beder a rudou dekou přes ramena.

Plameny v krbu zaplápolaly, když se dveře opět zavřely a hrbatý indián přišel ke stolu. Silně kulhal, a proto se pohyboval velmi neohrabaně. Spodní polovinu tváře měl pomalovanou okrovou barvou.

Červený oblak pozvedl očí a pohlédl na něj. V jeho očích se zračila směsice hněvu, strachu a pohrdání. Nic však neřekl, pouze si podepřel bradu.

„Co tu chceš, Satanku?“ zeptal se Tracy, vstal a vykročil k šamanovi, který sklonil hlavu, a měřil si ho pohledem.

„Navštívit přítele!“ odpověděl Satank. Šaman Tracyho nenáviděl, to bylo očividné.

„Víš, že tu nemáš žádné přátele,“ odtušil Tracy. „Zmiz!“

„Satank slyšel, že zemřel další Tonkawa.“

„Odkud to víš, starý satane?“ otázal se šerif.

Indián se na něj zazubil. „Satank slyší všechno.“

„Ty asi slyšíš kašlat mouchy, co?“ Šaman si strčil ruku do vlčí kožešiny a vytáhl odtud podivný předmět z kůže a skleněných perel a bílé péro. „Mladí muži ti posílají toto,“ řekl a pohrdavě to hodil Červenému oblaku na stůl.

„Co je to“ tázal se Jones, když to náčelník zvedl.

„Chtějí válku,“ řekl Červený oblak a pomalu vstal.

„Ano, mladí muži chtějí válku,“ podotkl Satank a pobaveně se rozesmál.

Červený oblak přistoupil ke krbu a hodil do něj znamení války.

„Žádná válka nebude,“ řekl. „S bojem už jsme přestali, Satanku!

Válka nebude, slyšíš?“ Náhle k šamanovi přikročil a oběma rukama ho chytil za košili z kůže. „Mé muže už štvát nebudeš.“ Potom začal stále rychleji hovořit v lipanském nářečí, zatímco divoce třásl Satankem. Caleb Jones už se obával, že se neudrží a šamana uhodí. Potom uviděl, že Satank strká ruku pod vlčí kožešinu, ale Tracy byl rychlejší. Chytil Satanka za zápěstí a zkroutil mu je. Ozval se ocelový zvuk. V záři plamenů se zaleskla čepel nože.

Červený oblak Satanka odstrčil a zvedl nůž, avšak ještě než s ním stačil k šamanovi přijít, otevřel Satank dveře a vytratil se do noci.

Červený oblak po něm vrhl nůž, ale šaman už byl ten tam.

„Teď půjde ke svým mužům a bude jim vyprávět, že jsme náčelníka očarovali.“ Tracy mávl rukou. „Znám je. Kromě náčelníka a šamana jsou všichni pověrčiví.“

„A Satank ne?“ otázal Jones a upíral zrak na Conchu, jež se pomalu vzpamatovávala z šoku.

„Viděl jste někdy někoho takového, kdo by věřil ve vlastní čáry?“

„Možná ho dostihneme, ještě než se dostane do hor,“ mínil Jones.

„Je na vás vidět, že jste ještě nikdy neměl co do činění s Apači,“ odvětil Tracy. „Když se Apač chce ztratit, tak ho nikdo nenajde.“

Obrátil se na Lipana a řekl: „Pokus se je zastavit, náčelníku. My uděláme, co bude v našich silách.“

Červený oblak unaveně přikývl. „Zkusím to. Ale nemám tušení, jak dlouho mě ještě budou poslouchat. Satank je štve a nedá si pokoj, dokud je všechny nezíská na svou stranu. Mladí muži chtějí bojovat.“

+ + + + +

Jones s Tracym jeli mlčky nocí a na cestu jim svítil úplněk.

Náhle Jones zastavil svého vraníka tlakem stehen a postavil se ve třmenech.

„Tam někdo zpívá,“ řekl. „ Slyšíte, Tracy?“ Když šerif zavrtěl hlavou, Jones dodal: „Někdo zpívá: Glory, glory, hallelujah. Jako by byl opilý.“ Tracy naslouchal, ale nic neslyšel. Zavrtěl hlavou.

„Možná to byl jen nějaký opilý kovboj, který se vrací na svůj ranč. Poblíž je ranč Bradforda Hayese. Jeho pastviny hraničí s pozemky Lipanů.“

Caleb Jones přikývl a opět pobídl svého hřebce. Náhle si ale všiml, že Tracy se zarazil a upřeně hledí k jednomu kopci.

Jones se otočil v sedle a i on spatřil siluetu jezdce jasně se rýsující proti pomalu zapadajícímu měsíci.

„Hledí na nás, Tracy,“ zašeptal marshal. „Znáte toho chlápka?“ Tracy neodpověděl. „Tracy!“ Jones do svého společníka strčil, ale ten zvedl ruku. „Tiše!“ V tom okamžiku se přízračný jezdec postavil ve třmenech. Zvedl ruku a pak se ozval mocný hlas: „Já jsem rámě pomsty! Jsem meč Všemohoucího , který dopadne na jeho nepřátele…“

Ozvěna jeho slov se odrážela od hřebenů a postupně zanikala v tichu noci.

Vítr ustal. Vzdálené vytí kojotů utichlo.

Caleb Jones cítil, jak ho polévá studený pot. Ze všech sil se snažil bránit proti magické síle onoho tajemného jezdce.

„Kdo je to?“ otázal se a položil ruku na pažbu winchestrovky.

„Nevím,“ odtušil Tracy. „Nikdy jsem ho neviděl…“ „Kdo jsi?“ zvolal Jones. Nebyl si jistý, zda jezdec jeho slova slyšel.

Tu však zazněla jeho odpověď: „Jsem meč! A vymýtím všechny nepřátele!“

Jones vytrhl z pouzdra winchestrovku a pobodl hřebce do slabin.

Kůň zařehtal a vyrazil do svahu. Na jeho vrcholu se jezdec obrátil a v tom okamžiku se měsíc skryl do mraků. Několik vteřin panovala naprostá tma. Jones přijel na vrchol kopce a počkal, až měsíc opět vyleze z mraků. Když se tak ale stalo, byl už kopec prázdný. Postavil se ve třmenech a rozhlédl se, ale po přízračném jezdci ani stopy. Jako by se vypařil. Jones se sklonil a pokoušel se najít otisky kopyt, ale měsíční svit byl příliš slabý. Ještě chvíli naslouchal, aby potom pomalu sjel k Tracymu, který ho mlčky pozoroval. Očividně byl fascinován tím, co právě viděl.

„Je pryč,“ řekl Caleb. „Jako by se propadl do země. Všiml jste si na něm ještě něčeho?“

Tracy zavrtěl hlavou.

„Možná ty pověsti o Půlnočním jezdci nejsou tak úplně nepodložené, „ poznamenal Jones.

„Myslíte, že by to mohl být O’Herlighy?“

„Proč ne?“

„To je nepravděpodobné…“

„Proč?“

„Ten se pomátl před deseti lety. Jak by mohl blázen přežít tak dlouho?“

„To raději budete věřit na duchy?“ opáčil federální marshal. „Byla to působivá scéna.“

„Myslíte, že 0’Herlighy není úplný blázen?“ otázal se Tracy. „Ale proč by…“

„Neznám toho muže,“ řekl Caleb Jones. „Možná je to blázen. Jenže u lidí, kteří zešílí, se někdy vyvine neuvěřitelně bystrý důvtip.“

„To je nesmysl,“ odtušil Tracy. „Asi to byl jenom žert nějakého opilce.“

„To nebyl žert,“ namítl Jones. „Ten muž to, co říkal, myslel smrtelně vážně. Považuje se za meč Všemohoucího.“

„Takže přece jen O’Herlighy? Že by vyrazil likvidovat indiány?“

„To zjistíme,“ prohodil Caleb. „Jestli mě můj instinkt neklame, tak existuje nějaká souvislost mezi tímto Půlnočním jezdcem a ohnivými kříži. Jenom nevím, jaká…“

„Kdybychom měli víc času, mohli bychom se vydat za ním,“ nahlas přemýšlel šerif. „Možná bychom odhalili něco hodně zajímavého.“

„V kopcích ho nenajdeme. Hledat v tom bludišti jednoho jediného jezdce je jako hledat jehlu v kupce sena. Počkejme, až se zase odváží vyjet z úkrytu. Myslím, že se objeví, až se kraj ocitne v plamenech.“

„Jak to víte? To vám napovídá váš šestý smysl?“ ironicky se zeptal Tracy. „Mohli jsme zastřelit jeho koně…“

Caleb mu neodpověděl. Pomalu vyjel a Tracy jej s malým odstupem následoval. Přemýšlel. Jakou roli mohl mít ten blázen v tomto konfliktu? A - je to vůbec blázen? Je to O’Herlighy? Nebo jde o někoho jiného, o někoho, koho nikdo neznal?

A co když to O’Herlighy je? Má prsty v těch ohnivých křížích? Chce se mstít za své dávné neštěstí?

+ + + + +

Ráno Caleba probudilo bušení na dveře. Do hotelového pokoje se vrá-

til dlouho po půlnoci, vyzul si boty, vysvlékl kabát a okamžitě usnul. Když otevřel očí, oknem uviděl jasnou oblohu. Vytáhl zpod polštáře kolt a přišel ke dveřím.

„Kdo je tam?“

„To jsem já, Cavenough.“

„Moment!“

Jones odstrčil zpod kliky židli a otevřel.

V chodbě stál Cavenough. V rukou držel pušku.

„Co se děje?“ otázal se ho. Zástupce vešel dovnitř a rozhlédl se.

„Usnul jste? Už to začalo,“ poznamenal. „Tracy mě pro vás poslal. Naproti jeho úřadovně je saloon a tam se už od rána sjíždějí jezdci. Je jich už dvacet nebo třicet…“

Jones zavřel dveře a přikročil k oknu. Krátce pohlédl na ulici a spatřil dlouhou řadu koní přivázaných k zábradlí před saloonem.

„Je dobře,“ řekl, „že jste přišel.“ Posadil se na okraj postele a obul si holínky.

Cavenough nervózně postával u dveří. „Pospěšte si, marshale,“ naléhal.

„Kde je Tracy a další zástupci?“ vyzvídal Jones, zatímco si zapínal knoflíky košile.

„Čekají v úřadovně. Podle mě to je všechno nesmysl.“

„To máte pravdu. Ale teď už o tom nemá smysl mluvit. Jací rančeři jsou ve městě?“

Cavenough pokrčil rameny. „Zatím žádní. Jsou tu jen kovbojové.“

„Pak si musíme pospíšit.“ Jones si vzal klobouk, kožený kabát a revolverový opasek a poslal Cavenougha ven. Za chůze si připnul revolverový opasek a pevně si ho přitáhl. Potom oba sešli po schodech. Jones chtěl zamířit k vchodovým dveřím, ale Cavenough ho chytil za ruku a varovně zavrtěl hlavou.

„Raději půjdeme zadním vchodem,“ podotkl. „V saloonu někdo určitě dává na vchod do hotelu pozor. Takto by o nás věděli. Tracy říkal, že jim nesmíme přenechat iniciativu.“

Jones přikývl a následoval jej zadními dveřmi ven. Ocitli se na dvoře plném haraburdí. Cavenough se odvážně vydal přes haldu odpadků a po několika minutách dorazili za šerifovo sídlo, které bylo zároveň městským vězením. Zástupce zabušil pažbou pušky na úzké dveře. Vevnitř se odsunula zástrčka, načež se dveře pootevřely a objevila se v nich hlaveň pušky. Na Jonese se upřel pár nedůvěřivých očí.

Cavenough hlaveň sklonil a řekl: „To jsem já, Time. Vedu federálního marshala.“

Prošli dlouhou, dva yardy širokou chodbou s celami a vstoupili do kanceláře.

Tracy stál u okna a krátce se ohlédl, když zavrzaly dveře.

„Spal,“ řekl mu usmívající se Cavenough.

„Drž zobák, Johne,“ zavrčel Tracy. „Jsem rád, že vás vidím, Johne.“

Jones přikročil k oknu a pohlédl k saloonu. Vevnitř nebylo nikoho vidět.

„Je jich už víc než třicet,“ poznamenal Tracy. „Když budeme ještě čekat, tak přijedou i rančeři a brzy tu budeme mít stovku jezdců.“

Jones se rozhlédl po ulici a zvážil možnosti, které se jim nabízely. Byl si jist, že ty čtyři muže bude muset rozmístit velmi účelně, jinak by všechno přišlo vniveč. Museli za každou cenu vyloučit možnost přestřelky. Ukázal na vysoký dům vedle saloonu.

„Cavenough půjde tam,“ řekl. „Ukryje se tam na střeše. Další člověk může zůstat na této straně ulice a schová se u kovárny, třetí půjde kousek dál a najde si dům, ze kterého bude moct přehlédnout celou ulici. Vy, Tracy, půjdete se mnou a vezmete si brokovnici.“

Cavenough si povzdechl: „Jen aby to vyšlo. Opravdu máme střílet, když někdo z těch kraváků sáhne po koltu, marshale?“

Caleb Jones zavrtěl hlavou. „Jestli padne jediný výstřel, tak je to v háji. Třicet chlapů bysme nezvládli. Když je však přelstíme, tak to může vyjít. Nikdo z vás nevystřelí, dokud s tím nezačnou oni.“

Tři zástupci opustili úřadovnu a nechali Caleba s Tracym.

„Teď jde o všechno,“ řekl Jones a posadil se na Tracyho stůl. „To je generální zkouška…“

Tracy přistoupil k stojanu na pušky a vytáhl z něj parkerovku. Potom otevřel obě její hlavně a přesvědčil se, že jsou nabité. Nato zavřel závěr a dal si brokovnici pod rameno.

„Hrobník má Tonkawu ve voze a čeká, až přijedeme. Musíme kolem saloonu. Tam se ukáže, jestli jsme jednali správně.“

Caleb Jones se napjatě usmál. Byl si jist, co je čeká, ale neměli na vybranou. Museli do toho jít.

„Pojďme,“ řekl a vstal. „Vaši zástupci už budou na svých místech, až se vrátíme.“ Sáhl si pod kabát, sňal si hvězdu z košile a připevnil si ji na kabát, aby ji všichni viděli.

Tracy mávl rukou a otevřel dveře. Potom vyšli na ulici.

Kráčeli rychlý, odhodlaným krokem. Ulice zela prázdnotou. Ve městě se tedy už rozneslo, co se děje. Jones měl obě ruce položené pažbách koltů, aby mohl okamžitě tasit. Nic se však nedělo.

Před domem hrobníka stál malý vůz, do něhož byl zapražený unavený kůň. Na korbě vozu ležela rakev přikrytá roztrhaným plátnem. Nikde nikdo. Tracy přišel ke dveřím domu a zazvonil za zvonec. Žádná odezva. Jones zavrtěl hlavou.

„Ušetřte si to,“ řekl. „Nikdo vám neotevře. Předpokládám, že rančeři a jejich muži nechali všude rozhlásit, že si podají každého, kdo se v tuto hodinu ukáže na ulici. A lidé z Nuevo Guadelupe nejsou žádní hrdinové, Tracy. Přestaňte je burcovat. Je to zbytečné.“

Tracy se k němu pomalu vrátil. „Ani mně není dvakrát dobře,“ poznamenal. „Jsem ženatý.“

„Jestli chcete, tak jděte domů,“ řekl Caleb.

„Tak jsem to nemyslel.“

„Já vím.“

„Proč potom se mnou tak mluvíte?“

„Protože ani já se necítím dobře,“ odvětil Caleb.

Tracy na něj pohlédl a otázal se: „Bude to nebezpečné, co?“

„Ano.“

„Ale považujete to za nutné?“

„Ano.“

„Pak bude lepší, když to budeme mít co nejdřív za sebou. Čím rychleji, tím lépe. Půjdeme?“

Caleb Jones ukázal na ulici. „Podívejte.“

Na ulici stálo několik tuctů mužů, kteří na ně vyzývavě hleděli.

Jones vedle sebe vedl za ohlávku starého koně, Tracy kráčel za zvířetem. Šel podivně toporným krokem.

