John Kirby

Colorado western 062. Muž s hvězdou

Ross Hendrick, tlustý marshal města Nogales, viděl, že jeho šance se snižují. Volba marshala byla přede dveřmi a mnoho lidí ve městě bylo toho názoru, že by měli volit Hendrickova zástupce Huntera Lockharta, protože to právě jeho revolver udržoval desperátskou chásku mimo obvod města. Když však krásná Elena Montoyová potřebovala muže pro nebezpečnou jízdu do kraje indiánů kmene Yaqui, spatřil v tom Hendrick možnost, jak se udržet ve funkci. Byl si totiž jistý, že ani tak drsný muž, jakým byl jeho zástupce, se ze země Yaquiů nevrátí…

Hvízdání meluzíny přehlušovalo všechno ostatní.

K nebi se zvedaly vějíře písku a prachu, které byly hnány prudkým, nárazovým větrem a zastiňovaly slunce.

Muž v závětří skály dřepěl u svého ležícího koně a nad hlavou si držel vlněnou deku. Přesto mu jemné prachové částečky vnikaly do všech pórů a dostaly se mu dokonce i do úst a do nosu.

Papago Jones se pokusil udělat v dané situaci to nejlepší. Dýchal přes bandanu, kterou si dal před ústa a nos, aby nepolykal písek. Měl pevně zavřené oči. Nenadával. Měl reálnou šanci, že tu písečnou bouři přežije, pokud nebude příliš dlouho trvat.

Kdyby nepřišla ta bouře, tak by velice pravděpodobně už nebyl mezi živými.

V Comobabi Mountains na něj totiž číhalo jiné, mnohem vážnější nebezpečí.

Hunter Jones.

Tento muž byl nebezpečnější než všechny síly přírody, které Papago Jones znal. A právě on mu nyní byl v patách.

Papago Jones zimomřivě zvedl ramena, když pomyslel na Huntera Lockharta. Pak se však na jeho vrásčité tváři rozprostřel široký úsměv. Byl si jist, že tentokrát lovec stopu ztratí. Na otiscích kopyt

jeho hnědáka musely být yard vysoké písečné závěje. Než si Lockhart uvědomí, že on, Papago Jones, nemá namířeno do rezervace Papagů, už bude za hranicí, v Mexiku.

A v Mexiku neměl zástupce marshala Hunter Lockhart žádné pravomoci.

Písečná bouře běsnila s neutuchající silou. Vrhala proti skalám vystavených poryvům větru masy písku, a ten pak stékal dolů jako vodopád. Hnědák ležící vedle Papaga Jonese už byl pokryt vrstvičkou jemného prachu.

Běsnění přírody bylo náhle přerušeno tlumeným duněním, která lehce zatřáslo skalou.

Papago Jones číhavě zvedl hlavu. Nedovedl si ten zvuk vysvětlit, ale když byl čím dál tím silnější, pochopil, co to znamená.

Někde nad ním vítr utrhl kamennou lavinu!

Jones se přitiskl ke skále. Zatáhl za uzdu a přitáhl tak hnědákovu hlavu k sobě. Několik yardů od jeho úkrytu dopadly první kameny. A potom přišla lavina.

Papaga Jonese minula, i když jen těsně. Po hlavní mase dopadlo pár posledních kamenů a pak se rozhostilo ticho.

Hnědák trhl hlavou a zařehtal vyděšeným, téměř lidským hlasem. Snažil se vstát, ale nepodařilo se mu to. Vyděšenýma, pískem zarudlýma očima pohlédl na svého pána.

Papago Jones zbledl, když spatřil jeho pravou zadní nohu, která byla v záprstí zlomená. Pomalu si vsunul ruku pod deku, pro revolver. Přitiskl ústí jeho hlavně hnědákovi na čelo, zavřel oči a zmáčkl spoušť.

Výstřel zanikl v burácení větru. Papago Jones byl přesvědčen, že nemohl být slyšet dále než na deset yardů.

Zabalil se do deky a přinutil se, aby nepřemýšlel o důsledcích smrti svého hnědáka. Věděl, že by z toho zešílel. Proto tam jen tak otupěle ležel a odpočíval. Čekal na to, až bouře skončí.

+ + + + +

Vítr se náhle utišil. Písek, který poryvy větry vynesly do vzduchu, nyní v hustých oblacích padal k zemi. Slunce spalovalo krajinu svým žárem.

Papago Jones odhrnul deku, vytřásl si písek z vlasů a rozhlédl se. Na západě ještě vítr hnal písečné víry. Kam oko dohlédlo, byla krajina pokryta vrstvičkou žlutohnědého písku. Náporu písečné masy neodolalo nic.

Papago Jones přivřel oči, když pohlédl proti slunci. To, co viděl, ho nepřekvapilo. Věděl totiž, že Hunter Lockhart jeho stopu neztratí ani v této bouři. Hunter Lockhart nepotřeboval otisky kopyt nebo znamení na skalách či keřích. Stačil mu jeho nos a instinkt.

Tenký vějíř prachu, který se na horizontu zvedal proti obloze, se stále přibližoval. Během jedné hodiny se musel dostat až k němu.

Papago Jones nespěchal. Nemělo smysl prchat. Bez koně by neurazil ani míli. Odvázal ze sedla láhev s vodou a napil se. Potom z pouzdra vytáhl Winchestrovku a v klidu ji zkontroloval. Nemohl dělat nic jiného, než se na setkání s Hunterem Lockhartem připravit.