Kovbojové tam stáli jako zeď.

Všichni byli ozbrojení a většina z nich byla na první pohled namol.

Caleb Jones šel přímo k nim, ale když viděl, že mu nechtějí uhnout, zastavil koně a pomalu se rozhlédl. Slyšel, jak Tracy natáhl kohoutky své parkerovky.

„Uvolněte cestu!“ řekl šerifem tichým hlasem. „A smekněte ty svoje špinavé klobouky! To už přede mnou nemáte žádnou úctu?“

Jeden vysoký honák vyšel před ostatní a změřil si Caleba Jonese pohledem. „Úctu?“ uchechtl se. „Snad ne před tímto rudým ksindlem? Klidně tu vaši hvězdu zahoďte, marshale. Na nás žádný dojem nedělá.“

Jones mu pohlédl do očí, zatímco mezi muži se ozvalo souhlasné bručení. Věděl, že si nemůže dovolit mluvit dlouze. Ještě všichni nebyli odhodláni k boji. Většina z nich zatím nebyla rozhodnuta. Kdyby se ale jejich vůdci podařilo ostatní strhnout s sebou, bylo by všechno ztraceno. Musel jednat jako první - a to rychle.

„Nechceme se s vámi svářit,“ řekl Jones pevným hlasem. „Pusťte nás a na vše zapomeneme.“

„Vy nám kladete podmínky?“ otázal se kovboj. „Milý příteli, zdá se, že nevíte, co prospívá vašemu zdraví, he?“

„Zapomínáš na to, co držím v ruce, Tome Rancei,“ podotkl Tracy a namířil obě hlavně brokovnice na mluvčího kovbojů.

„Jestli to teď zmáčknete, šerife, tak jste do deseti vteřin mrtvý muž. To nás přece nezastraší, co, chlapi?“ „Moc vám to žvaní, příteli,“ odtušil Caleb. „Ale jsou to jenom prázdná slova. Nejsme sami. Jste obklíčeni ze všech stran. Jestli si chcete zastřílet, tak se nejdřív pořádně rozhlédněte.“

A kovbojové to skutečně udělali. Před kovárnou stál Wainwright a mířil na ně tak jako Long, který měl pušku opřenou o okno. Na střeše konzervárny se rýsovala silueta Cavenougha, který byl ozbrojen spencerovkou.

Nakonec honáci opět pohlédli na Tracyho, který se na ně usmíval s brokovnicí v rukou.

Caleb měl pravou ruku těsně nad pažbou revolveru, ale nebylo nutné tasit zbraň. Náhle se muži rozestoupili. Zůstal jenom Rance. Caleb věděl, že teď jde o všechno. Přiměl se k tomu, aby navenek zůstal klidný, vzal koně za ohlávku a vykročil přímo proti vysokému kovboji. Muž zprvu nehnutě stál, ale pak ustoupil. Caleb a Tracy prošli. Kára rachotila za nimi. Na ulici panovalo ticho. Jones věděl, že nikdo jim nevystřelí do zad. Bluf jim vyšel. Pomalu kráčeli dál po hlavní ulici směrem ke hřbitovu. Šli rozvážně a beze spěchu a Cavenough, Long a Wainwright je tak mohli dostihnout, ještě než dorazili ke zdi hřbitova.

„Ale že jsme jim to dali,“ usmál se Cavenough. „Viděli jste ty jejich ksichty?“

+ + + + +

Pohřeb ještě neskončil a kněz, který je očekával na hřbitově, ani nedokončil modlitbu, když se objevil Long, kterého nechali hlídat u brány-

„Jede sem Hayes s dvaceti nebo třiceti jezdci,“ oznámil. „Musí tu být každým momentem.“

Kněz se odmlčel a zvedl hlavu. „Nemusíte mít obavy,“ řekl. „Sem nevjedou.“

Long na něj vrhl pochybovačný pohled. „To je Bradford Hayes. To nejsou muži, kteří v neděli zpívají v kostele, padre.“

Tracy udělal pohyb, jako by chtěl sáhnout po brokovnici, ale Caleb jej zadržel.

„Ne,“ řekl. „Zůstaňte se svými lidmi tady, Tracy. To je moje věc.“

Šerif na něj nevěřícně pohlédl. „Snad se mu nechcete postavit sám?“

„Samozřejmě,“ odvětil Jones. „Bude lepší, když půjdu sám. Počkejte tady, než se vrátím.“

Těch jezdců bylo nejméně třicet. Zdálo se, že Hayes vytáhl se všemi muži svého ranče. Jones ho podle Tracyho popisu okamžitě poznal, ačkoli Hayese ještě nikdy neviděl. Rančer byl mohutný muž, který přes panující vedro měl na sobě plátěný kabát a texaský klobouk, posunutý hluboko do čela.

Zastavil těsně před Jonesem a pohlédl na něj přivřenýma očima. Kabát měl na bocích vyboulený a pod látkou se rýsovaly obrysy pažeb dvou revolverů. Mlčky seděl v sedle, oběma rukama se opíral o hrušku a propaloval Caleba pohledem.

Pak náhle otevřel ústa a drsným, chraplavým hlasem řekl: „Už jsem slyšel, že Tracy si zavolal marshala. Takže to jste vy?“

„Ano, to jsem já,“ přisvědčil Jones, opřel se o sluncem vyhřátou zeď a lhostejně rančerův pohled opětoval.

„Mícháte se do věcí, do kterých vám nic není,“ dodal Hayes.

„Můžete si na mě stěžovat,“ opáčil Caleb. „Dokud nebudu odvolán, zůstanu v Nuevo Guadelupe.“

„Vy a Tracy jste tam přivezli toho indiána,“ řekl Hayes a kývl na hřbitov. „My ale nemáme zapotřebí pohřbívat tu rudochy.“

„Takže jsem vás měl požádat o dovolení?“ odtušil Jones s chladným úsměvem.

„Tak se věci mají,“ řekl Hayes. „Texas patří bílým.“

„Ano? A co chcete dělat teď, pane?“ otázal se Jones. „Chcete ho snad vykopat z hrobu?“

„Zkusíte nám v tom zabránit?“

„Samozřejmě!“

Hayes se předklonil ze sedla a pohlédl Calebovi do očí.

„Tak hloupý být nemůžete,“ zamumlal. „Víte, co se stane, když se nám postavíte do cesty? Jeden z mých lidí vás chytí lasem, přiváže ho za svého koně a pak vás bude smýkat tak dlouho, až na vás nezůstane ani cár kůže.“

„Tím byste dosáhl dvou věcí,“ odpověděl Jones. „Okamžitě bych střílel a první kulku byste koupil vy. A i kdybych minul, tak by sem přijelo deset dalších marshalů, aby to s vámi vyřídili.“

„Vypořádali bychom se i s deseti takovými, jako jste vy,“ zašklebil se Hayes.

„Potřebujete pomoc, Jonesi?“ ozval se kdosi za mříží hřbitova. Byl to Tracy.

Caleb Jones se neohlédl. Aniž by spouštěl Hayese z očí, zvolal: „Běžte pryč, Tracy! Běžte pryč!“

Za branou zazněly vzdalující se kroky.

„Teď je to jen mezi námi dvěma,“ řekl Jones. „Nehnu se od brány, dokud tu budete vy, Hayesi. Musíte mě oddělat, jestli chcete dovnitř. Rozhodněte se. Veškerá zodpovědnost leží na vás, Hayesi.“

Rančerovi cukalo ve tváři. Caleb Jones mu nastražil dvojitou past. Ať udělá cokoli, dostane se do ní, a to s plným vědomím, přičemž proti tomu nemohl nic dělat. Vůbec poprvé se mu někdo vzepřel. Přesto se ovládl.

„Vy nám nerozumíte, marshale,“ přidušeně prohodil. „Ještě před deseti lety jsme proti těm rudým banditům bojovali. Žádný ranč si před

nimi nebyl v noci jistý. A teď po nás požadujete, abysme jim podali ruce a na všechno zapomněli. Projeďte se po kraji a zeptejte se místních, kolik lidí tu Apači oddělali. Možná nám pak budete rozumět, proč tu nechceme vidět žádnou rudou kůži.“

„Život jde dál,“ poznamenal Jones. „Můžete se snažit sebevíc, ale pokrok nezastavíte.“

„Ale zastavíme,“ odtušil Hayes. „Zatím máte navrch. Ta hvězda, co máte na prsou, vás chrání, marshale. Ale bylo by lepší, kdybyste tento okres opustil a odjel někam hodně daleko.“

Naznačil pohyb, jakoby chtěl obrátit koně, ale Jones k němu přiskočil a chytil ho za uzdu.

„Ještě něco,“ řekl. „Chcete indiány přinutit, aby bojovali za svá práva?“

„Ti se neodváží bojovat,“ zasmál se Hayes. „Za každého bělocha, kterého ti rudí bandité oddělají, jich pověsíme deset.“

„Budou bojovat,“ řekl Caleb. Viděl, jak Hayesovi zmizel úsměv ze tváře. „Lidi můžete ponižovat jenom do určité míry, Hayesi. To nechápete, že sedíte na soudku se prachem? Stačí jiskra a váš ranč znovu nebude v noci v bezpečí.“

Hayes si loktem odhrnul cípy kabátu a položil dlaně na slonovinové pažby svých těžkých revolverů.

„Podívejte!“ řekl. „Bradford Hayes ještě je schopen ubránit to, co mu patří!“

Pustil cípy a surovým trhnutím přitáhl uzdu koně. Opět se sklonil a procedil mezi zuby: „Jestli vás někdy uvidím na svých pozemcích, tak na vás uspořádám štvanici jak na divokého vlka, marshale.“

V následujícím okamžiku obrátil koně a vyrazil cvalem k městu. Ostatní se vydali za ním. Potom, co dusot kopyt utichl, si Jones sdělal klobouk a utřel si zpocený obličej.

Tu zapískala železná branka hřbitova a vyšel z ní šerif a jeho tři zástupci.

„Po celou dobu jsme stáli s připravenými zbraněmi za zdí, Jonesi.“

„Co je vlastně Hayes za člověka?“ otázal se Caleb. „Proč nenávidí indiány?“

Tracy se opřel o brokovnici a odsunul si stetson do zátylku.

„Hayes je rozený pirát prérie,“ začal své vyprávění. „Dělá to ale tak šikovně, že jsme na to nikdy nepřišli. V této části Texasu ještě panuje nepřátelství vůči indiánům. Je to podobné jako v Panhandleu, kde se lidé i dnes obávají Komančů. Hayesovy pozemky hraničí s apačskými pastvinami. Chtěl by je získat a proto využívá antipatií bílých Texasanů k indiánům. Rozšiřuje fámy, štve bílé proti Apačům a doufá, že jednoho dne rudoši sáhnou po zbrani. Pak přijde armáda, vyžene je ze země a on bude moci ty pozemky levně odkoupit od vládních úředníků v Dallasu. Přitom dřív sám s indiány obchodoval. Odkud by asi tak vzal peníze na výstavbu ranče? Před dvanácti lety prodával Apačům, Tonkawům a Kičajům kořalku, pušky a munici. Nikdo mu to ale nemohl dokázat. Tak zbohatl. Jenže on nemá dost. Je nenasytný. Chtěl by ovládnout celý kraj.“

„Takže za tím vším vězí Hayes?“

Tracy přikývl. „Ano, ale dokažte mu to. Myslíte, že rančeři by přiznali, zeje ponouká Hayes? Ne, ti hlupáci jsou na to příliš pyšní a každý to bere osobně. Kvůli tomu je to pro nás tak těžké.“

„Co by se stalo, kdybysme Hayese zatkli?“ zeptal se Caleb.

„Než to uděláte,“ řekl Tracy, „tak pošlete telegram do Fort Worthu a požádejte o vyslání celé tamější posádky do Nuevo Guadelupe. Jinak by Hayesovi jezdci roznesli město na kopytech.“

„Najal si nějaké pistolníky?“ vyzvídal Jones.

Tracy zavrtěl hlavou. „Ne. Jsou to všechno kovbojové.“

„Paličatí Irčani, honáci z Texasu,“ dodal Cavenough. „Jsem rád, že pocházím z Nového Mexika.“

„Vraťme se do města,“ navrhl Jones. „Ještě jsem nesnídal.“

„Dobrá,“ přisvědčil Tracy. „Ale nejezte v saloonu, běžte do restaurace Sherman’s Dining room. Tam nechodí kovbojové. V saloonu teď pro nás bude horká půda.“

„To se večer změní, až vyvěsíme vyhlášku, že nikdo nesmí se zbraní do města,“ namítl Cavenough. „Rád bych ale věděl, jak to chcete prosadit, marshale. Kdybyste chtěl všechny, co porušují zákon, zatknout, tak byste nejdřív musel rozšířit vězení. Nikdo z těch rafanů si dobrovolně nedá kolt vzít. Přemýšlím, jestli se předtím nedám penzionovat. Aspoň bych si mohl začít užívat klidu.“

Pomalu se vraceli k městu. Na ulici jeden chlapec lepil na stěny domů plakáty. Pracoval pomalu a rozvážně. Caleb Jones na něj zavolal, vzal si jeden z těch plakátů a dal za něj chlapci deset centů.

„Zákaz nošení zbraní ve městě,“ četl. „Při každé návštěvě města jste povinni odevzdat zbraně u šerifa.“

+ + + + +

Ve městě panoval klid. To, čeho se Tracy obával, nenastalo. Hayes a jeho mužstvo a s nimi i kovbojové z jiných rančů pokojně Nuevo Guadelupe opustili. Ulice zely prázdnotou a rovněž zábradlí před saloony byla opuštěná.

Caleb Jones si začínal uvědomovat, že Hayese podcenil. Hayes nebyl typický horkokrevný Texasan odhodlaný rozdat si to s každým, na koho natrefí. Ne, Hayes věděl, že iniciativu převzali muži zákona, a proto by bylo moudřejší se z města vypařit. Nechtěl jim dopřát ten triumf, kdyby ho odzbrojili. A byl dost chytrý na to, aby se vzpíral zákonu.

„Myslím, že teď pořádek ve městě udržíte i sám,“ řekl Caleb Tracymu. „Zákaz nošení zbraní ty chlapce pěkně zchladil.“

„A co budete dělat vy?“ opáčil šerif, když kráčeli k jeho úřadovně.

„Pojedu na ranč Červeného oblaku,“ odvětil Jones. „Musím s ním mluvit. Možná zde je jedna možnost, jak Satanka v horách vyslídit, chytit a podržet ho v zajetí, dokud se všechno neuklidní. Zdá se mi, že momentálně je nejnebezpečnějším mužem v Nuevo Guadelupe právě on. V jeho rukou leží osud celého kraje a my víme, co chce dělat.“

Zachmuřený Tracy přikývl. „Jenže to je nebezpečné. Nemůžete jet do Sacramento Mountains sám. Vezměte si s sebou aspoň Cavenougha.“

Caleb Jones položil zástupci ruku na rameno. „Nic proti vám, Cavenoughu,“ řekl. „Ale radši pojedu sám, pak budu odpovědný jenom sám za sebe.“

„Satank v horách nebude sám,“ namítl Tracy. „A mladí Apači, kteří se tam potulují, si s radostí vychutnají osamělého bílého jezdce, Jonesi. Neměl byste jezdit sám.“

„Vždycky jezdím sám,“ odtušil Caleb. „Když někdo jede se mnou, jenom znejistím. Do půlnoci jsem zpátky.“

„Když ne, tak s pátráním nepočítejte,“ zamumlal Tracy. „Nechci ani pomyslet na to, kolik lidí už v horách zmizelo beze stopy.“

O několik minut později Jones vyrazil z Nuevo Guadelupe a vydal se na severozápad, k ranči Červeného oblaku. Pastviny byly zality sluncem. V ocotillových hájcích šustily ještěrky a hadi.

Několik mil za Nuevo Guadelupe začínaly pozemky rančerů a Caleb věděl, že jede po tenkém ledě. Občas v dáli spatřil větší či menší stáda, která pomalu táhla k východu. Jones se snažil, aby ho neobjevili kovbojové, takže každé takové stádo objel velkým obloukem.