Vyčistil Winchestrovku i revolver od prachu a písku a pečlivě je nabil. Láhev si pak zavěsil kolem krku, pušku vzal do levé ruky. Obešel skálu, pod níž se schovával před bouří, a rozhlédl se po vhodném místě, odkud by mohl pozorovat planinu.

Objevil ideální místo, skalní plošinu mírně se svažující k severu. Z jejího okraje, leže na břichu, viděl daleko k jihu. Pokud Hunter Lockhart neodbočí, vjede mu přímo do rány.

Papago Jones sklouzl zpátky. Teď měl čas. Nemusel nahoře čekat celou dobu a pražit se na slunci. Stačí, když zkontroluje situaci každých deset minut. Když to udělal po několikáté, uviděl na obzoru siluetu jezdce na koni, a když se přiblížila, poznal, že jezdec sedí na obrovském bělouši.

Toho znal až příliš dobře. V jižní Arizoně každý věděl, že ten bělouš se jmenuje Warrior a že patří Lockhartovi tak jako jeho dlouhohlavňový revolver Remington s postříbřenou pažbou.

Lockhart tedy odbočil na severovýchod. Papago Jones přemýšlel, jestli o něm ví.

Přitiskl si Winchestrovku k tělu. Zatím ji nevystřelí přes okraj plošiny a neriskoval tak, že se od její hlavně odrazí paprsky slunce.

Mohutný bělouš klusal ke skalám. Jezdec měl skloněnou hlavu a neustále prohlížel půdu.

Papago Jones poznal svou šanci. Až jezdec zmizí ze skalami, položí Winchestrovku na okraj plošiny, a než si Hunter něčeho všimne, koupí kulku do prsou.

Jones se usmál. V zásadě už nepočítal s tím, že přežije, ale i ten nejlepší muž někdy udělá chybu. A Lockhart ji udělal.

Napjatě čekal, až jezdec zmizí za skupinou skal. Pak chvatně vytáhl ze sedlového pouzdra Winchestrovku, opřel hlaveň o hranu skály a s rozvahou namířil na místo, kde se za necelou minutu musel objevit kůň s jezdcem.

Tu se zpoza skalisek vynořila hlava koně.

Papago Jones zadržel dech a chystal se zmáčknout spoušť. Ale neudělal to.

Jeho oči se rozšířily údivem.

Grošákovo sedlo bylo prázdné!

Papago Jones užasle hleděl přes okraj skály a nebyl schopen se pohnout. Ačkoli se předtím choval klidně, nyní se ho zmocnil strach, jaký dosud nepoznal. Své zklamání ventiloval v nekontrolovaném výkřiku. Pustil Winchestrovku, která spadla ze skalní plošiny dolů.

Po čtyřech se Papago Jones plazil podél hrany plošiny. V očích měl uštvaný výraz. Ani nepomyslel na to, že by se mohl Lockhartovi postavit s revolverem. Dostal z něho strach. Hunter Lockhart totiž zatím zvládl každého, kdo se v okrese Santa Cruz dostal do potíží se zákonem.

Papago Jones si utřel pot z očí. Chvějící se rukou vytáhl z pouzdra revolver. Uviděl širokou puklinu ve skále, kam se mohl schovat, a okamžitě se k ní rozběhl. Několikrát klopýtl, ale vždy se sebral a pokračoval dál. Chtěl se ukrýt. Byla to jeho jediná šance.

+ + + + +

Když tam dorazil, klesl na kolena a po čtyřech se dostal dovnitř. Poněkud se uklidnil a začal uvažovat bez horečného chvatu.

Obrátil se, aby se mohl zády opřít o skálu. Jeho pohled upoutal temný stín, který vrhal vysoký muž.

Papago Jones hleděl na zástupce marshala, jako by ho viděl poprvé v životě. Přitom ho znal zatraceně

dobře. Až příliš dobře. Kdyby to byl někdo jiný, tak by se teď možná odvážil zmáčknout spoušť. Tváří v tvář Lockhartovi to však neudělal.

Hunter Lockhart měl revolver zastrčený v pouzdře a hlaveň winchestrovky měl skloněnou k zemi.

„Vyjdi ven, Pago,“ řekl svým hlubokým hlasem.

Papago Jones váhal. Měl strach ze smrti. Věděl, že zemře, pokud sáhne po zbrani. Co když ho ale ve městě pověsí, když se nechá polapit? Ano, to bylo jisté jako amen v kostele, koneckonců koho zajímá život nějakého míšence?

Papago Jones zvedl revolver a vypálil. Záblesk výstřelu ho oslepil, a tak neviděl, jestli Huntera Lockharta trefil. Nečekal, až se znovu objeví, a vystřílel všech šest nábojů v bubínku.

Před skalní štěrbinou se vznášel dým z výstřelu, který se jen pomalu rozplynul. Papago Jones zavřel oči a neodvážil se je otevřít. Ačkoli se potil, zároveň mu přeběhl mráz po zádech.

„Vyjdi ven, Pago!“

Ten hlas zněl naprosto stejně jako předtím.

Papago Jones ani nic jiného nečekal. Doufal, že Lockhart bude střelbu opětovat. Pak by konečně bylo po všem. Vstal a vyšel z úkrytu. Pomalu se uklidnil. Zmocnila se ho lhostejnost. Pokrčil rameny. Tak ať ho v Nogales pověsí.

Hunter Lockhart stál na tom samém místě jako předtím. Jeho oděv byl pokryt prachem a z pravého ramene krvácel. Rukáv jeho košile byl prosáklý krví.

Papago Jones se usmál, když spatřil krev.

„Tak jsem tě přece jen dostal,“ prohodil. Hunter Lockhart pokrčil rameny.

„Nepočítal jsem s tím, že budeš střílet na starého přítele, Pago,“ řekl. „Mělo tě napadnout, že se ti to nepodaří.“

Papago Jones zvážněl a jako tolikrát, když stál před Hunterem

Lockhartem, se ho zmocnil vztek nad jeho převahou.

„Já jsem tě nechtěl zabít!“ vykřikl. „Schválně jsem střílel vedle. Chtěl jsem, abys mě zastřelil, aby mě ta smečka v Nogales nemohla pověsit!“

„Nikdo tě nebude lynčovat,“ řekl Hunter Lockhart. „Předstoupíš před soud jako každý jiný. A nejsi na tom tak špatně. Mám dva svědky, kteří odpřísáhnou, že to byla nešťastná náhoda.“

Papago Jones se rozesmál.

„A ty myslíš, že to porotu bude zajímat? Měl jsem spor s Markem Hellerem, to ví ve městě každý. A všichni věří, že jsem při zatýkání Cheta Marcose schválně střílel vedle, abych Hellera zabil. Ne, Huntere. Nemusíš mi nic namlouvat. Až se vrátím do Nogales, tak mě pověsí.“

„Uvidíme,“ prohodil Hunter Lockhart, načež míšence, který ještě před třemi dny nosil hvězdu pomocného marshala, přivedl ke svému grošákovi, který stál přibližně sto yardů odtud.

Papago Jones rezignoval. Svěsil hlavu a nebránil se, když mu Lockhart spoutal ruce za zády. Lockhart vylezl do sedla a vysadil míšence za sebe.

Grošák si z dvojité zátěže nic nedělal. Klusal po pusté planině na jih a udržoval rovnoměrné tempo. Slunce již dosáhlo zenitu a vedro bylo nesnesitelné. Papago se cítil

hrozně. Zdálo se mu dokonce, že na krku cítí smyčku.

+ + + + +

Houpací křeslo zavrzalo při každém zhoupnutí, ale to tlustému muži, který v něm seděl, nevadilo. Měl zavřené oči a klimbal. Polední vedro se snad ani jinak přečkat nedalo. Silně se potil a jeho oděv byl již celý mokrý. Ani ovívání zhruba třináctileté papagské dívky příliš nepomáhalo.

Ross Hendrick ta vedra nenáviděl. Bylo to to jediné, co mu kazilo život. Jinak se cítil báječně. Nogales nebylo nejhorším městem Arizony. Dalo se tu obchodovat přes hranici, a když měl člověk navíc takový post jako on, tak šlo všechno velice lehce naaranžovat.

Ross Hendrick byl v Nogales marshalem.

Marshal v pohraničním městě měl obvykle spoustu práce. V Nogales tomu nebylo jinak. Ross Hendrick si však dokázal pro každou práci najít ty pravé lidi. Trval na tom, že musí mít dva zástupce a městská honorace, která člověka, jako byl on, ve funkcí marshala potřebovala, aby nad jejich ne zrovna legálními obchody přivřel obě oči, kousla do kyselého jablka a přikývla.

Ross Hendrick měl šťastnou ruku, když jako svého zástupce jmenoval Huntera Lockharta. Trvalo mu sice

nějakou dobu, než tomu muži vysvětlil, že mu do podivných obchodů honorace nic není, ale od toho okamžiku byl Hendrickův život mnohem pohodlnější. Práci za něj vyřizoval Hunter Lockhart, především ale zvládal nebezpečné záležitosti, do kterých by se Hendrick sám nikdy nepustil.

Ross Hendrick tedy mohl být spokojen se sebou i se světem. V poslední době ovšem na jeho budoucnost padl temný stín. Souviselo to právě s Hunterem Lockhartem. Zástupce marshala byl ve městě oblíben. Jeho úspěchy udělaly na lidi dojem a Ross Hendrick se od svých přátel dozvěděl, že se o něm nemluví zrovna dobře.

„K čemu potřebujeme tlustého a líného marshala?“ zeptal se před několika dny v saloonu kovář Reed Desmond. „Všechnu práci dělá Hunter Lockhart. Příště bysme měli zvolit marshalem ho.“

Ross Hendrick se zděsil, když mu to majitel saloonu pověděl, a zároveň pokrčením ramen naznačil, že městská honorace už nemá na volbu takový vliv jako dřív.

Ross Hendrick se nad tím musel zamyslet. Volba stála přede dveřmi, mělo k ní dojít už za měsíc.

Tlustý marshal bezděky otevřel oči, když jej papagská dívka přestala ovívat.

„Pokračuj,“ zavrčel.

Dívka ukázala svou malou rukou na Main Street. Ross Hendrick pohlédl tím směrem a okamžitě se přestal houpat. Spatřil totiž bílého grošáka. Hunter Lockhart se znovu vracel z úspěšného lovu.

Ross Hendrick spolkl kletbu a vstal. Bylo načase, aby proti svému zástupci něco podnikl.