Teprve, když slunce překročilo zenit, se dostal v jednom údolí k prameni, nad nímž se bělaly ruiny staré kapličky. Jones sesedl a přivedl hnědáka k vodě. Pak si lehl do trávy.

Probralo ho varovné zafrkání koně. Jones pozvedl hlavu a všiml si jezdce, který stál za studánkou a hleděl na něj.

Byl to mladík na vysokém ryzákovi. Byl oblečený do kovbojského, avšak neměl chrániče nohou. V rukou držel krátkohlavňovou winchestrovku. Mířil na Jonese.

Několik vteřin na sebe pátravě hleděli, načež Caleb Jones pomalu zvedl ruce do úrovně ramen a řekl: „Co se děje? Snad nechcete střílet?“

Mladík nehnul ani brvou. Ukazováček měl stále přiložený na spoušti a z jeho tváře se nedalo nich vyčíst.

„Vy jste ten marshal, který přijel do Nuevo Guadelupe, že ano?“

Jones mlčky přikývl.

„Klidně dejte ty ruce dolů,“ řekl mladík a strčil pušku do sedlového pouzdra. Potom obrátil koně a projel přes vodu k Jonesovi.

„Jmenuju se Jed Hunter,“ představil se a podal Jonesovi ruku. „Jste na našich pozemcích.“

„Těší mě, pane Huntere. Já jsem Caleb Jones. Jedu z města.“

„Míříte k nám?“ zeptal se Hunter. „Jestli hledáte mého otce, tak ten tu není.“

„Ne, jsem na cestě k Červenému oblaku,“ přiznal Jones. „Přes vaše pozemky jsem si jen zkrátil cestu.“

Jed Hunter jej chvíli mlčky pozoroval, načež podotkl: „Na čí straně vlastně stojíte, marshale?“

„Zavolali mě sem, abych zastupoval zákon,“ odvětil Caleb.

Hunter se pomalu opřel o hrušku sedla. „Asi z tohoto kraje musíte mít hodně špatný dojem, co?“ zeptal se s úsměvem.

„Ujde to,“ zněla Jonesova odpověď. „Řešení problémů byl vždycky můj koníček.“

Hunter se přestal usmívat. „Ale vážně, slyšel jsem, co se dneska ráno stalo ve městě. My nejsme všichni takoví. V kraji Nuevo Guadelupe nežije jenom Hayes. Jsou tu i lidé, kteří uvažují jinak než on.“

„Proč mi to říkáte?“

„Vy mi asi moc nevěříte,“ řekl Hunter. „Pozoroval jsem vás z kapličky. Všichni naši jezdci mají rozkaz vás vyhnat z našich pozemků, jestli se na nich ukážete. Mohl jsem vás pohodlně odkrouhnout.“

„Dobrá, věřím vám,“ odpověděl Jones.

„Chtěl jsem s vámi mluvit,“ dodal Hunter. „Nevěřte, že nenávidíme indiány a chceme je masakrovat. Celkem vzato je tu jen málo lidí, kteří mají zájem na vyhnání Apačů z tohoto okresu.“

„Pak mi tedy řekněte, proč to děláte?“ otázal se Jones.

„Mohu vám to vysvětlit na našem příkladě,“ zamumlal Hunter. „Ranč Srdce patří mému otci. Jmenuje se Owen Hunter. Nevím, jestli jste o něm už někdy slyšel. V dobách, kdy tu postavil náš ranč, to tu bylo daleko drsnější než dnes. Apači a Komanči naháněli všem hrůzu. Můj otec to první zimu neměl lehké. Musel si půjčit od Hayese a dostal se do závislosti na něm. Většina rančerů na tom byla podobně. Hayes jim půjčil, když potřebovali. Jenže když si ty peníze člověk od něj jednou vzal, tak už se z jeho moci nedostal. Nikomu o tom, co jsem vám tu povídal, neřeknete, že ne?“

Caleb zavrtěl hlavou, aby ho uklidnil. „Zůstane to mezi námi,“ podotkl. „Dobře že vím, že ne všichni rančeři v okrese jsou takoví paličatí osli. Odkud vlastně Hayes vzal tolik peněz?“

„Proslýchá se, že si je vydělal při obchodech s indiány,“ odpověděl Hunter. „Ale nikdo mu to nemůže dokázat. Před osmi lety už Tracyho předchůdce důkaz málem získal. Nikdo nevěděl, co to bylo za důkaz. Tracyho předchůdce - bylo mi tenkrát osmnáct let - náhle zmizel a objevil se až po třech nebo čtyřech týdnech. Celou tu dobu byl v horách. Tvrdil, že teď konečně má důkaz, že Hayes prodával indiánům alkohol a zbraně. Napsal soudci do Dallasu. O den později ho našli s tonkawským oštěpem v zádech poblíž Pecos River…“

„Takže Hayes ho nechal zavraždit?“ řekl Caleb a zamyšleně vzhlédl ke staré ruině. „Po něm už se nikdo nepokoušel dostat se mu na stopu?“

Hunter zavrtěl hlavou. „Cože? O týden později objevili kovbojové v Sacramento Mountains tábor malé hordy Tonkawů a několik z nich zastřelili. Myslelo se, že to právě oni zabili Tracyho předchůdce. Ten důkaz se nikdy nedostal na světlo boží.“

Jones přikývl a zeptal se: „Co vás sem vlastně přivedlo?“

„Já…“ začal Jed Hunter, ale hned se odmlčel a rozmrzele na Caleba pohlédl. „Co je vám do toho?“ odsekl. „Radši jeďte dál. Až se naši lidé vrátí od Hayese, tak…“

„Oni jsou u Hayese?“ podivil se Jones.

„Ano. Hayes svolal všechny rančery z okresu.“ Jed Hunter uchopil uzdu svého valacha a řekl: „Jedu zpátky. Mějte rozum a zmizte dřív, než se dostanete do problémů. A marshale, postarejte se o to, aby netekla krev.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách,“ slíbil Jones. Nevěděl však už, jestli ho Hunter ještě slyšel, protože projel studánkou a zmizel mezi kopci.

Jones poplácal hnědáka po krku. „Milý chlapec, co, starochu?“ prohodil. „Vypadá to, že na rozdíl od druhých nemá hlavu jenom na to, aby na ní nosil klobouk.“

Jones nasedl a tu ho napadlo, že by se mohl podívat na starou kapličku. Prohledal půdu kolem ní a po nějaké době našel stopy dvou koní, kteří museli stát vedle sebe. Někdo je tam přivázal a nechal čekat, protože ti koně tam viditelně stáli dlouho.

Caleb zřetelně poznal otisky kopyt Hunterova ryzáka, ale kromě nich zde byly mnohem menší stopy neokovaného koně. Na neokovaných koních však běloši nejezdili. Ty měli pouze indiáni.

Jones přemýšlel. Každopádně teď bylo jasné, že Huntera tam nepotkal náhodou.

Stará kaplička byla výborný úkryt.

+ + + + +

Antonio Červený oblak vzhlédl, když Caleb Jones otevřel dveře a vkročil do zakouřené místnosti. Byla cítit starým popelem, kůží a whisky. Starý Apač měl před sebou na stole láhev a hleděl na Jonese matnýma očima.

„Ahoj, náčelníku,“ pozdravil ho marshal. „Kde jsou tvoji muži? Nikoho jsem nepotkal.“

Červený oblak si třesoucí se rukou nalil sklenici. „Mladí muži jsou pryč,“ zamumlal. „Odešli do hor – k Satankovi.“

„Kdy?“

„Dnes ráno, příteli.“ „Proč jsi je nezastavil?“ otázal se Jones a tázavě na něj pohlédl.

„Už to nešlo,“ odpověděl Červený oblak a postavil sklenici na stůl. „Proto piješ, náčelníku?“

„Ano…“

„Tím nic nezměníš,“ podotkl Jones. Odešel k oknu a vyhlédl ven. Červený oblak za ním řekl: „Dali mi slovo, že zatím nic nepodniknou. Ale jestli se něco stane, budou bojovat. Už je nedokážu zadržet. Ztratil jsem nad nimi moc…“ Odmlčel se, přiložil si sklenici ke rtům a vypil whisky. Potom se opřel lokty o stůl, zasténal a skryl si tvář do dlaní.

„Přijel jsem tě poprosit o pomoc,“ řekl Caleb Jones. „Chtěl jsem pár tvých mužů, kteří by mi pomohli najít a chytit Satanka a zabránit tak vypuknutí války na prérii.“ Přikročil ke stolu, chytil Červeného oblaka za zápěstí a stáhl jeho dlaně ze tváře. „To, co potřebujeme, je čas, náčelníku,“ řekl naléhavým tónem. „Šerif Tracy a já chceme udělat všechno, abysme vám dopomohli k vašim právům. Jak to ale máme udělat, když nám vpadnete do zad? Nemůžete prosazovat právo sami. Zákon vynáší spravedlnost sám, Červený oblaku.“

„Ano, rozumím,“ unaveně přitakal indián. „Ale já už své muže zpátky nedostanu.“ „Musíš!“

„Nemůžu, příteli. Jejich uši jsou příliš daleko od mých úst. Už mě neposlouchají.“

„Chceš přihlížet, jak se dostanou do neštěstí? Nechápeš, že bílý rančeři na to jen čekají?“

„Chápu to všechno velice dobře,“ řekl Červený oblak. „Ale nemůžu nic dělat. Jsem unavený, příteli.“

Caleb Jones věděl, že s tím nic nenadělá. Červený oblak to vzdal a nebyl schopen se vzchopit. Satank měl navrch. Mladí muži nyní poslouchali jeho. Caleb věděl, že stačí jiskra a v okrese Nuevo Guadelupe vypukne válka.

Co mohl dělat? Sám Satanka v Sacramento Mountains najít nemohl. A i kdyby ho našel, jak by mohl sám zajmout Satanka obklopeného čtyřiceti nebo padesáti indiány? To nebylo možné.

Pomalu odešel z domu a zamířil ke svému hnědákovi, který stál vedle žlabu. Červený oblak byl jako spojenec vyřízený. Muž, na jehož slovo indiáni tolik dali, byl nyní bezcenný. Když se Caleb Jones vyšvihl do sedla, uslyšel dusot kopyt. Mezi ohradou a stájí se vynořil jezdec. Blížil se k němu. Byla to Concha.

Jakmile si jí Caleb všiml, prudce zabrzdila, seskočila ze sedla a chtěla k domu, avšak Jones jí vjel do cesty. Stála tam a horečně oddechovala, jako by za sebou měla divokou jízdu. Její ňadra se zvedala a klesala a ústa měla otevřená. Mezi plnými, tmavými rty se bělaly dvě řady zubů.

„Co ode mne chcete?“ vyhrkla.

„Chtěl jsem vám jen něco říct, než půjdete dovnitř, Concho,“ poznamenal Jones.

Její zelené oči zajiskřily. Chtěla projít kolem jeho hnědáka, ale Caleb jí to nedovolil.

„Pusťte mě,“ rozrušeně prohodila. „Nechci s vámi mluvit.“

Caleb Jones se sklonil ze sedla a pohlédl jí do očí.

„Concho,“ řekl. „Nikomu neřeknu, že jste se tajně setkala s mladým Jedem Hunterem, jestli mě teď v klidu vyslechnete.“

Podle záblesků v jejích očích poznal, že jeho domněnka byla správná.

Náhle přistoupila k jeho hnědákovi a chytila se jeho ohlávky.

„To nesmíte nikomu říct,“ vyhrkla. „Ne kvůli mně! To, co se stane mně, je mi lhostejné. Ale Jeda by jeho lidé zbili.“

„Nikomu o tom neřeknu ani slovo,“ ujistil ji. „Ale musíte být rozumná, Concho. Dobře mě poslouchejte! Musíte vašeho otce přimět, aby svým mužům rozmluvil válku. Concho, váš otec sedí vevnitř s láhví whisky a pokouší se utopit své rozčarování v alkoholu. Ne, ještě nechoďte dovnitř, ještě jsem neskončil. Myslete na Jeda, až budete hovořit s otcem. Kdyby došlo k válce, tak by se Jed ocitl v nebezpečí stejně tak jako vy. Musíme všemi prostředky zabránit tomu, aby padl první výstřel. Chcete mi při tom pomoct, Concho?“

„Udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Dobrá, věřím vám. Znáte místo, na kterém se zdržuje Satank?“

„Ne.“

„,A váš otec?“

„Nikdo ho nezná. Satank jen posílá své muže na ranče, ti mu pak přivádí ostatní. Nevíme, kde se skrývá.“

„Pokuste se to zjistit,“ naléhal. „Jestli budeme mít Satanka, tak bude všechno v pořádku, Concho.“

Vrhla na něj klidný pohled, tentokrát už bez jisker v očích.

„Ochraňujte Jeda, jestli dojde k boji,“ řekla. „Můžete ode mě požadovat všechno, jen jemu se nesmí nic stát.“

+ + + + +

Když se Caleb Jones vrátil, začalo pršet. Už na ranči Červeného oblaku spatřil nad Sacramento Mountains temné mraky. Potom se zablesklo, načež za soumraku udeřila vichřice, která pak přinesla déšť. Jones si stačil včas natáhnout naolejovaný kožený plášť a pevněji si přitáhnout klobouk, když se strhla vichřice.

Brzy nastala tma jak v pytli.

Měsíc a hvězdy byly skryty za mraky a Jones jel pouze podle blesků, které vždy na okamžik osvětlily noc.

Orkán lomcoval topoly i saguáry.

Hnědák však se skloněnou hlavou neúnavně pokračoval k cíli.

Jednou udeřil blesk do nedalekého svahu.

Čas od času Jonesovi poryv větru vehnal déšť do tváře.

Caleb musel svého hnědáka neustále uklidňovat poplácáváním po krku.

„Buď statečný, starochu,“ řekl. „Ještě hodinu a jsme doma, v teplé stáji.“

A pak ho náhle spatřil.

Později si nedokázal vzpomenout, jak vlastně upoutal jeho pozornost. Uviděl ho právě v okamžiku, kdy udeřil blesk.

V tom přízračném světle byla postava jezdce na kopci nestvůrně velká. Bouře povívala s hřívou a ocasem vychrtlého koně i pláštěm toho záhadného jezdce. Pak nastala tma a při dalším blesku byl už vrcholek kopce prázdný.

Jones prudkým trhnutím uzdou obrátil hnědáka a zamířil k tomu kopci. Tentokrát nechtěl toho enigmatického jezdce nechat uprchnout. Dorazil nahoru, ale nikoho nespatřil. Neviděl dokonce ani stopy. Nárazový vítr mu bral plášť.

Jones si zpod něj vytáhl kolt a projel křovím, aniž ovšem něco odhalil. Blesky teď následovaly v rychlém sledu a světlo a tma se střídaly tak rychle, že ho začaly bolet oči.

,,O’Herlighy!“ zvolal do noci. ,,O’Herlighy!“ Jeho slova zanikla v burácení hromů.

Náhle měl pocit, že v běsnění bouře slyší řehtání koně. Zdálo se mu, že mezi stromy vidí stín, ale pak opět zavládla temnota.

Pomalu jel zpátky k remízku a začal tam systematicky pročesávat křoví. Kolt měl připraven, držel ho v pravé ruce pod pláštěm. ,,O’Herlighy!“

Odpovědí mu bylo hvízdání větru. „O’Herlighy!“

Blesk rozčísl osamělý strom na temeni kopce. Z kmene vyšlehly plameny.

„O’Herlighy!“

Zdálo se, že se proti němu spikly živly, protože bouře byla nyní tak silná, že musel hledat ochranu za stromem. Na hlavu mu padaly ulámané větve a listí. Hořící strom na kopci osvětloval svou mihotavou září okolí.

„Věříš na duchy, starochu?“ zeptal

se Caleb a pohladil hnědáka po hřívě.

Hřebec zafrkal a obrátil hlavu na

závětrnou stranu. Byl úplně mokrý.

Crčela z něho voda.

Jones chtěl ještě něco říct, ale v tom se ani ne deset yardů od něj odlepil z od tmavého křoví obrovský stín, který pak neuvěřitelně tiše proplul kolem něj. Jones zvedl kolt zpod pláště.