„Hunter ho dostal!“ vykřikl muž na druhé straně ulice a Ross Hendrick si všiml obdivného tónu v jeho hlasu. Zlostně se otočil a zmizel z úřadovny. Papagskou dívku, která mu stála v cestě, hrubě odstrčil stranou. Nestačila se chytit houpacího křesla, upadla a svalila se na chodník.

Když pohlédla za ním, oči jí žhnuly nenávistí.

+ + + + +

Byl čas siesty.

Jen málo lidí se zdržovalo na ulici, když Hunter Lockhart se svým zajatcem vjel do Nogales. Vedle grošáka běžel malý chlapec, který na Lockharta obdivně hleděl.

„Trefil tě, Zástupče?“ zeptal se kluk a kývl na Lockhartovo zakrvavené rameno.

„To je jenom šrám, Hanku,“ řekl Lockhart. „Pago si mě spletl s divokým Apačem.“

„Budeš viset, Pago,“ řekl chlapec, načež odběhl, aby svým přátelům

oznámil, že Hunter Lockhart je ve městě i se zajatým Papagem Jonesem.

„Vidíš,“ řekl míšenec. „Už i děti jsou proti mně.“

„Neber to tak vážně, Pago,“ odtušil Lockhart. „Víš přece, jaké děti jsou.“

Míšenec zavrtěl hlavou.

„Nesnaž se mi nic namluvit, Huntere,“ tiše prohodil. „Víš tak dobře jako já, že nemám šanci. Máš mě na svědomí, protože nikdo jiný by mě nedostal.“

Hunter Lockhart mlčel. Věděl, že míšenec má pravdu. Řekl si však, že jen konal svou povinnost. Kromě toho věřil, že má dost velký vliv na to, aby porotu přesvědčil o tom, že smrt Marka Hellera byla nešťastná náhoda.

Hunter Lockhart zastavil svého grošáka před sídlem marshala a seskočil ze sedla. Nato pomohl Jonesovi z koně a přivedl jej ke schodům vedoucím na chodník.

Indiánská dívka pohlédla na Papaga Jonese, a pak upřela oči na Lockharta.

Hunter její pohled cítil a bylo mu to nepříjemné, protože věděl, že mu tímto mlčenlivým způsobem vyčítá, že uštval svého přítele Paga.

Hunter Lockhart kolem ní mlčky prošel.

Tlustý Ross Hendrick seděl ve svém koženém křesle za psacím stolem. Pohlédl na zástupce a očekával hlášení. Lockhartovi se však mluvit

nechtělo. Odvedl zajatce do cely, zamkl ho v ní a pak se zase vrátil do úřadovny.

V tom na něj zavolal marshal.

„Co se děje, Huntere? Nechceš mi konečně říct, jak se ti povedlo ho chytit?“

Hunter Lockhart se zastavil a vrhl na Hendricka chladný pohled.

„Pět dnů jsem se nezastavil a většinu té doby jsem strávil v poušti. Dostal jsem se do písečné bouře a spolykal jsem snad pytel prachu. V kloubech mi vrže písek. Mám vyschlé hrdlo a pálí mě rána na rameni. Nejdřív si dám lázeň, najím se a potom si zajdu do saloonu spláchnout ten prach. Pak budu spát - asi dvacet hodin. A když se probudím, možná se tu zastavím a o všem ti řeknu. Jasné, Rossi?“

Ross Hendrick zrudl hněvem a zalapal po dechu. Takže tak! Ten chlápek už se cítí být novým marshalem! Chtěl Lockharta odkázat ostrými slovy do patřičných mezí, jenže zástupce vyšel beze slova ven a práskl za sebou dveřmi.

Rosse Hendricka se zmocnil neklid. Situace byla vážnější, než si myslel. Co měl dělat? Propustit Lockharta nemohl. V pohraničním městě, jako bylo Nogales, se dennodenně objevovali bandité a podobná sebranka. A kdyby tam nebyl Hunter Lockhart, občané by chtěli, aby proti banditům zasáhl on sám. A na to Ross Hendrick neměl chuť. Na to měl příliš rád život.

Ne, musel udělat něco jiného. Hunter Lockhart musel na delší dobu zmizet z města. A možná by mohl chybět právě při volbě marshala. Pak by Hendrick lidi přesvědčil, že Lockhart je v Nogales ještě zástupcem jen kvůli němu. Nějakou dobu by to šlo i bez Lockharta, protože většina desperátů v pohraničí věděla, že v Nogales pevnou rukou vládne zástupce Hunter Lockhart, a proto se městu vyhýbali jak čert kříži.

Ross Hendrick začal přemýšlet, jak by plán uvedl v život.

+ + + + +

Jen se Hunter Lockhart umyl, šel do restaurace stojící vedle městské banky. Muži a ženy, které cestou potkal, ho přátelsky zdravili a on si vždy jen s úsměvem sáhl na okraj klobouku. To, že jej lidé měli rádi, mu lichotilo, a tak si vzpomněl na slova místního kováře, který se ho pokoušel přemluvit, aby při příští volbě marshala kandidoval. Když nad tím tak přemýšlel, tak vlastně za sebou měl kus práce. To jen Ross Hendrick pořád seděl na svém houpacím křesle a vyhříval se na slunci.

Laura Higginsová jej pozdravila úsměvem, který ho zahřál u srdce. Mnohé noci o ní snil, ale zatím nenalezl dost odvahy k tomu, aby se jí zeptal, co si o něm myslí. Co vlastně

je? Obyčejný zástupce marshala, nic víc. S platem šedesát dolarů měsíčně. S tím tak tak vyšel a ženu by tím rozhodně neuživil. A žít na její náklady? Ne, to nepřicházelo v úvahu.

Posadil se k volnému stolu u okna a objednal si steak s fazolemi a salátem. Laura Higginsová jeho objednávku oznámila do kuchyně a posadila se k němu. V jídelně byli kromě něho už jen dva muži, cizinci z Yumy. Víc návštěvníků obvykle přicházelo až za hodinu.

„Slyšela jsem, žes přivezl Paga,“ prohodila a Hunterovi se zdálo, že se v jejích očích objevil náznak nelibosti.

„Když se za někým vydám, tak ho i dostanu,“ řekl chladněji, než chtěl.

„Nebuď hned tak zlý, Huntere,“ smutně odvětila Laura. „Víš, jak jsem to myslela. Ještě před pěti dny jste byli přátelé a teď ho přivedeš pod šibenici.“

„Už s tím zase začínáš,“ zavrčel Lockhart. „Kdo tvrdí, že ho pověsí? Bude se konat přelíčení a tam vyjde najevo, že to byla nešťastná náhoda. Možná si odbručí rok za zabití z nedbalosti. Proč musel jít po tom Chetu Marcosovi? Dobře přece věděl, že ten chlápek v Arizoně není hledaný.“

„Kdyby ten chlap zabil tvého bratra, tak bys mluvil jinak,“ řekla Laura Higginsová.

Hunter Lockhart mlčel. Nejvíc ho rozčilovalo to, že Laura měla pravdu. Když zvažoval Papagovy šance, musel připustit, že jsou malé. Lockhart proklínal svou ješitnost. Zakládal si na tom, že mu ještě nikdy nikdo neunikl. Proč se vlastně jen za Pagem vydával? Měl hodit tomu tlusťochovi Hendrickovi hvězdu pod nohy. Sakra!

Teď už na všechno bylo pozdě.

Laura Higginsová mu položila ruku na rameno.

„Nejdřív se najez, pak všechno uvidíš jinak,“ poznamenala s úsměvem. „Ty už si nějak poradíš.“ Vstala a po několika minutách se vrátila se steakem. Potom jej opět opustila.

Huntera však již přešla chuť. Musel myslet na Paga, který byl ve vězení a věděl, že skončí na šibenici.

Lockhart zavrtěl hlavou. Ne, to nikdy nepřipustí. Souboj mezi Pagem a Chetem Marcosem sice neviděl, ale Pago mu nikdy nelhal. A že by zabil člověka jen proto, že se s ním večer předtím porval? Mark Heller ho sice porazil, ale ani on nevyvázl bez šrámů. A to všechno kvůli té papagské dívce, kterou opilý Mark Heller obtěžoval.

Hunter Lockhart odešel ven, ještě než se Laura vrátila, a půlku steaku nechal na talíři. Vlastně měl původně v úmyslu se ten večer opít, ale i na to ho přešla chuť. Kráčel směrem k marshalově úřadovně, aby pak zabočil do postranní uličky, kde obýval jedno patro v dvoupatrovém domě vdovy po soudci Holleranovi.

Ani se nesvlékl a padl na postel.

Po několika minutách usnul.

+ + + + +

Probralo jej bouchání na dveře.

„Pane Lockharte! Pane Lockharte!“

Ten vysoký hlas patřil Kenadi, oné papagské dívce.

„Co se děje, Kenadi?“ zeptal se z polospánku. Dal nohy dolů z postele a podivil se, že se před spaním ani nevyzul. Otevřel dveře a tázavě na dívku pohlédl.

„Posílá mě marshal,“ řekla. „Máte za ním okamžitě přijít.“

Hunter si klidně připásal opasek a na stehno si připnul pouzdro na kolt. Vyhlédl z okna.

„Je odpoledne nebo ráno?“ otázal se.

Kenadi na něj vrhla užaslý pohled. „Ráno. Je něco po osmé.“

Hunter ji odvedl ke dveřím.

„Řekni mu, že hned přijdu. Ale nejdřív se nasnídám.“

Dívka se usmála, úslužně přikývla a zmizela. Na schodech zazněly její cupitavé kroky.

Hunter přišel do restaurace Laury Higginsové a nasnídal se. Lauru nikde neviděl. Styděl se ptát se po ní číšnic. Půl hodiny počkal, ale když pak stále nepřicházela, zaplatil a vydal se k úřadovně.

Ross Hendrick byl bohorovně klidný, což Lockharta překvapilo. Čekal totiž, že bude rudý vzteky a že na něho bude dštít oheň a síru.

Nic takového. Ross Hendrick byl vlídnost sama, a to Lockhartovi připadalo navýsost podezřelé.

„Posaď se, Huntere,“ řekl a jeho rty vykouzlily úsměv stejně umělý jako jeho horní řezáky. „Musím s tebou mluvit.“

„Nový úkol?“ zeptal se Lockhart.

Ross Hendrick pokýval hlavou.

„Něco takového. Není to sice oficiální věc, ale díky svému politickému náboji má velký význam pro celé město.“

„A když to odmítnu?“

„Ještě ani nevíš, o co jde,“ otcovským tónem řekl Ross Hendrick. Ten tón Hunter nemohl vystát.

Máš za lubem nějakou čertovinu, pomyslel si, ale nahlas to neřekl, protože pro své podezření neměl důkazy.