Další blesk ozářil krajinu. Caleb se pokusil zamířit.

Nic.

Nikde nikdo…

Jones přiměl hřebce, aby opustil závětří za stromem a vyrazil ke kopci.

Při dalším blesku se ohlédl. Nikoho však už neviděl.

Marshal si pomalu strčil revolver do pouzdra a stáhl si klobouk do čela.

„Jako by se po něm slehla zem,“ zamumlal a zaklel. „Přece se nemohl vypařit. Kůň, na kterém jel, vypadal, jako by se měl po deseti krocích zhroutit.“

Sjel z kopce a zapálil si doutník.

Náhle se mu zdálo, že slyší vzdálené výstřely. Hned však zaduněl hrom. Postavil se ve třmenech a naslouchal.

Znovu. Tentokrát to bylo slyšet zcela zřetelně. V rychlém sledu padlo několik výstřelů, které musely padnout z winchestrovky. Dunění hromu je ovšem přehlušilo.

+ + + + +

Po chvíli Jones mezi dvěma zahřměními uslyšel pleskání kopyt na mokrém podkladě. Obrátil hnědáka a vjel tak rychle, jak mohl, do stínu osamělého stromu.

Zatímco nad ním ve větvích stromu hvízdala vichřice, z temnoty se vynořila nezřetelná silueta jezdce. Jonesovi se zdálo, že ve světle vzdáleného blesku vidí vychrtlého, vysokého koně a jezdce s vlajícím pláštěm, kterého předtím pronásledoval, potom ale vše zahalila tma.

Pak se však přiblížil dusot kopyt a Caleb slyšel víc jezdců. Neviděl je však. Když udeřil další blesk, již zmizeli a do jejich stop v blátě začala natékat voda. Z dáli znovu zazněly výstřely z winchestrovky, načež se rozhostilo ticho - tedy pokud si odmyslíme běsnění vichřice.

Caleba napadlo, že ten O’Herlighy, nebo kdo to vlastně byl, musí vjet kovbojům přímo do náruče. Byl div, že se nesrazili. Pravděpodobně ho považovali za indiána, a proto na něj okamžitě začali střílet. Jen tak se dalo vysvětlit, že jim unikl. Kdyby se k němu přiblížili víc, pak by ho zřejmě dostali.

Po nějaké době Jones uslyšel, jak se jezdci vracejí. Bouře se přesunula na východ a jemu se zdálo, že v záři blesků vidí tři jezdce, kteří se vracejí směrem, odkud přijeli. Ve větru zachytil pár útržků jejich slov, když projížděli kolem něj, aniž by si ho všimli.

Jeden z nich řekl: „…do země propadl a vypařil se… jedeme zpátky a řekneme… zatracení rudokožci, co se v noci…“

Potom zase zmizeli.

Jones pohladil svého hřebce po krku. „Takže ho nedostali,“ zamumlal. „Buďto se ten O’Herlighy opravdu vypařil, nebo tu zná každý kámen a strom a schoval se jak indián.“

Opustil stín stromu a pohnal hnědáka do rychlejšího klusu.

+ + + + +

Když přijel do Nuevo Guadelupe, stále pršelo. Ochladilo se a vítr zesílil. Jones odvedl hnědáka do stáje a přes ulici přeběhl do šerifovy úřadovny.

Vevnitř bylo vytopeno a vonělo to tam borovým dřevem a smůlou. Tracy, který seděl u psacího stolu a vykládal si pasiáns, vzhlédl od karet, načež položil dlaň na revolver, který měl položený na stole.

„To jsem já,“ řekl Caleb Jones, sňal si stetson a oklepal si vodu z pláště. „Mysleli jsme si, že v tom nečase zůstanete na ranči Červeného oblaku,“ poznamenal Tracy, zatímco přihlížel, jak si Jones vyzouvá holínky, oklepává je a pak si s blaženým výrazem ve tváři natahuje nohy ke kamnům.

„Ranč Červeného oblaku je opuštěný, „ řekl Caleb. „ Je tam jenom starý náčelník. Sedí nad lahví whisky.“ Povšiml si šerifova pozdviženého obočí a dodal na vysvětlenou: „Satank shromáždil všechny bojeschopné muže v horách.“

„Doufám, že se ten starý satan v tom dešti utopí,“ podotkl vyděšený Tracy.

„Víte, co to znamená?“ otázal se Jones. „Teď všechno visí na vlásku.“

„To je mi absolutně jasné,“ přikývl Tracy. „Obávám se, že to jediné, co

můžeme dělat, je varovat rančery.“

Jones zavrtěl hlavou. „Jestli to uděláme,“ řekl, „tak tu vypukne peklo.“

„Jenže když to neuděláme, tak také. Vždyť…“

„Vždyť bílí rančeři na to jenom čekají,“ dokončil jeho myšlenku Jones. „Jestli je budeme varovat, pokusí se indiány předběhnout a zaútočit.“

Tracy na něj pohlédl a Caleb mu viděl na očích, že pomalu začíná chápat, o co jde. Náhle šerif zoufale zaklel a smetl karty ze stolu.

„Co ale můžeme dělat?“ prohodil. „Myslím, že naše jediná šance je poslat telegram do Austinu, aby nám sem poslali tucet federálních marshalů.“

„To by situaci nezlepšilo,“ mínil Jones. „Můžu to udělat, jestli chcete, ale nemyslím, že to je to správné. To, co teď musíme učinit, je zabránit tomu, aby tu byl došlo k vraždě byť jediného indiána.“

„Ale jak to chcete udělat?“ vykřikl Tracy. „Nemůžu přece svých pár lidí poslat na tucet indiánských rančů. A i kdybych mohl, tak bych tomu nemohl zabránit.“

„Je to moje vina,“ zamumlal Caleb. „Neměl jsem nikoho poslouchat. Kdyby se nám bývalo povedlo zajmout Satanka a Bradforda Hayese, tak by oběma stranám chyběli vůdcové…“

„Víte velice dobře jako já, že to nebylo možné,“ namítl Tracy s trpkostí v hlase. „Apači i Hayesovi lidé by tu nenechali kámen na kameni. Ne, není to vaše vina. Jestli někdo nese zodpovědnost, pak jsem to já. Kdybych včas požádal o pomoc, nedošlo by to tak daleko, jenže choval jsem se jako hlupák a nechtěl jsem si připustit, že to sám nezvládnu. A teď už je pozdě.“

„Ukázali se ve městě kovbojové?“ zeptal se Jones, aby zavedl rozhovor jinam.

Tracy zavrtěl hlavou. „Od včerejšího dopoledne jsem nikoho z nich neviděl. Co se to tu jenom kuje? Kdybysme něco podnikli…“

„Můžeme jenom čekat a být připravení,“ odtušil Caleb. „Kromě…“

Vstal a ve stejném okamžiku na ulici padl výstřel a rozbilo se okno. Jones měl pocit, jako by něco proletělo kolem něj. V následujícím okamžiku se vrhl na podlahu a vytáhl revolver.

Tracy se schoval za psací stůl a rovněž držel v ruce kolt. „Stalo se vám něco, Jonesi?“

„Zhasněte tu zatracenou lampu,“ sykl Caleb a připlazil se ke dveřím.

V místnosti se rozlila tma. Tracy přiběhl k oknu a vyhlédl ven.

„Že by nějaký opilec?“

„Ne, ta kulka měla patřit mně,“ řekl Jones. „Byla to mířená rána z pušky. Musel střílet z některé střechy.“

Opatrně otevřel dveře a rozhlédl se po ulici. Nic.

Nic, kromě deště, který na ulici vytvářel zrcadlící se kaluže.

Pomalu zavřel dveře a vstal.

„Ten chlápek už je pryč,“ poznamenal. „Už můžete rozsvítit.“

V temnotě se ozval škrtnutí, načež vzplál plamen sirky a ze tmy vynořila Tracyho tvář. Krátce nato se rozsvítila petrolejová lampa.

Jones přišel k protější stěně, v níž zela díra velká jako dlaň. Chvilku do ní ryl nožem, až z ní vytáhl kulku. Hodil ji Tracymu a vrátil se k oknu, odkud si prohlédl úhel mezi dírami v okně a ve stěně, načež řekl: „Ten chlápek byl naproti, na přístřešku před vchodem a střílel na osvětlené okno. Kdyby to byl lepší střelec, tak by mě určitě musel trefit.“

„To byla Hayesova odpověď na dnešní ráno,“ zamumlal Tracy. „Vykopal válečnou sekeru.“

„Tak hloupý zase Hayes není,“ opáčil Caleb. „Ví, že by z mé smrti nic neměl. A kromě toho: Už jste někdy viděl kovboje, který střílí z sharpsky? Z dlouhohlavňové, jednoranné, staré pušky?“

Tracy na něj nedůvěřivě pohlédl. „Vy myslíte, že to nebyl Hayes?“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil Jones. „To byl Satankův pozdrav. Jen indián, který se nemůže dostat k jiné, moderní zbrani, bude střílet z sharpsky. Satank ví, že mu stojím v cestě. Poslal sem své muže, aby mě oddělali. Běloch by zřejmě použil winchestrovku a netahal by se s takovou velkorážní flintou. A navíc by mě i trefil.“

Tu se otevřely dveře, v nichž stál zadýchaný Wainwright s puškou v rukou.

„Co se děje?“ vyhrkl. „Zrovna jdu ze saloonu Crazy Horse, když tu uslyším ránu.“

„Někdo se pokusil dát našemu příteli lístek do dřevěného dostavníku.“

„Viděl jsem na opačném konci ulice odjíždět jednoho jezdce,“ poznamenal Wainwright. „Kdybych věděl…“

„Nechejte to být,“ prohodil Caleb. „Aspoň už teď víme, že Satank to myslí vážně.“

„Jedno řešení by tady bylo,“ navrhl Tracy. „Zavážu všechny Hayesovy kovboje přísahou jako své zástupce a odjedu s nimi do hor. Když budou pod přísahou, tak je budu mít v hrsti.“

„Ano, ale jen dokud nebudou napadeni,“ odtušil Jones. „Satankovi by stačilo nastražit v horách past a vypukla by válka.“

Unaveně se posadil, obul si holínky, nasadil klobouk a hodil na sebe plášť.

„Jdu spát,“ řekl. „Jediné, co můžete dělat, je normálně pokračovat v pochůzkách. Můžeme jen čekat. Dobrou noc!“

„Ale…“ namítl Tracy, avšak dveře se zabouchly, ještě než to stačil doříct.

Tracy pohlédl na svého zástupce, načež se znovu posadil na židli.

+ + + + +

„Zbláznil ses?“

Owen Hunter stál uprostřed velkého obývacího pokoje jejich domu.

Ruce měl sevřené v pěst a rozčileně hleděl na svého syna.

„Prosím, otče, jednou si mě vyslechni a…“ řekl Jed Hunter, ale jeho otec ho vztekle přerušil.

„Já že tě mám vyslechnout? Co mám vyslechnout? Že si chceš vzít indiánku? Zavšivenou squaw?“

Jed Hunter byl bledý a jeho tváře působily poněkud propadle, ale oči mu zářily vnitřním plamenem.

„Ona není žádná squaw, otče,“ prohlásil. „Já Conchu miluju a chci si ji vzít.“

Owen Hunter chvíli hledal vhodná slova, aby pak nakonec vykřikl: „Už dlouho jsem věděl, že s ní něco máš, ale mlčel jsem, chlapče. Mlčel jsem, protože jsem si říkal: Jenom ať si užije. Až se nasytí, zmoudří. Jenže toto už zašlo příliš daleko.“

„Je to můj a Conchin život, otče,“ odpověděl Jed.

„Ale je to můj ranč, kam chceš přivést tu squaw!“ zabručel Owen Hunter.

Jed sklonil hlavu. „Já ji na tvůj ranč nepřivedl,“ tiše zamumlal. „Vím, že bysme nemohli být šťastní, kdybysme tu zůstali, otče. Jste zaslepení těmi vašimi rasovými bludy. Concha a já Nuevo Guadelupe opustíme a odjedeme do Kalifornie. Nemusíš mít strach, že ti tvůj krásný ranč poskvrní nějaká indiánská squaw.“

Owen Hunter na něho hleděl jako na zjevení. Od okamžiku, kdy začali hovořit na toto téma, měl pocit, že se mu Jed stále více vzdaluje.

Jeden z jeho jezdců pozoroval Jeda a Conchu, když se setkali u kapličky, a Owenův předák, kterému to prozradil, mu o tom řekl. Owen Hunter to zprvu považoval za mladickou bujnost, ale teď ho myšlenka, že mu jeho jediného syna odvede nějaká squaw, doháněla k šílenství.

„To tě tak uhranula, synu?“ trpce se zeptal. „To už zašlo tak daleko, že chceš kvůli ní nechat otcovský dům ve štychu?“

Jed Hunter pomalu přišel ke krbu a oběma rukama se opřel o jeho římsu.

„Prosím tě, otče, nemluv tak o ní.“

Owen na něj pohlédl zarudlýma očima. „Jestli se s ní ještě jednou setkáš, synu…“

„Setkám se s ní.“

„Radši tě zabiju vlastní rukou, než bych připustil, aby si tě ta squaw…“

„Setkám se s Conchou a vezmu si ji a potom s ní odjedu,“ odtušil Jed Hunter. „Nechceme s tou vaší vádou mít nic společného.“

„Však já tě naučím,“ nebezpečně tiše zamumlal Owen Hunter a vzal ze stolu jezdecký bič. „Já tě naučím respektu, chlapče!“

Jedovi trhlo ve tváři, jako by se v něm cosi zlomilo.

Mlčky se obrátil ke krbu. Nad ním viselo několik pušek. Jednu z nich si vzal a otočil se.

„Já už se nenechám zbít, otče,“ řekl. „Skončils s tím před pěti lety a neměl bys s tím znovu začínat.“

„Jsem tvůj otec, na to bys neměl zapomínat!“ vykřikl Owen Hunter. „Odlož tu pušku!“

Zvedl bič a udělal krok k Jedovi. Ozvalo se cvaknutí kohoutku.

„Otče, nenuť mě, abych to zmáčkl,“ odhodlaně řekl Jed. „Nenuť mě k tomu…“

„Ty bys na mě vystřelil?“ odtušil Owen. „Ty bys to udělal?“

Jed pomalu přikývl. „Než bych se nechal zbičovat, to bych radši zmáčkl.“

Owenova ruka, v níž držel bič, ztěžka klesla. Viděl Jedovi na očích, že to je pravda.

Chvíli mu trvalo, než dokázal promluvit. Pak se jeho rty zkřivily a on procedil mezi zuby: „Potom už nejsi můj syn! Potom už nemáš co dělat na mých pozemcích!“

„Já tvé pozemky nechci,“ odsekl Jed. „Nechci ty pozemky a nechci ani ranč. Jsem dost mladý na to, abych někde na západě začal jako kovboj. Chtěl bych, aby se to všechno nestalo, otče, ale…“

Owen Hunter se od něj odvrátil.

„Jdi!“

„Je mi líto, otče.“

„Jdi!“

Jed Hunter si vzal pušku pod rameno a pomalu odešel z místnosti, kde zanechal svého otce.

Vysoký muž tam nehnutě stál, dokud neodezněl dusot kopyt. Vztekle zlomil rukojeť biče přes koleno, přišel ke stolu a ztěžka dosedl na židli. Skryl tvář do dlaní a zamumlal: „Co jsem udělal špatně? Co jsem jenom udělal špatně?“

+ + + + +

Tonkawa pomalu projížděl mezi kopci. Počkal v jedné jeskyňce, než přestane pršet, a až déšť ustal, se vydal se na cestu.

Mířil na západ. Tmou se vracel na svůj ranč. V jeskyňce se napil whisky, kterou měl v lahvičce v sedlové kapse. Daleko na východě se zablesklo, ale déšť již byl pryč. Vzduch voněl čerstvou zemí a ozónem.

Kůň se prodíral křovinami, v listí šelestil vítr.

Po chvíli opět zastavil a zapřel se o třmeny. Cosi mu napovídalo, že tu něco nehraje.