„Samozřejmě, můžeš to odmítnout,“ dodal marshal. „Ale to by se městské honoraci moc nelíbilo. Jedná se totiž o seňoritu Elenu Montoyovou.“

Hunter Lockhart přivřel oči. Elena Montoyová byla nejbohatší dívkou severního Mexika. O co jde? Že by to mělo něco společného se smrtí jejího otce? Zemřel před čtyřmi týdny a učinil tak z Eleny a Josého Montoyových nejbohatší lidi v okruhu tisíce mil.

Ross Hendrick udělal dramatickou pauzu a vychutnával si Lockhartovo ohromení.

„Víš, její bratr José před smrtí jejich otce odjel do jejich starého dolu v San Bernardino Mountains a od té doby o něm nikdo neslyšel. Seňorita Montoyová poprosila našeho starostu, aby jí poslal toho nejlepšího muže, kterého zná. Má ji a několik dalších mužů vést do San Bernardino Mountains a hledat tam jejího ztraceného bratra. Starosta se obrátil na mě a nejlepší muž, kterého znám, jsi ty, Huntere.“

Hunter Lockhart by nejraději tlusťochovi odpověděl pěstí. Ross Hendrick zkrátka našel příležitost, jak ho dostat z města, a to právě v době, kdy se měl volit marshal.

Měl by to odmítnout?

Ne, to bylo nemožné. Montoyové byli v americké části Nogales velmi oblíbeni a lidé by reagovali nevraživě, kdyby seňoritě odmítl pomoc, navíc když před několika týdny ztratila otce.

Hunter Lockhart v duchu zaklel. To ten idiot José Montoya musel jel zrovna do San Bernardino Mountains? Každý hlupák v kraji přece věděl, že to je jediná oblast, kde ještě neomezeně kralují Yaquiové.

„Co mám udělat?“ zavrčel po chvíli. Marshalovi se ve tváři objevil triumfální výraz.

„Seňorita Montoyová tě očekává ještě dnes. Řekl jsem jí, že tak vznešený úkol určitě neodmítneš.“

Hunter Lockhart plivl na podlahu, a to zcela úmyslně, protože věděl, že to je jedna z věcí, které Hendricka dohání k šílenství. Ale Ross Hendrick jeho záměr vystihl a nehnul ani brvou. Stále se farizejsky usmíval.

Dveře do traktu s celami byly otevřené a Papago Jones tak všechno slyšel.

„A co já?“ vykřikl. „Jestli zmizíš, Huntere, tak mě na nejbližší stromě pověsí!“

„Drž zobák, Pago!“ okřikl ho marshal a pravou nohou zabouchl dveře.

Papago Jones zuřil, ale přes těžké dubové dveře byly zvuky slyšet jen tlumeně. Hunter chtěl ještě něco říct, ale pak se mlčky obrátil a zmizel. Ross Hendrick nemusel vědět, že si o Papagův osud dělá starosti, aby ho pak nezačal podezírat, kdyby se míšenci náhodou podařilo uprchnout z vězení.

Hunter se na dlouhou jízdu do Mexika pečlivě připravil. Doplnil si výbavu a koupil si nový spací pytel, protože neměl čas ten starý vyčistit od písku. Pak si sbalil náboje a zásoby a vzal si vak z kozí kůže, do kterého se vešlo třikrát víc vody než do plechové láhve.

Když byl hotov, přijel k restauraci, aby se ještě rozloučil s Laurou Higginsovou. Možná ji uvidí naposledy v životě.

Tentokrát tam Laura byla.

Mlčky ho vyslechla. Z tónu jeho vyprávění cítila, že ta cesta bude velmi nebezpečná. Postavila se na špičky, naklonila se k němu a políbila ho. Nebyl to polibek na rozloučenou. Naopak. Pro Huntera Lockharta tím polibkem začínala budoucnost. Předsevzal si, že se z Mexika musí v pořádku vrátit. Pak všem ukáže, co v něm vězí. Hlavně ovšem dvěma lidem.

Rossu Hendrickovi a Lauře Higginsové.

+ + + + +

Hunter Lockhart už na vestě neměl hvězdu, když přijížděl k třem mexickým hraničářům. Znali ho a zřejmě už věděli, proč jede do Mexika. Přátelsky se na něj usmáli a bez dalšího ho nechali jet dál.

Mexická a americká část Nogales se lišily jako den a noc. Zatímco na americké straně byly všechny domy ze dřeva nebo z kamene, zde byly pouze z pálených cihel. Nenašli byste zde chodníky a namísto povozů se zboží převáželo v kárách tažených osly. Povrch ulice byl značně hrbolatý.

Hunter se zdržoval v mexické části města rád. Lidé tam byli přátelštější a otevřenější. Ačkoli měli hluboko do kapsy, zdáli se být šťastnější. Dívali se na život hlavně z té příjemnější stránky a měli pravdu.

Ve sluncem zalitém městě zářily nabilo nalíčené zděné domy. V úzkých uličkách, kterými Hunter Lockhart projížděl, se tetelil vzduch. Několik dětí se honilo s velkým žlutým psem. Jinak se v uličkách nikdo nezdržoval. Lidé zde totiž vycházeli ven až večer, když se trochu ochladilo.