Cítil, že je pozorován. Přitom byla taková tma, že skoro neviděl ani nejbližší stromy. Jako Tonkawa v hloubi srdce pohrdal Lipany a proto se také nevrátil, aby to křoví objel, jak by to v takové situaci udělal Apač. Naopak, Tonkawa jel dál a přiložil prst na spoušť své těžké dlouhohlavňovky.

Už byl pod košatou korunou mohutného topolu, když tu cosi spatřil před sebou. Vypadalo to jako stín, jak větev, kterou hýbe vítr, a proto také zareagoval o rozhodující zlomek vteřiny později. Když mu to Něco sáhlo na krk a on zvedl pušku, aby se bránil, bylo již pozdě.

Pocítil ocelové sevření, jež ho strhlo dozadu. Kůň pod ním se splašil a vzepjal se, načež udělal několik kroků dopředu. A potom už Tonkawa pod sebou nic necítil. Jako by měl kolem krku ohnivou obroučku. Puška mu vypadla z rukou.

Noční vítr houpal s visícím indiánovým tělem sem a tam. Mocná větev topolu vrzala. Kdesi v dálce vyl kojot. V kaktusech houkali sýčci.

Tonkawův kůň stál s chvějícími se nozdrami jen několik yardů odtud v křoví. Byl rád, že se zbavil svého jezdce a že si může v klidu pochutnávat na listí.

+ + + + +

Caleb si myslel, že spal jen pár minut, když ho probudil Longův hlas.

Posadil se, odhrnul deku a dal nohy z postele dolů, přičemž potmě šmátral po petrolejce a sirkách.

Pochopitelně je nenašel, a proto šel s klením ke dveřím poslepu. Long bušil na dveře jako pominutý. Muselo se stát něco mimořádného.

Jones otevřel dveře. Long ztratil rovnováhu a málem na něho spadl.

„Co se k čertu děje?“ zavrčel Caleb. „Nemůžete mě nechat vyspat aspoň jednu noc?“

Teprve pak si všiml Longovy zkřivené tváře. Chytil ho za ruku a zeptal se: „Už je to tady?“

„Jo,“ přisvědčil Long, „a je to ještě mnohem horší, než jsme si mysleli. „Rychle se oblečte a pojďte se mnou!“

Zatímco se Jones oblékal do košile a kabát a obouval si holínky, vyprávěl mu Long, o co jde. „Jed Hunter, ten ztřeštěný mladík, a ta apačská dívka Concha v noci přijeli k padre Felipemu a nechali se oddat. Za svědky jsem byl já a kostelník. Mezitím do města vtáhla smečka Hayesových jezdců, a když viděl Jeda a Conchu vycházet z kostela, okamžitě proti nim vyrazili. Vzali mi zbraně. Nemohl jsem Jedovi pomoct. Pojďte, rychle, jinak ho zabijí za to, že se opovážil si vzít squaw za ženu.“

Seběhli po schodech a Jones si za běhu připjal revolverový opasek. Už z dálky viděl skupinu jezdců před kostelem. V té tmě nepoznal, co dělají, ale křičeli a tlačili se na koních jeden přes druhého.

Náhle z houfu vyběhla Concha a zamířila k Jonesovi a Longovi. Jeden z jezdců vyrazil za ní a sklonil se ze sedla, aby jí chytil.

Long proti němu vyskočil a strhl ho ze sedla.

Concha spatřila Jonese, jak se vynořil ze tmy, a vykřikla: „Oni ho oddělají! Pomozte mu! Pomozte mu!“

Jones viděl hrůzu v jejích očích, a tak se ani na nic neptal. Prodral se mezi jezdci a pak to všechno uviděl na vlastní oči.

Jed Hunter ležel na zemi uprostřed houfu opilých kovbojů. Kolem těla měl smyčku. Konec lasa byl přivázán k sedlu jednoho jezdce, který jezdil dokola a smýkal Jeda po zemi. Z košile a kožené vesty mu zbyly jen cáry.

Caleb neviděl, zda je při vědomí, či nikoli, protože se nehýbal. Věděl jen,

že pokud se mu nepovede Jeda Huntera vyrvat ze spárů té smečky, mladý muž její řádění nepřežije.

Přiběhl k jezdci, do jehož lasa byl Jed chycen, chytil ho za pravou nohu, vytrhl ji ze třmene a vší silou ji zvedl.

Jezdec ztratil rovnováhu a skácel se na zem, zatímco Jones přeřezal laso.

Jed zůstal ležet v prachu ulice. Byl celý od krve a od špíny. Federální marshal nechal kovbojova koně odběhnout, načež se vrhl na jeho jezdce, který se pokoušel vstát.

Jones mu nedal šanci. Jednou ranou jej skolil zpátky do prachu vedle Jeda Huntera.

Mezi jezdci se prodrala Concha. Vykřikla a vrhla se k Jedovi.

Caleb spatřil Longa. Masíroval si pravou pěst a levé víčko měl napuchlé.

Na hlavní ulici Nuevo Guadelupe se náhle rozhostilo ticho.

V záři několika luceren visících před kostelem se Caleb rozhlédl po jezdcích. V jejich obličejích se zračila nenávist, ale nikdo nic neřekl. Bylo slyšet jen Conchino vzlykání. Klečela u Jeda a držela jeho hlavu v náručí.

Jones tam stál přikrčen a ruce měl těsně u pažeb koltů.

Náhle Long zvolal: „Pozor, marshale! Bude střílet!“

Caleb se prudce obrátil.

+ + + + +

Během toho pohybu federální marshal tasil kolt tak rychle, jako ještě nikdy, a to mu zachránilo život. Koutkem oka zaregistroval, že jeden z jezdců vytáhl revolver, a v následujícím zlomku vteřiny vypálil.

Nikdo vlastně neviděl, jak tasil. V jednom okamžiku měl kolt v pouzdře a v druhém už jím mířil na útočícího kovboje. Byl to naprosto neuvěřitelný pohyb. Třeskl výstřel, ozval se výkřik a jezdec se pomalu skácel ze sedla.

Jones náhle držel v rukou i svou druhou pětačtyřicítku a oběma kolty držel ostatní kovboje v šachu.

Koně zneklidněli, ale jezdci se nehýbali. Několik z nich zvedlo ruce z revolverů, jako by se popálili, a jeden z nich je dokonce dal nad hlavu, když na něj Caleb vrhl svůj pronikavý pohled.

Na ulici panovalo naprosté ticho, dokonce i Concha přestala plakat. Vytřeštěnýma očima hleděla a muže, který se dvěma kolty dokázal zvládnout tuto divokou smečku.

A do toho ticha se ozval Longův hlas: „Zastřelil jste Denninga, marshale. Zabil jste Hayesova předáka.“

Caleb pomalu kráčel k ležícímu muži. Otočil ho na záda a pohlédl mu do tváře. Poznával ho. Byl to skutečně Denning. Pokusil se ho zastřelit zezadu. Pravděpodobně se chtěl pomstít za pokoření v Tracyho kanceláři.

Caleb těkal pohledem mezi jezdci, kteří jej nevydrželi a všichni do jednoho sklonili hlavy.

Potom otevřel ústa a cize znějícím hlasem řekl: „Viděli jste, co se stalo s Denningem. Kdo sáhne po revolveru, dopadne stejně. Chtěli jste se vyvyšovat nad zákon, ale ten je tu pro všechny a všichni si jsou před zákonem rovni. Sesedněte z koní! Ale nejdřív si odepněte opasky a hoďte je na zem. Vidím vás všechny! Jestli někdo z vás udělá špatný pohyb, tak to zmáčknu. Jasně, dostanete mě, ale předtím tři nebo čtyři z vás vezmu s sebou a nikdo z vás si nemůže být jistý, že to nebude právě on. Tak, opasky dolů!“

Několik vteřin na ulici panovalo mlčení, načež si jezdci pomalu odepnuli opasky a hodili je do prachu. Nikdo se nepokusil tasit zbraň.

„A teď sesedněte!“ zvolal federální marshal. „Longu, vezměte si to kolty a pak běžte pro doktora. Musí se postarat o Jeda Huntera.“

Zatímco Long sbíral zbraně, se kterými pak odběhl, Caleb Jones zůstal stát před kovboji, kteří náhle vystřízlivěli. Z tváří jim zmizely stopy alkoholu a vkradly se do nich stíny nejistoty.

„Chtěli jste si hrát na soudce a soudit lidi, které neznáte,“ řekl. Hovořil velmi tiše, ale každé slovo působilo jako úder kladivem. „Chtěli jste vynášet rozsudky nad lidmi, kteří nejsou tak paličatí jako vy. Jestli tento muž zemře, tak se osobně postarám o to, abyste vy všichni byli obžalováni z vraždy. Copak barevný není člověk?“

Aniž by si toho všiml, objevil se za ním Tracy a jeho dva zástupci.

Federální marshal se otočil a pomalu vykročil ke Conche, která stále klečela u Jeda. Klekl si k ní a položil Jedovi ruku na hruď. Tep byl cítit, ale byl velmi slabý.

Hunter nevypadal dobře. Musel ho smýkat hodně dlouho a rozdrásali mu přitom kůži na hrudi, na zádech, na rukou a v obličeji. Stále však ještě dýchal.

„On to dokáže, Concho,“ řekl Jones tak tiše, že to kromě ní nikdo jiný nemohl slyšet. „Je mladý a má tuhý kořínek. Zvládne to.“

Padl na něj stín a, když vzhlédl, spatřil Tracyho.

„Šerife,“ řekl Jones. „Zatkněte je.“

„Nenacpal bych z nich do vězení ani polovinu,“ odtušil Tracy.

„Zatkněte je, i kdyby se tam měli mačkat jak sardinky!“ procedil Caleb mezi zuby. „Zatkněte je!“

„Jak myslíte,“ řekl Tracy. „Co je s tím chlapcem? Přežije to?“

Jones mlčky přikývl, načež se obrátil na Conchu. „Jak se to stalo?“

Concha polkla a pokusila utřít si slzy z očí.

„Rozešel se se svým otcem,“ zamumlala se stáhnutým hrdlem. „Setkali jsme se u kapličky a odjeli jsme do Nuevo Guadelupe, abysme se tam vzali. Potom jsme chtěli někam zmizet. Owen Hunter Jeda vyhnal ze svého ranče.“

„Máte spolehlivého muže, který by starého Huntera vzal do města?“ zeptal se Caleb šerifa.

„V saloonu sedí spousta chlápků, kteří za dolar udělají všechno,“ odvětil Tracy.

Caleb Jones kývl na Wainwrighta, hodil mu dolar a poslal ho do saloonu.

Když přišel hubený bělovlasý lékař a odnesl Jeda do svého domu, kývl Caleb na kovboje.

„Přijdete před soud,“ utrousil, „a já se postarám o to, aby z toho nikdo z vás nevyšel bez trestu. Já vás naučím, jakou cenou má lidský život, i kdybych vás při tom měl štvát peklem.“

Odpovědí mu bylo mlčení. Tracy, Cavenough a Caleb potom kovboje odvedli do vězení.

Začalo se stmívat. Teprve nyní si Caleb všiml, jak se ochladilo. Otřásl se, zvedl ramena a dýchl si do dlaní.

„Myslím, že musíme začít u Hayese a Satanka,“ řekl. „To jsou dva póly, které vytvářejí napětí. Potom, co se stalo, už nemůžeme čekat. Můžete jet se mnou, nebo tu zůstat, Tracy. Jak chcete. Jste přece ženatý, ne? Radši si vezmu Cavenougha. Polapíme Hayese a odvezeme ho na ranč Červeného oblaku. Tam ho nikdo nebude hledat. Pak odjedu s náčelníkem do hor a nevrátím se, dokud nenajdeme Satanka. Na ranči Červeného oblaku bude oběma dobře.“

Cavenough, který si právě zapaloval cigaretu, si popálil prsty a hodil sirku na zem.

„Není to trochu velké sousto?“ zapochyboval. „Nebylo by lepší zavolat kavalerii z Fort Worthu?“

„Jenom by se střílelo a tekla by krev. Oddíl kavalerie by byl tou ideální jiskrou pro vypuknutí násilí.“

Vstal a přejel si dlaní po neholené bradě. „Teď se půjdu umýt a nasnídat. Cavenoughu, nachystejte se. Odjedeme za hodinu. Vezměte si dva náhradní koně, zásoby na týden a dostatek nábojů pro případ, že by nás v horách přepadli.“

„Nechám se ostříhat dohola,“ prohodil Cavenough. „Nikdo neví, co Apače napadne, ale o tom, že by skalpovali někoho, kdo je bez vlasů, jsem nikdy neslyšel.“

+ + + + +

Caleb Jones se moc nezdržoval. Rychle se umyl, chvatně se oholil a nasnídal se v restauraci Sherman’s Dining room.

Potom, co vypil kávu, se vrátil do hotelu a sbalil si své věci. Pečlivě je zabalil do sedlových kapes. Ze zásobníku winchestrovky vzal náboje a zkontroloval je. Potom je opět dal do zpátky. Když skončil, hodil si na rameno sedlo a vydal se do stáje, kde na něj čekal jeho hnědák.

Caleb jej osedlal a poplácal ho po krku. „Nevíš, co tě čeká, starouši,“ 34

řekl. „Kdybys neuměl lézt po skalách jako kozorožec, tak bych tě s sebou nebral. Teď můžeš ty kila, kterés přibral ve stáji, zase vyběhat.“

Hřebec zafrkal a zazubil se, jako by všemu rozuměl.

Když Jones přijížděl před šerifovu úřadovnu, přichvátali tam dva jezdci a zastavili před Tracym a Cavenoughem, kteří se právě spolu bavili. Jeden z nich byl vysoký muž s širokými rameny a energickým obličejem. Měl na sobě obyčejný kovbojský oděv a u boku se mu houpal revolver.

Caleb viděl, jak rozčileně hovoří s Tracym, přičemž vzrušeně gestikuloval.

Když tam dorazil, ukázal Tracy na něj a řekl: „To je muž, který vašemu synovi zachránil život, pane Huntere. Můžete mu poděkovat.“ Pohlédl na Caleba a dodal: „To je Owen Hunter, Jedův otec. Přijel do města. Už ví ovšem.“

Hunter vrhl na marshala zkoumavý pohled, načež mu váhavě podal ruku. Bylo na něm vidět, že čeká, že Jones na pozdrav nebude reagovat. Když mu však Caleb sevřel pravici, rázem zmizelo z jeho tváře napětí.

„Děkuji vám, marshale,“ řekl Hunter. „Na to, co jste udělal pro mého syna, nikdy nezapomenu. Jestli ten dluh budete nějak chtít splatit, stačí říct.“

„Ano, mohl byste mi pomoct,“ poznamenal Caleb. „Už jsem o vás jednou s Jedem mluvil. Jestli chcete splatit dluh, tak odmítněte Hayese, ať už po vás bude žádat cokoli.“

Hunterovi trhlo ve tváři. „Udělám to, co budu považovat za nutné,“ podotkl. „Hayes mi za to, co jeho lidé udělali Jedovi, zaplatí.“

„Hayese přenechte nám,“ varoval ho Caleb. „A ještě něco: Nechoďte teď za synem, pane.“

„Ale já ho musím vidět,“ řekl Hunter. „Musím s ním mluvit. Mám mu toho tolik co říct…“

„Na to ještě bude čas,“ odvětil Caleb. „Bylo by nesmyslné teď chodit za Jedem. Možná by vás odmítl, a tomu byste se měl vyhnout. Je u něho Concha. Její péče mu pomůže víc než doktor. Nechejte ho být, dokud se neuzdraví. Pak za ním přijďte.“

Hunter se nadechl k odpovědi, avšak potom bezmocně pokrčil rameny a sklonil hlavu.

Chytil se Jonesovy sedlové hrušky a po chvíli dodal: „To jsem zavinil já. Je to moje vina. To já jsem to zavinil.“

Tracy mu položil ruku na rameno. „Počkej v hotelu, Owene, jestli chceš. Můžeš se ale vrátit na ranč. Dám ti vědět, až se Jed trochu zotaví.“

Hunter si promnul dlaní oči. Náhle působil velmi staře.

„Zůstanu ve městě,“ podotkl. „Musím s Jedem mluvit. Choval jsem se jako hlupák. Uvědomil jsem si to, teprve když odjel z ranče. Počkám na něho v hotelu.“

Caleb Jones se díval, jak unaveně kráčí k hotelu a koně vede za uzdu za sebou. Šel velmi pomalu, jako by nesl nějaké těžké břímě.

„Prozřel,“ řekl Tracy a zahákl si palce za opasek. „Kolikrát dožene člověka k rozumu jedině strach. I ostatní poznají, že jednali špatně.“

„To doufám,“ přisadil si Caleb. „Ale jen když vyřídíme Hayese. Nasedněte do sedla, Cavenoughu! Čeká nás dlouhá a těžká cesta.“

Tracy přistoupil k federálnímu marshalovi a podal mu jeho pušku, načež si sáhl do kapsy a vytáhl odtud krabičku nábojů do brokovnice, kterou mu vtiskl do dlaně.

„Pro případ, že…“ Nedopověděl, co chtěl říct. „Ta flinta už mi mnohokrát dobře posloužila. Střílejte s tím jenom na deset yardů, pak má účinek kanónu.“

Jones si položil parkerovku přes sedlo a strčil si krabičku s náboji do sedlové kapsy. Pak si podali ruce.

„Děkuju, Tracy. Ale raději bych z ní nestřílel.“

Cavenough, který se mezitím vyšvihl do sedla a odvázal dlouhá lasa obou rezervních koní ze zábradlí, náhle vzhlédl. „Tam někdo jede. Vypadá to, že dneska je v Nuevo Guadelupe návštěvní den.“

Jones pustil Tracyho ruku a zastínil si oči, aby mohl pohlédnout proti vycházejícímu slunci.

Po ulici cválal jezdec na vysokém tmavém koni. Mířil k nim. Zvíře se pohybovalo nekontrolované. Caleb okamžitě pochopil, co s tím koněm je. Jeho jezdec ho příliš štval a zvíře se nyní sotva udrželo na nohou, přestože šlo o velmi silného koně.

A pak konečně poznal jezdce. Byl to Červený oblak. Calebovi se stáhlo hrdlo. Pokud se starý Apač odvážil jet do Nuevo Guadelupe za bílého dne, tak pro to musel mít dobrý důvod.

Červený oblak před nimi zastavil a slezl ze sedla. Musel se opřít o zábradlí, jak byl unavený. Tracy poslal Cavenougha s jeho koněm do stáje.

Tracy otevřel ústa k otázce, ale Jones mávl rukou. Počkal, až se Červený oblak vydýchá. Potom indián spustil sám.

„Na můj ranč přijel Satankův posel,“ řekl, stále ještě lapaje po dechu. „V kopcích severně od města našli jednoho Tonkawu. Oběšeného. Satank mi vzkázal, že ode mne očekává, že se k němu připojím a odvedu do hor všechny muže, kteří ještě váhají. Nechal bubnovat a zpívat staré bojové písně. Ráno, když přijel ten posel, jsem viděl ohňová znamení v horách. Někdo pověsil toho Tonkawu a to znamená, že všichni Tonkawové se teď připojí k Satankovi. Jenom Kičajové se ještě drží zpátky.“

Caleb a Tracy na sebe pohlédli.

„Kolik lidí může mít Satank v horách, náčelníku?“ otázal se šerif.

Červený oblak zvedl dlaně. „Nevím. Ale šedesát nebo osmdesát jich bude určitě.“

„Hayes se to nesmí dozvědět,“ poznamenal Caleb. „Právě na to čeká…“

„Jestli toho Tonkawu nechal pověsit on, tak už to beztak ví,“ namítl Tracy.

„U Tonkawy se nenašel žádný ohnivý kříž,“ řekl indián. „Ale bílý rančer Hayes už bude vědět, co se stalo. Satankův posel tvrdil, že muž, který Tonkawu našel, byl postřelen bílými a musel uprchnout.“

„Pak o tom tedy Hayes už ví,“ zamumlal Caleb a hlavou mu bleskla myšlenka, při níž mu přeběhl mráz po zádech. „Jestli Hayes ví, co se stalo,“ dodal, „tak se pokusí indiány předejít. Teď už ví, že indiáni zaútočí. A jestli chce zvítězit, musí udeřit jako první.“

Červený oblak zavrtěl hlavou. „Když na nás bude chtít zaútočit, tak padne do léčky, kterou mu nastraží Satank. Než slunce vystoupá do nadhlavníku, bude u Satanka sto mladých mužů a potom bude šaman moci zabít kohokoli, kdo se odváží dohoř.“

Caleb přemýšlel. Co má Hayes za lubem? Měl dvě možnosti. Buďto vytáhnout proti indiánům - nebo, pokud to nevyjde, vyzvat kavalerii, ať to vyřeší za něj. Jistě Kalkuloval s tím, že indiánům nikdo nebude věřit, že boj nezačali oni. Hayes si byl vědom své moci, a proto se války nebál. Nevěděl však, jak mazaný soupeř proti němu v osobě Satanka stojí. Jestli se starému šamanovi podaří Hayese vyprovokovat k pronásledování a vylákat ho do hor, pak bude moci bílé jezdce polapit do pasti.

Hayes patřil k lidem, kteří se nezalekli nikoho, ale postavit se Apačům v horách by si nedovolil ani pluk kavalerie. Pokud by se Hayes vydal do hor, byl by to jeho konec. Indiáni už by se postarali o to, aby se nenávidění běloši z hor nikdy nevrátili zpět. Ohňová znamení války již vzplála. Apači sice nosili bělošské oděvy, ale nyní v nich procitl válečný duch…

„Svolejte vaše muže,“ řekl Tracymu. „Musíme zabránit, aby Hayes vjel do pasti.“

„ Co, si myslíte, že udělají indiáni?“ „U Satanka musí počítat se vším,“ odpověděl Caleb. „Bude si myslet, že Hayes bude ze všeho nejdřív chtít vypálit náčelníkův ranč. A já si to myslím taky. Několik Apačů na něho bude čekat a napadnou ho. To budou Satankovy volavky. Právě oni mají Hayese vyprovokovat k pronásledování a vylákat ho do hor, kde Satank se všemi muži nastražil past. Tak se zaklapne a Hayes bude ztracen. Potom už mu nikdo nepomůže.“

Červený oblak přikývl. „Tak se stane,“ řekl. „Satank je chytrý. V horách budou bílí rančeři ztraceni. Mnoho z nás nemá pušky. Ale šípy mohou zabíjet stejně tak jako kulky a navíc je není slyšet. Nikdo z těch jezdců už se z hor nevrátí. Pak přijdou vojáci a vyženou nás z naší půdy.“

„Vystihls to, náčelníku,“ odvětil Jones. „Tracy, obstarejte mu dobrého koně. Jestli budou indiáni na někoho slyšet, tak jedině na něho.“

„Má jet s námi?“ užasl Tracy. „Jeho muži už ho neposlouchají.“

„Musíme to zkusit,“ řekl Caleb. „Vezměte s sebou náhradní koně. Po cestě musíme měnit koně, jestli tam chceme být včas.“

+ + + + +

„Nikdo tady není!“

Bradford Hayes se postavil ve třmenech a rozhlédl se po ranči Červeného oblaku. Byl opuštěn, jak se zdálo. Nikde ani stopa života. Ohrady byly prázdné a dveře noclehárny otevřené. Všechno ukazovalo na to, že indiáni, kteří žili na ranči, někam překotně odjeli.

„Vytušili to,“ prohodil Hayes. „Asi je někdo varoval. Podpalte to tady!“

Ubalil si cigaretu a pak s potěšením přihlížel, jak se jeho muži s loučemi rozjíždějí k budovám ranče. Hayes byl spokojen. Kdo pak bude moct říct, kdo vystřelil první kulku? Pro něj bylo důležité jen jedno. To, že získá půdu, po které touží.

Náhle třeskly výstřely.

Zaržál kůň a Hayes uviděl, že jeden z jeho jezdců se zřítil ze sedla. Z krku mu trčel dlouhý šíp a chvěl se. Kovbojové se vrátili, seskočili z koní a poschovávali se za sloupky ohrady a žlaby.

Hayes si klekl za staré koryto a vytáhl oba své revolvery. Padl další výstřel a kulka se zaryla do dřeva těsně vedle jeho obličeje. Zaklel a musel si lehnout.

Z pušek je ostřelovali tři střelci. Musel tam však být i čtvrtý, který byl vyzbrojen lukem a šípy.

Hayes se kulek nebál, ale z šípů měl hrůzu. Kdysi viděl, jak se jednomu muži zaryl apačský šíp se zpětnými háčky do plic. Nikdo nebyl schopen mu ho vytáhnout.

Náhle střelba utichla a v následujícím momentě zazněl dusot cválajících koní. Vstal a spatřil několik jezdců, kteří se vynořili mezi domem a stodolou, aby v následujícím okamžiku zase zmizeli. Střílel z obou revolverů, ale netrefil. Slyšel, jak se ti jezdci rychle vzdalují.

„Na koně!“ vykřikl. „Musíme je dohnat! Přiveďte sem koně, sakra! Kde’jsou koně?“

Jezdci chytali koně vyplašené střelbou a Hayes mohl puknout vzteky, než mu přivedli toho jeho. Zlostně popadl uzdu a vyšvihl se do sedla.

„Vpřed! Musíme je dohnat! „Krátce na to se celá kavalkáda vydala za prchajícími Apači na sever.

+ + + + +

Cesta k Červenému oblaku byla pro šest jezdců dlouhá a obtížná, a když konečně dorazili k ranči, tak se ukázalo, že polovina budov již lehla popelem. Požár přečkaly pouze dům, noclehárna pro kovboje a jedna kůlna.

Když dorazili na dvůr, spatřil Caleb poblíž doutnajících zbytků stodoly mrtvého kovboje s dlouhým opeřeným šípem v krku. Šíp ho proklál skrz naskrz a špička mu vylezla z druhé strany krku. Caleb sesedl a obrátil toho muže na záda. Šíp se s křupnutím zlomil.

Tracy se sklonil ze sedla a pohlédl tomu muži do tváře. „To je jeden z Hayesových mužů,“ řekl. „Znám ho. Často jsem ho vídal v Nuevo Guadelupe. Ano, Jonesi, měl jste pravdu. Co si teď počnem? Kam podle vás odjel Hayes?“

Jones přivřenýma očima vzhlédl k azurovému nebi, na němž začali kroužit supi, načež pohlédl k západu, k zamlženým vrcholkům Sacramento Mountains.

„Je to někde tam,“ podotkl. „Buďto už jsou v horách, nebo někde na cestě. Červený oblaku, co si myslíš o stopách?“

Starý Apač, který projel dvůr svého ranče křížem krážem, se pomalu vrátil.

„Odjeli do hor,“ poznamenal. „Satank na ně nastražil past a ti bílí muži do ní vjedou.“

„Slyšíte to,“ řekl Jones Tracymu. „Náčelník ví, co říká.“

Tracy se opřel o hrušku sedla.

„Znamená to tedy, že jsme sem dorazili pozdě?“ zamumlal.

Caleb přikývl. „Ano. Každopádně už Hayese nestihneme varovat.“

„Možná zbystří, když uslyší výstřely,“ navrhl Cavenough.

Jones zavrtěl hlavou. „Ty stopy v písku už jsou několik hodin staré. Hayes by nás neslyšel, ani kdybysme stříleli z děla.“

„Co tedy budeme dělat?“ otázal se Tracy. „Nemůžeme se přece vzdát a jet do města…“

„To ani neuděláme,“ odvětil Jones a vyšvihl se do sedla.

Cavenough přijel ke studně a nedůvěřivě se zeptal: „Snad teď nechcete jet do hor?“

„Přesně to teď uděláme. Možná bysme mohli Hayese dohnat, když jsme ho nemohli varovat tady….“

„To vůbec nemyslíte na Apače?“ divil se Cavenough. „Ti napadnou každého, kdo má bílou kůži…“

„Nezapomeň, že máme náčelníka. Satank se neodváží na něho střílet.“

„To říkáte vy,“ zavrčel Cavenough. „V těch horách může člověk zatraceně rychle přijít o skalp. Co si myslíš ty, náčelníku?“’

„Jet do hor je nebezpečné,“ odvětil Červený oblak a položil ruku na revolver. „Ale já vás doprovodím.“

„Jste spolek pěkných bláznů,“ povzdechl si Cavenough. „V těch horách nás čeká peklo.“

„Já znám celkem dost mužů, kteří se z pekla dostali, Johne,“ odvětil Tracy.

Cavenough na něj vrhl vážný pohled. „Ale ne z tohoto pekla,“ odtušil. „Já jsem proti.“

„Můžeš se vrátit, jestli chceš,“ řekl šerif.

Cavenough mlčel.

Caleb se pousmál, pak si posunul svůj texaský klobouk do čela a řekl: „Už jsme příliš dlouho mluvili. Je načase vyjet.

Pobodl hnědáka do slabin a cvalem vyrazil na západ.

+ + + + +

Nad výběžky Sacramento Mountains se tetelil vzduch.

Slunce spalovalo krajinu zbrázděnou roklemi a kaňony, jejíž sporá vegetace sestávala pouze ze zaprášených kaktusů a suchých ocotill jen tu a tam osvěžujících pochmurná suťoviska. Mocné jarní lijáky mnohde způsobily odplavení zeminy až na skálu.

Caleb Jones jel v čele malé skupiny jezdců. Ze sedlového pouzdra vytáhl pušku a nabil ji. Držel ji v pravé ruce a její pažbu si opíral o hrušku. Při jízdě pozorně naslouchal, ale nic neozývalo, kromě monotónního klapotu kopyt na kamení.

Za ním jel Červený oblak, potom Tracy, Long, Wainwright a kavalkádu táhnoucí se nepřehlednou změtí skalisek uzavíral Cavenough. Byl to ideální terén pro léčku.

Caleb pohledem kontroloval skály, na jejichž římsách mohl pohodlně sedět či ležet člověk.

Doufal, že přítomnost Červeného oblaku případného střelce zadrží. V těsném kaňonu bez možnosti úkrytu by proti pušce neměli šanci.

Náhle se kdesi ze skalní stěny skutálel kámen, jenž pak dopadl na dno kaňonu. Calebův hřebec vyplašeně uskočil. Jones vzhlédl nahoru a opřel si winchestrovku o rameno.

Nad nimi, na výběžku skály, stál jezdec. Proti modrému nebi to byl úchvatný pohled. Zdálo se, že si jich nevšímá, protože z plna hrdla zpíval: „Glory, glory, hallelujah…“

O’Herlighy! blesklo Calebovi hlavou. Proč ten muž odjel do hor? Zmocnil se ho neklid, když na něj hleděl.

„Sakra,“ zvolal Cavenough. „To je přece ten zabiják indiánů, který může za tuto válku o prérii. Jen počkej , příteli! Já ti to tvoje zpívání vylepším olověnou notou!“

„Nestřílej!“ vykřikl Jones, když Cavenough zalícil winchestrovku, chtěje na toho osamělého jezdce vypálit. Určitě by trefil, protože O’Herlighy, nebo kdo to vlastně byl, stál nehybně na výběžku skály nad kaňonem, a byl tak ideálním terčem.

Jones vlastně ani nevěděl, proč Cavenoughovi zabránil ve střelbě. Zástupce měl samozřejmě pravdu, když tvrdil, že O’Herlighy nese část viny na vypuknutí války o prérii. A přece - jak by mohli rozluštit tu hádanku, kdyby se O’Herlighy zřítil do hlubiny? Zdálo se, že je těsně spjat s událostmi v Nuevo Guadelupe. Byl jednou z klíčových postav. Caleb si tím byl zcela jist.

Jezdec se na výběžku skály nezdržel ani minutu, pak obrátil svého vychrtlého koně a zmizel. Ještě chvíli ho slyšeli, jak si zpívá, ale potom se rozhostilo ticho.

„Dál! „řekl Caleb.