Jakmile Lockhart vyjel z města, spatřil velké bílé budovy, které stály asi míli za městem na jednom kopci. Odtud bylo možné přehlédnout celé město a odtud se také již po tři staletí Nogales vládlo. Neomezenými vládci tohoto kraje byli Montoyové a zatím se jim nikdo nepostavil.

Montoyové byli oblíbení. Nikdo z nich se zatím nemusel uchylovat k násilí a k lidem se chovali vždy korektně, díky čemuž také jako jediná šlechtická rodina v kraji přežili tři revoluce.

Hunter Lockhart se pokusil vybavit si tvář Eleny Luisy Montoyové. Naposledy ji viděl před čtyřmi lety, potom ji její otec poslal do školy v Mexico City. Teď byla opět tady a zdálo se, že se vůbec nezměnila, protože se vždycky snažila dotáhnout do konce to, co jednou začala.

Hunter se usmál, když si vzpomenul na to, co mu kdysi provedla. To jí bylo sedmnáct a dala mu facku, načež utekla ke svému otci, který se tomu však jen zasmál. Jak také mohl žádat po zástupci marshala,

aby hledal jezdecký bičík, který ztratila.

Elena byla velmi půvabná, obzvlášť když se jí vztekem jiskřilo v očích. Hunter byl přesvědčen, že se nezměnila ani v tomto ohledu.

Velký bílý dům byl obehnán tři yardy vysokou zdí. Hunter přijel až k bráně, nad níž visel zvonek. Ze sedla viděl, že vrata jsou zavřená.

Na velkém nádvoří nebylo moc lidí. Pouze vzadu u stáje lelkovalo několik mužů. Lockhart viděl, že to jsou Američané. Před verandou domu dva peóni sedlali nádherného, sametově se lesknoucího vraníka.

Hunter vytáhl z pouzdra Remington a zaklepal její pažbou na bránu. Američané před stájí a oba peóni pohlédli k bráně. Jeden z peónů k ní přiběhl a otevřel ji.

„Buenos dias, seňor Lockhart,“ zvolal peón.

Hunter na něj přátelsky kývl. Neviděl, jak jeden z Američanů u stáje sebou trhl a bleskově zmizel za nízkou zděnou stájí.

„Seňorita už na vás čeká,“ řekl peón. „Právě chtěla vyjet podívat se, jestli jedete.“

„Jak ví, že jsem ten džob vzal?“ podivil se Lockhart s úsměvem.

Peón pokrčil rameny. Když Hunter sesedl, vzal grošáka za uzdu a odvedl jej do stínu domu.

„Buenos dias, seňore Lockharte,“ řekl další peón. „Povím seňoritě, že jste přijel.“

Hunter Lockhart uslyšel lehké kroky na kamenných dlaždicích velké haly. A zaslechl i něco jiného, něco, co ho zalarmovalo.

Cvaknutí kohoutku revolveru!

V mžiku klesl na kolena, obrátil se a hladce vytáhl z pouzdra remington. Třeskl výstřel a těsně kolem jeho pravého ucha proletěla kulka. Hunter spatřil záblesk na rohu stáje. Neměl čas mířit, takže zacílil na záblesk.

Remington vyslal svůj olověný pozdrav. Znělo to, jako by se kulka zavrtala do zdi, ale pak zpoza rohu vyvrávoral muž. Levou ruku si držel na prsou. V pravačce měl revolver. Ještě stačil čtyřikrát vystřelit, ale již neměl sílu kolt zvednout. Další kulky, které vypálil, se tak zaryly do země před ním.

A pak bylo po všem. Muž se zastavil a nahrbil se. Kolt mu vypadl z ochabujících prstů. Rozšířenýma očima hleděl na Huntera.

„Proklínám tě - Lockharte…“ zasípal, načež padl tváří do písku a zůstal bezvládně ležet.

Hunter neměl tušení, o koho jde. Toho muže nikdy neviděl. A omyl to být nemohl, protože ten muž vyslovil jeho jméno.

Tu za sebou uslyšel tichý výkřik. Otočil se teprve, když se ujistil, že ostatní čtyři Američané u stáje proti němu nic nepodniknou.

Elena Luisa Montoyová za těch několik let ještě zkrásněla, což nezakryl ani šok v její tváři.

Vyděšenýma černýma očima hleděla na mrtvého, než pohlédla na Huntera.

Velice rychle se zase ovládla. Výraz její tváře byl neproniknutelný, jak se ostatně na příslušnici mexické šlechty slušelo.

„Bylo to nutné, pane Lockharte?“ otázala se. „Co vám ten muž udělal?“

Hunter byl svobodný Američan nesvázaný žádnými konvencemi. Nemusel se tvářit upjatě. Usmál se a řekl:

„Viděla jste to celé?“

Elena Montoyová zavrtěla hlavou.

„Stačí, že…“

„Nestačí,“ řekl Hunter a úsměv z jeho tváře zmizel. Ta namyšlená slečinka už ho začínala rozčilovat. „Zeptejte se lidí, kdo si začal. Nepřijel jsem sem proto, abych se tu nechal oddělat.“

Elena pohlédla na peóna, který držel jejího vraníka, a když ten přikývl, řekl o něco přívětivěji: „A proč vás napadl? Musel pro to přece mít důvod.“

Hunter na to neměl odpověď. Všiml si, že k němu kráčí ti čtyři Američané, a otočil se.

Ti muži otázku Eleny Montoyové slyšeli. Jeden z nich, vysoký blondýn s podobnou postavou, jakou měl Hunter, přistoupil k šlechtičně.