Opatrně jeli hlouběji do kaňonu. Přemýšlel přitom, co O’Herlighyho přivedl do hor. Pravděpodobně indiáni. Ale proč se takto vystavoval nebezpečí? Musel přece vědět, co mu Apači udělají, jestli ho chytí. Nebo se doopravdy zbláznil?

Když opustili kaňon, dostali se do koryta vyschlého potoka, které bylo plné sluncem vyhřátých oblázků. A právě zde poprvé objevili stopu po Hayesově mužstvu. Někdo tu ztratil šátek. Federální marshal se pro něj sklonil ze sedla a zvedl jej.

„Projeli tudy,“ řekl a ukázal šátek Tracymu. „Musí být ještě daleko před námi.“

„Ale proč nic neslyšíme?“ nervózně se otázal Tracy. „To ticho je podezřelé.“

„Já vím,“ přisvědčil Jones a zahodil šátek. „I mě by uklidnilo, kdyby se střílelo. Od chvíle, co jsme vjeli do hor, čekám na střelbu. A co uslyšíme místo ní? Zpěv toho O’Herlighyho! Vždycky se objeví tam, kde jsou indiáni.“

Tracy si olízl rty. „Občas mám pocit, že nás pozorují,“ řekl a rozhlédl se po skalách. „Náčelníku, co myslíš? Možná, že Satank o nás už delší dobu ví.“

„To je možné,“ přisvědčil Červený oblak. „Jeho špehové tyto hory kontrolují. Možná nás sledují i v tomto okamžiku. Třeba jsou schovaní v tamtěch skalách…“

„A my jsme tady jak myš v pasti,“ dodal Cavenough. „Měli bysme se snažit dostat z toho koryta. Mám takový divný pocit.“

„Jeďme pomalu dál,“ rozhodl Caleb. „Mějte oči otevřené, ať nepadneme do léčky.“

Pobídl hnědáka a ujel několik yardů, když tu náhle třeskl výstřel.

Těsně před kopyty jeho hřebce se rozletěl štěrk a kulka se s hvízdnutím odrazila někam pryč.

Za keři a skalami se objevily postavy ozbrojené puškami.

Jones sklonil hlaveň winchestrovky a pohlédl na Apače, který slezl po skále do koryta a pak se vydal k nim. Měl na sobě kovbojský oděv, ale jezdecké holínky už vyměnil za vysoké mokasíny z měkké, světlé kůže. Vlasy mu splývaly až po ramena. V pravé ruce držel spencerovku a kolem krku se mu v pochvě přivázané k náhrdelníku houpal bowie knife.

Jeho bronzová tvář byla pomalována křiklavými bílými pruhy, které se táhly od lící přes nos.

Pomalu kráčel ke skupině jezdců a pušku držel připravenou. Zastavil se před Calebem Jonesem. Klidným pohybem si opřel pažbu zbraně o pravé koleno a namířil na jezdce.

Jones věděl, že zatím jsou v bezpečí. Kdyby je Apači chtěl oddělat, pak by to už dávno udělali. Viditelně jim o to ale nešlo. Zdálo se, že chtějí vyjednávat.

Červený oblak se ujal iniciativy a vyjel k Apačovi. Sklonil mu hlaveň pušky k zemi a začal s ním rozmlouvat. Jones ten rozhovor pozorně poslouchal, zatímco ostatní Apači jezdce obklíčili. Mohl jich být tak tucet. Z jejich tváří se nedalo nic vyčíst, oči měli přivřené.

„Kde je Satank?“ otázal se Červený oblak.

„Doufali jsme, že do hor přivedeš Kičaje.“

„Kičajové nepřijedou,“ odpověděl náčelník. „Co se stalo s bílými muži, po jejichž stopách jsme sem přijeli?“

„Jsou v pasti jako krysy,“ odvětil Apač a udělal výmluvné gesto.

„Jsou ještě naživu?“ otázal se Červený oblak.

„Pár z nich ještě žije,“ odpověděl Apač.

Hayes tedy opravdu padl do léčky, kterou mu nastražil Satank.

„Koho posloucháte?“ vyzvídal Červený oblak. „Čí slova zasáhnou vaše srdce? Má nebo Satankova?“

„Naším vůdcem je Satank,“ zněla Apačova odpověď.

Červený oblak pomalu přikývl. „Je načase, abyste začali poslouchat mě.“

Rudoch mlčel.

Caleb se rozhlédl. Kruh Apačů prorazit nemohli. Byli obklíčeni ze všech stran. Na každého z nich vycházeli čtyři indiáni. Jones si strčil pušku do sedlového pouzdra a dal Tracymu a jeho zástupcům znamení, aby udělali to samé. Jejich jedinou šancí nyní bylo čekat.

Alespoň našli Satanka a Apače.

Pomalu vyjeli, doprovázeni Apači, korytem dál.

Jones se pokusil strčil si nůž do pochvy, ale Apač jedoucí vedle něj mu ho vyrazil z ruky pažbou spencerovky.

Bylo to bezvýchodné. Indiáni je měli v hrsti.

Po nějaké době opustili koryto potoka a vydali se do nevysokého kopce. Po dvěsta yardech se před nimi otevřel úzký kaňon, který se postupně zužoval. Zdálo se, že z něj nevede cesta ven.

Jones viděl, že na jeho stěnách jsou Apači. Skoro bez výjimky byli ozbrojeni puškami, jen pár z nich mělo krátké luky.

Věděl, že Hayes musí být někde v kaňonu. Tušil, že Hayes a jeho muži se odtud nedostanou.

Caleb a ostatní museli sesednout a dva Apači se chopili uzd jejich koní.

Apač, který je vedl, zmizel mezi skalami.

Caleb viděl, že se ze všech stran vyrojili indiáni. Než stačil něco udělat, chytili ho za ruce a za nohy. Kdosi mu strhl revolverový opasek z boků. Potom ho pustili a on tak mohl vidět, že

Tracy a jeho zástupci nedopadli jinak. Obklopili je indiáni s obličeji pomalovanými válečnou bílou barvou.

„Těžko uvěřit, že to jsou ti samí muži, kteří tolik let mírumilovně žili na svých rančích,“ řekl Tracy, který přistoupil k Jonesovi. „Ale je to tak: Natáhni na vlka beránčí kožešinu, stále zůstane vlkem. Rád bych věděl, kolik Hayesových mužů ještě zůstalo naživu.“

„Moc jich asi nebude,“ tiše odpověděl Caleb. „Kromě toho jim brzy dojde munice. Ten kaňon je ďábelská past. Hayes a jeho muži se tam chytili jak mouchy na lep.“

„Podívej, tam!“ řekl Tracy a strčil do něj. „Starý Satan.“

Mezi skalami se objevil Satank. Na slunci zářila jeho rudá přikrývka. Jeho tvář byla pomalována černou a žlutou barvou a hlavu mu zdobily rohy. V ruce držel moderní winchestrovku. Kolem bederní roušky z vlčí kožešiny měl široký nábojový pás. Kulhavým krokem přicházel blíž.

„Podívejte se na tu pušku,“ řekl Tracy. „Tu musel vzít někomu z Hayesových mužů.“

Satank se před nimi zastavil a se skloněnou hlavou je pozoroval.

„Co chceš tady v horách?“ nevrle se otázal Červeného oblaku.

„Přijel jsem, abych přivedl muže zpátky do jejich domovů.“

Satank se skřehotavě zachechtal. „Všechny bledé tváře zabijeme,“ řekl s úsměvem.

„Nemůžeš je zabít všechny,“ opáčil náčelník. „Proto je lepší s nimi žít v míru.“

„Žij s nimi v míru jako pes!“ vykřikl šaman. „My budeme bojovat. Zeptej se mužů!“

Červený oblak se pomalu rozhlédl a pečlivě zkoumal každou tvář.

„Opravdu chcete bojovat?“ otázal se. „chcete, aby přišli bílí vojáci a vyhnali nás z naší země?“

Nikdo mu neodpověděl. Do tohoto ticha zazněl Satankův smích.

„Ano, budeme bojovat,“ opakoval. „Slyšels, jak jsme se rozhodli. Zabijeme všechny bílé.“

„Zaviníte těžké časy,“ řekl Červený oblak. „Nejsme dost silní na takový boj. Proč nepřijmout ruku přítele? Tito bílí muži s hvězdou jsou naši přátelé! Nechejte je, ať pro nás zjednají spravedlnost. Slavné časy se vracejí tak zřídka, jako se rodí slavní náčelníci. Víte, co se stalo s našimi bratry v zemi zapadajícího šunce, když Mescalerové pod Victoriem povstali. Bratři, vraťte se zpátky! Na obzoru se rýsuje nová doba. Pokud budete bojovat, zahynete.“

„Kdybysme se zmocnili Satanka…“ zašeptal Caleb na Tracyho.

„Nezkoušejte to, proboha,“ odvětil Tracy stejně tak tiše. „Jestli někdo z nás na něho jen sáhne, tak nás všechny oddělají. Vyčkejte, až Červený oblak domluví.“

Jenže Satank už náčelníka nepustil ke slovu. Přerušil ho mávnutím ruky a s námahou vylezl na balvan, před kterým stál.

S rukama nad hlavou pak promluvil k Apačům, kteří se shromáždili kolem něho.

Mluvil chvatně a útržkovitě a dupal přitom.

Tracy hleděl do jeho nenávistí zkřivené tváře. „Kdybych mohl, tak bych Hayese zmlátil,“ zašeptal k Jonesovi. „Za všechno může on „

+ + + + +

Bradford Hayes seděl se dvěma svými kovboji za valem z lávy a hleděl k ústí kaňonu, kde na jednom balvanu gestikuloval malý mužík s rudou dekou kolem ramen. Hayes toho muže spatřil před minutou a od té chvíle se mu v hlavě rodil zoufalý plán.

„To je přece ten malý, hrbatý Apač, který vedl indiány při jejich prvním útoku. Vzpomínáte si? To musí být náčelník nebo něco takového. Právě k nim promlouvá. Kdyby se nám povedlo ho oddělat…“

„Šetřte náboji, šéfe,“ radil jeden z jezdců, kterému tekla krev z rány na čele. „Je to příliš daleko. A jestli se odtud nedostaneme, tak ať jich aspoň co nejvíc vezmeme s sebou.“

Hayes, který byl nezraněn, zavrtěl hlavou. „Tady poblíž před třiceti lety dva běloši vyklouzli hordě Apačů, příteli. A to jenom proto, že jeden z nich sejmul náčelníka. Indiáni pak boj vzdají. Musíme to zkusit.“

„Je to moc daleko,“ trval na svém kovboj. „Na jistou ránu je to příliš daleko.“

Hayes pohladil závěr své winchestrovky.

„Uvidíme,“ řekl. „Zkusím to, jako ti dva. Je to naše jediná šance, jak se odtud dostat.“

Nasadil si stetson, aby si zastínil oči, načež přikrčen přeběhl k balvanu velkému skoro jako muž a opřel se o něj. Apač ještě pořád stál na kameni a vzrušeně gestikuloval. Nad hlavou držel pušku.

Hayes pomalu zvedl winchesrovku a zapřel si její pažbu o rameno. Levým loktem se opřel o balvan. Chvíli si vypočítával střelnou dráhu kulky, načež vzal šamana na mušku. Chvíli mu mířil nad hlavu a čekal, až se uklidní. Pak se zhluboka nadechl, vydechl, několik okamžiků počkal, až se hlaveň přestala hýbat, a potom zmáčkl spoušť.

Ozvěna výstřelu se několikrát odrazila od stěn kaňonu.

Starý šaman jednu vteřinu strnule stál, potom mu klesly ruce s puškou, a ta mu pak vyklouzla z ochabujících prstů.

Udělal vrávoravý krok dopředu, přičemž se mu podlomily nohy. Nato se zřítil Červenému oblaku k nohám.

Bezvládně tam ležel, napolo zahalený rudou dekou, a po kamení tekla jeho krev.

V kaňonu na chvíli zavládlo naprosté ticho. Zraky všech byly upřeny na Satanka. A potom třeskly výstřely.

Apači, kteří byli rozmístěni na stěnách kaňonu, začali ostřelovat skalní val, za nímž se opevnili Hayesovi muži. Vzdálenost však přece jen byla příliš velká.

Po chvíli palba utichla a opět zavládlo ticho. Apači odložili pušky a popadli nože.

„Co chtějí dělat?“ zeptal se Červeného oblaku Jones, který stále vedle něj.

„Chtějí bojovat noži,“ odvětil náčelník. „Nechtějí už bojovat s puškami, protože Satank padl kulkou z pušky.“

„Zadrž je!“ řekl Caleb. „Možná tě teď poslechnou, když už je Satank nemůže štvát.“

„Nevím, jestli mě poslechnou. Možná nás všechny zabijí.“

„Musíš to zkusit,“ naléhal Caleb. „Pověz jim, že jich mnoho padne, jestli na Hayese zaútočí.“

„Dobrá, řeknu jim to,“ přisvědčil starý indián. „Ale nevím, nevím…“

Postavil se Apačům do cesty s rozpřaženýma rukama a zvolal: „Složte zbraně! Satank vás podvedl. To, co říkal, byla lež. Je čas, abyste znovu poslouchali mě. Vzpomeňte si na týdny…“

Caleb cítil, jak napětí, které se ho zmocnilo, stoupá. Teď se rozhodne o všem.

+ + + + +

Několik okamžiků uplynulo v naprostém tichu. Jones téměř fyzicky cítil, jak indiáni začínají váhat. Věděli, co je ve hře, pokud Hayese a jeho mužstvo napadnou.

Těkali pohledy mezi Červeným oblakem a Satankem, který ležel pod balvanem. Jestli teď udělají chybu, přivede Satank kraj do války i po smrti.

Postavil se vedle Červeného oblaku a řekl: „Slyšeli jste, co řekl starý náčelník. Není dobré bojovat, když člověk ví, že tím může ztratit všechno. Šerif Tracy a já vám chceme pomoci dostát spravedlnosti, ale jak to máme udělat, když se nechcete o spravedlnost opřít? Složte zbraně a pusťte mě dál.“

Vysoký, hubený Apač, který k němu stál nejblíž, na něj nedůvěřivě pohlédl jiskřícíma se očima.

„Zákon bílých mužů indiány jen trestá,“ řekl. „Jaké záruky nám můžeš dát, že ti bílí rančeři budou potrestáni za to, že vraždili naše lidi, vypalovali naše ranče a odháněli náš dobytek?“

„Zasadím se za to, aby viníci byli potrestáni,“ odvětil Caleb. „Ale nesmíte dál bojovat, jinak vás nebudu moci ochránit. Složte zbraně! Hovořím jasně.“

Červený oblak po jeho boku přikyvoval. „Mluví pravdu, bratři. Uvidíte, že zákon bílých mužů potrestá i bílé muže. Jak se dozvíme, zda tento bílý muž mluví pravdu, když mu nedáme příležitost, aby svá slova proměnil v činy?“

Aniž by se věnoval dalším Apačům, obrátil se na Caleba a řekl: „Jeďte, příteli! Tady vám nikdo nestřeli do zad. Jeďte do kaňonu a dokažte nám, že zákon nepostihuje jen nás, ale i bílé rančery.“

„Zkusím to,“ přisvědčil Jones. „Zákon platí pro každého, náčelníku. Bílí rančeři to dnes zjistí. Dávám vám své slovo.“

Jeden z Apačů mu přivedl hnědáka a Jones se vyšvihl do sedla.

O něco dál stáli Tracy a jeho tři zástupci, ale Caleb se ani nepokusil jim dát znamení. Mohlo by to vzbudit nedůvěru Apačů. Satankova smrt je ochromila a zatím je měli pod kontrolou, ale nesměli si dovolit udělat chybu.

Obrátil hnědáka a pomalu se rozjel do hloubi kaňonu. Byl to divný pocit mít za zády několik tuctů pušek. Kvůli tomu seděl v sedle velmi strnule.

Po chvíli mezi skalami spatřil tváře a hlavně pušek. Dorazil na konec kaňonu, kde byli Hayes a jeho muži chyceni do pasti. Pomalu k nim zamířil.

Kopyta jeho hnědáka klapala na kamení. Jones viděl, že Hayes vyhlédl ze svého úkrytu. On sám byl nezraněn, ale jeho muže zdobily četné šrámy. Caleb odhadoval, že Hayes má ještě dva tucty jezdců.

„Ahoj, Hayesi,“ řekl a zadržel hřebce. „Co se stalo se zbytkem tvých mužů?“

„Toto jsou všichni, kteří přežili,“ unaveně odvětil Hayes a hlavní pušky opsal kruh. „Co chcete, marshale?“

„Mám vás vyzvat, abyste složili zbraně.“

Hayes se divoce zasmál. „Složit zbraně?“ odtušil. „Proč? Aby nás ti rudokožci konečně odkrouhli?“

„Nemáte na vybranou. Zastřelil jste sice jejich vůdce, Hayesi, ale to je nezastaví. V ústí kaňonu čeká asi stovka Lipanů a Tonkawů ozbrojených noži. Jestli se nevzdáte, tak vás napadnou. Víte, že s těmi pár chlapy proti nim nemáte šanci. Jestli začnou bojovat noži, pak to znamená, že to nepřežije nikdo z vás. Víte velice dobře, že z této pasti se živí nedostanete.“

„A co se stane, když se vzdáme?“ otázal se jeden kovboj. „Co když ti rudoši jenom čekají na to, až složíme zbraně?“

„Mohu vám dát své slovo, nic víc,“ řekl Caleb. „Pokud to ale neuděláte, pak nikdo z vás už neuvidí vyjít měsíc.“

„A potom?“ zeptal se Hayes a opřel se o pušku.

„Bude s vámi soud v Nuevo Guadelupe,“ odpověděl Jones.

„Soud?“ rozesmál se Hayes. „Kvůli čemu? Kvůli tomu, že jsme se bránili smečce rudých ničemů?“

„Bude proti vám vznesena žaloba za vraždu, porušení obecního míru, ozbrojené přepadení, porušení městských práv Nuevo Guadelupe a za několik dalších deliktů. A nezapomeňte na to, že jste prodával indiánům zbraně a alkohol, Hayesi. Časy pirátství na prérii jsou pryč. Vy jste to poznal pozdě. Zákon a pořádek už zavládl i v pohraničí. Tak co, chlapi, jak se rozhodnete?“

V Hayesově obličeji se cosi změnilo. Přivřel oči a zdálo se, že přemýšlí.

„Nikdy jsem s indiány neobchodoval,“ opáčil. „To s tím prodejem lihu a zbraní je lež. Rád bych věděl, co tím sledujete.“

Jones cítil, že situace je vyhnaná na ostří nože. Musel blufovat, musel vše vsadit na jednu kartu. Pokud bude dobrá, má vyhráno a Hayes skončil.

„Lež?“ zapochyboval. „Opravdu? Hayesi, to jste vůbec nikdy nepomyslel na to, že by to jednou mohlo vyjít na světlo? Prodával jste indiánům zbraně a štval jste je pak proti malým rančerům a osadníkům. Když byli jejich farmy a ranče vypáleny, mohl jste jejich půdu levně skoupit. Udělal jste ale jednu chybu. Nechal jste naživu jednoho svědka, který všechno…“

Hayesovi se kolem očí zvýraznily drobné vrásky. Jones si všiml, že pozvedl pušku, tak že mu nyní mířil na hruď. Ukazováček měl přiložený na spoušti a kohoutek winchestrovky byl natáhnutý.

„Jakého svědka?“ otázal se neklidným hlasem. Začaly mu těkat oči.

„Člověka jménem 0’Herlighy,“ řekl Caleb. Hayesovi se zajiskřilo v očích.

Caleb věděl, že mu bluf vyšel. Jeho instinkt ho neklamal. Hayes na to skočil.

Otevřel ústa a řekl: „0’Herlighy už roky nežije.“

„Opravdu?“ poznamenal Caleb. „Tak se podívejte na okraj kaňonu, Hayesi.“

Hayes zvedl hlavu. Jones viděl, jak zbledl. Hayes otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska. Náhle prudce zvedl winchestrovku. Jones však byl rychlejší, sklonil se a vytrhl mu ji z rukou.

Nahoře, na okraji kaňonu, pětadvacet yardů nad nimi stál jezdec.

Hayes se přišel k jednomu balvanu a vzhlédl nahoru.

„O’Herlighy je mrtvý,“ řekl. „Vím, že před osmi lety zemřel. Zbláznil se.“

„Ano, Hayesi,“ zvolal jezdec. „Lidé tvrdí, že jsem šílený. Možná je to pravda. Když člověk musí deset let čekat na pomstu, tak mu to moc nepřidá.“

Hayes sevřel ruce v pěst a zbledl. „Ty jsi mrtvý!“ vykřikl. „Jsi mrtvý. Neslyšíš? Už osm let jsi mrtvý!“

„Byl jsem deset let mrtvý,“ odpověděl jezdec oním zvláštním hlasem připomínajícím varhany. „Ale teď žiju, Hayesi. Teď zase žiju.“

Zpocený rančer se vyděšeně rozhlédl kolem sebe. „ Sestřelte ho!“ zabručel. „Sejměte ho přece!“

„Nezkoušejte to,“ řekl Caleb a opsal Hayesovou winchestrovkou kruh. „Jestli na něho někdo vystřelí, tak koupí kulku!“

„Marshale!“ zvolal jezdec do kaňonu. „Dobře poslouchej, co ti teď Daniel O’Herlighy řekne: Před deseti lety Tonkawové vypálili můj ranč a vyvraždili mou rodinu. Unikl jsem jim jenom proto, že jsem právě byl na prérii. Deset let jsem hledal muže, kteří to udělali. To přepadení mělo na svědomí tucet Tonkawů. Našel jsem je všechny. A všechny jsem je potrestal. Věděl jsem, že za tím stál Hayes, ale nemohl jsem mu to dokázat. Tracyho předchůdce, se kterým jsem se jednou setkal, to zkoušel, ale než stačil něco říct, tak ho proklálo tonkawské kopí. Víte, je těžké přimět indiána mluvit, když ví, že musí zemřít. Ale jeden z nich přece jen promluvil. A prozradil mi Hayesovo jméno. To bylo před třemi dny. Deset let jsem čekal na to, až budu moct zúčtovat s člověkem, který opil tucet indiánů, dal jim pušky a poslal je na můj ranč, aby ho vypálili a vyvraždili mou rodinu. Přísahal jsem, že ho najdu. Věděl, že vím o Hayesových kšeftech s indiány, a proto se mě pokusil odstranit. Hayesi, tvůj čas se naplnil! Za mou ženu a mé děti, které jsem pohřbil pod zuhelnatělými trámy, za můj život, kterýs zničil, ti teď vystavím účet! Kéž bys trpěl víc.“

Caleb viděl, jak se pohnul, ale než stačil něco udělat, objevil se v O’Herlighyho ruce revolver.

Jones se sice pokusil zvednout pušku, ale už bylo pozdě. Kaňonem třeskl výstřel, jehož ozvěna se odrazila od skalních stěn. Vítr od střelce odehnal obláček dýmu.

V následujícím momentu Půlnoční jezdec obrátil koně, a než mohl Jones na zvíře vystřelit, zmizel jezdec i kůň za okrajem kaňonu. Chvíli byl slyšet klapot kopyt, ale ten posléze utichl.

Bradford Hayes se opíral o skálu. Kulka jej zasáhla přímo doprostřed hrudi. Díval se na Jonese, jako by chtěl něco říct, ale z úst se mu již nevydrala ani hláska. Lehce pohnul rukou a pak se svezl po balvanu dolů.

Jones obrátil hnědáka a vyrazil k ústí kaňonu.

„Hayes je mrtvý!“ zvolal na Tracyho, když projížděl kolem něj. „Odzbrojte jeho muže!“

Potom hnal koně tryskem dál. Jestli chtěl ještě dostihnout O’Herlighyho, musel si pospíšit. Za jízdy nabil Haysovu winchestrovku a zvedl ji nad hlavu.

Caleb si zhruba spočítal, kam se O’Herlighy vydal. Půlnoční jezdec se bezesporu v horách dobře vyznal a měl značný náskok. Jones se mu chtěl držet v patách, aby mu nemohl zmizet v nějakém úkrytu.

Kůň doslova letěl. Dýchal ztěžka a z nozder mu odkapávala pěna. Kamenitou poušť Sacramento Mountains spalovalo slunce.

Caleb nevěděl, jak dlouho jel, když konečně O’Herlighyho spatřil před sebou. Dělilo je sotva dvě sta yardů.

O’Herlighy ho v tom okamžiku spatřil a pobodl svého koně ostruhami do slabin. Byl to grošovaný bělouš, který byl značně vychrtlý, ovšem nyní prokázal neuvěřitelné rychlost. Odstup mezi nimi se každou minutou zvětšoval.

Caleb vzal uzdu do zubů a zalícil winchestrovku. Jezdec se mu objevil na mušce, ale jen na okamžik, takže Caleb nemohl pořádně zacílit na jeho koně.

Přesto vypálil. Vedle O’Herlighyho se vznesl obláček prachu. Jones viděl, jak se obrátil v sedle a zvedl ruku.

Pak třeskl výstřel. Kulka jej minula o několik yardů. 0’Herlighy vystřelil ještě několikrát. V panice zmáčkl spoušť celkem pětkrát a potom, jako by měl prázdný bubínek, zahodil kolt a přitiskl se ke krku svého hřebce.

Hnědák však již jevil známky vyčerpání. Sípavě dýchal a Jones věděl, že bude muset za několik málo minut zastavit, jinak se jeho kůň zhroutí. Ještě jednou se pokusil k O’Herlighymu přiblížit, avšak marně. Náskok se neztenčil. O’Herlighy nyní cválal otevřenou krajinou.

Náhle federální marshal uviděl, jak pronásledovaný prudce zastavil koně. Zvíře frkalo, vzpínalo se a pokoušelo se ustoupit zpátky. O’Herlighy se postavil ve třmenech a ohlédl se. Caleb se s winchestrovkou v rukou blížil.

Že by nějaký další 0’Herlighyho trik? pomyslel si Caleb. Ale proč? Vždyť jeho kůň je odpočatější než můj.

V záři zapadajícího slunce bylo nyní O’Herlighymu konečně vidět do tváře. Měl podlouhlý, hubený obličej s šedýma očima posazenýma blízko sebe. Dále jej zdobil orlí nos, vystouplé lícní kosti a šedivý vous pokrývající bradu i tváře.

Jeho pozoruhodné oči se na chvíli upřely na Caleba, načež mu O’Herlighy pojel několik yardů naproti.

V ironickém gestu smekl klobouk a uklonil se.

„Myslíš, žes mě dostal, marshale?“ poznamenal. „To ne! Dan Herlighy se chytit nenechá! Splnil jsem svůj úkol, příteli. Tu slávu z toho, žes polapil Půlnočního jezdce, ti ale nedopřeju.“

Jones se k němu pomalu a opatrně blížil, s winchestrovkou v pravé ruce.

„Vzdejte to, O’Herlighy. Pojeďte se mnou do Nuevo Guadelupe.“

„Aby mě tam předváděli jak zvíře v kleci?“ odvětil O’Herlighy. „To ne. Já se pověsit nenechám, marshale.“

„Nikdo vás nepověsí, O’Herlighy,“ odtušil Caleb. „Ani vás nemohou pověsit.“

„Proč? Protože jsem blázen? Jsem stejně tak málo šílený jako vy. Možná jsem trochu blázen, ale ne moc.“

„Pojedete se mnou?“ otázal se Jones. „Nemůžete přece pořád žít o samotě v horách a…“

„Je to má volba, marshale,“ odvětil O’Herlighy. „Ale můžete být hrdý. Jste jediný, komu se podařilo mě zahnat do úzkých. A teď, hodně štěstí!“

„O’Herlighy!“

Půlnoční jezdec ho však neslyšel. Obrátil koně, pobídl jej a vyrazil tryskem vpřed. Caleb zvedl pušku a přiložil prst na spoušť.

Pozdě.

O’Herlighyho kůň se vznesl do výše, aby poté zmizel.

Jones slyšel krátký výkřik, následovaný tupým nárazem. Pak se rozhostilo ticho.

Jel dál, ale po chvíli se zastavil, protože se pod ním rozevřela hluboká propast. Sesedl a přišel k jejímu okraji.

Na dně propasti, kde již vládly fialové večerní stíny, ležel vedle svého koně O’Herlighy.

Caleb se otočil a pomalu se vrátil ke svému hnědákovi, který si užíval posledních slunečních paprsků toho dne.

„Ano, starochu,“ řekl. „Je po všem. Jsi unavený, co? Já taky, co máš z toho.“

Rozbil Hayesovu winchestrovku o skálu a zahodil ji, načež uchopil uzdy hřebce a pomalu vykročil do houstnoucí temnoty Sacramento Mountains.

+ + + + +

Ráno následujícího dne vyšel Caleb s Tracym z Sherman’s Dining room, kde společně posnídali. Byl to nádherný den. Nad městem se klenula azurová obloha a vítr přivál vůni prérijních bylin.

Oba muži stáli vedle sebe ve stínu přístřešku a Caleb si právě zapaloval doutník, který mu dal Tracy, když tu se na hlavní ulici objevila bryčka. Seděl v ní Jed Hunter, ještě v obvazech, a vedle něj Concha, která v rukou držela opratě. Zjevně měli namířeno k nádraží, kde chtěli nasednout do nejbližšího vlaku.

Tracy kývl na Owena Huntera, který se vynořil ve vchodu hotelu a pomalu vyšel na ulici. Vypadal sešle a unaveně. Jeho mohutná ramena byla svěšená a ruce mu visely při těle, jakoby k němu ani nepatřily. Zůstal stát uprostřed ulice. Concha musela zastavit. Panovalo ticho.

Po chvíli Owen Hunter bryčku obešel a přistoupil k synovi.

Viditelně pro něj nebylo snadné najít vhodná slova.

„Vy - vy chcete pryč?“ zeptal se po několika vteřinách.

Jed Hunter mlčky přikývl a pohlédl do dáli. Ozvalo se pískání lokomotivy.

„Aha,“ řekl Owen Hunter. „Kam - ehm, kam chcete jet? Myslím, ehm…“

„Chceme na sever,“ odpověděl Jed Hunter. „Později možná odjedeme do Kalifornie.“

Owen Hunter sklonil hlavu a opět hledal slova.

A potom silnějším hlasem řekl: „Choval jsem se jako hlupák, že, chlapče? Ale nezapomeň, prosím, že - náš ranč - je vaším domovem. Vím, že není - lehké to všechno - zapomenout. Byl jsem - starý hlupák! Synu, nechceš se i s tvou ženou vrátit na náš ranč? Moc bys mi tím - pomohl a - Jede, chlapče, vrať se zpátky!“

Chytil Jedovu zdravou ruku do dlaní a sevřel ji. Jed pohlédl na Conchu a spatřil v jejích očích lehký úsměv.

„Ano,“ odvětil. „Už jsem málem zapomněl, kde je můj domov. Už jsem to málem zapomněl.“

Caleb chytil Tracyho za ruku a odvedl jej do saloonu. „Chtěl jste mi

přece poručit drink,“ prohodil s úsměvem. „Teď máte příležitost, šerife. Nebo na mně chcete šetřit?“

„To jsem vám zase měl co říct,“ zazubil se Tracy. „Pomyslete na to, že jsem jenom chudý šerif, který musí živit ženu, psa a papouška. Mějte se mnou slitování, marshale.“

Potom, co přistoupili k barovému pultu a vypili každý jednu whisky, Jones vyhlédl oknem ven a uviděl bryčku. Seděli na ní oba Hunterové a mezi sebou měli Conchu. Owen Hunter vypadal šťastně a spokojeně, držel Conchu za ruku a usmíval se na ni.

Caleb se zasněně zahleděl do sklenice.

„Jak dlouho to bude, podle vás, Tracy, trvat, než lidé pochopí, že na barvě pleti nezáleží? Jak dlouho, myslíte, že bude trvat, než všichni lidé pochopí, že jejich srdce bijí stejně?“