„Jmenoval se Chet Marcos, seňorito,“ řekl hlubokým hlasem. Hunter si jej změřil pohledem. Měl dobrý odhad na lidi. A tento muž byl extraklasa, to věděl okamžitě. Jistě není o moc horší než já, pomyslel si, možná je dokonce lepší. To ale ještě zjistí na dlouhé cestě do San Bernardino Mountains.

„Myslel si, že ho Lockhart chce zatknout kvůli přestřelce s tím indiánským zástupcem,“ dodal blondýn, přičemž poslední slovo vyřkl tak pohrdavě, že Hunter by ho nejradši srazil pěstí k zemi. Takové nesnášel! Mysleli si o sobě, že jsou kvůli svým světlým vlasům a modrým očím bůhvíco.

Mlčel však a pouze díval se do blondýnových vodnatých očí. Pistolník pohled opětoval a souboj vůlí blondýn prohrál. Nejprve odvrátil zrak, načež opět pohlédl na Elenu Montoyovou.

„Nechcete nás představit?“ zeptal se s úsměvem.

Elena se otočila a vrátila se do haly. U dveří se ale zastavila a poznamenala přes rameno: „Udělejte to sám, Farrelle. A s vámi, seňore Lockharte, chci mluvit za půl hodiny.“

Aniž počkala na odpověď, odplula na vlnách své pýchy do haly.

Blondýn se zazubil.

„Pro ni jsme jen špína,“ řekl. „Jenže bez nás by nemohla jet do San Bernardino Mountains, takže k nám bude muset být trochu přátelštější.“

„Na mě je přátelská dost,“ prohodil Hunter. „Tebe, tuším, znám. Kdo jsi?“

„Jmenuju se Buck Farreli,“ zněla odpověď, přičemž blondýn pohlédl na Huntera, jako by čekal, že padne na kolena.

Lockhart jeho jméno znal. Už o tom muži slyšel. Hrál rozhodující roli v proslulé válce v okrese Lincoln v Novém Mexiku a tvrdilo se, že s koltem není o mnoho pomalejší než Billy the Kid.

„Měl bych to jméno znát?“ řekl Hunter a blondýn na něho vrhl jedovatý pohled. Zdálo se, že je velmi ješitný.

„To je Lee Clanton,“ dodal po chvíli a ukázal na hubeného muže, který už měl podle všeho svá nejlepší léta za sebou. Jeho hlava připomínala lebku. Tupě se na Lockharta usmál, sňal si klobouk a neohrabaně se uklonil. Měl holou hlavu. Lockhart na ní nespatřil ani vlas.

Vedle Clantona stál menší muž s širokými rameny. Jeho kulatý obličej už Lockhart někdy viděl, a když uslyšel jméno Reno Salzman, věděl již také, kde. Zatykač na tohoto muže visel v sídle marshala v Nogales. V souboji zabil jednoho muže.

„To je Rabbit Potts,“ řekl Buck Farreli nakonec.

Čtvrtý Američan Huntera málem rozesmál. Měl špičatý, krysí obličej, křivý nos a tenké rty, mezi nimiž trčely hlodavci horní řezáky. Právě proto se mu přezdívalo Králík. Byl ozbrojen dvěma kolty, ale Lockhart pochyboval o tom, že s nimi umí dobře zacházet. Obouručí střelci byli výjimeční a Lockhart je znal skoro všechny.

Bylo mu jasné, že ještě bude mít příležitost ty muže poznat blíž. Nejednalo se právě o mužstvo podle jeho gusta, ale když se mělo jet k Yaquiům, tak se jejich otrlost ještě mohla hodit.

Bojovat uměli, to na nich bylo vidět už zdaleka. Hunter byl dokonce rád, že je bude mít po boku.

Chvíli se s nimi pobavil a dal jim najevo, že při tomto podniku bude šéfem on. To jim však už zřejmě vysvětlila Elena Montoyová, protože neodporovali, jak čekal.

Z domu vyšel jeden Mexičan a zamířil k nim. Měl stříbrem zdobené sombrero a také jeho černý kožený oděv byl bohatě vyšívaný. V levé ruce držel krátký bičík, kterým se při chůzi šlehal do vysoké holínky. Při každém kroku cinkaly jeho velké ostruhy typu chihuahua.

„Buenos dias, Huntere,“ řekl s úsměvem. „Seňorita vás očekává.“ Ostatním Američanům nevěnoval ani jediný pohled.

„Buenos dias, Manueli,“ pozdravil Hunter. „Těší mě, že tě zase vidím. Jak se vede tvé ženě a dětem?“

„Díky, amigo, všechno je v pořádku,“ odvětil a zasmál se. „Malý Paco se na tebe často vyptává. Asi by se někdy chtěl zase projet na tvém grošákovi.“

Bok po boku pak vešli do domu. Tu ovšem uslyšeli, jak jeden z Američanů říká něco jako „špinavý Mexikán!“ Manuel Ortega v tom okamžiku strnul, ale Hunter ho raději vtáhl dovnitř.

„Psi štěkají, ale karavana táhne dál,“ poznamenal.

Manuel Ortega se znovu uvolnil. Zavrtěl hlavou a řekl: „Nelíbí se mi, že seňorita najala tyto chlápky. Kdybys nejel ty, amigo, tak bych se do toho nepouštěl. Jsou horší než chřestýši.“

Hunter přisvědčil. Ani jemu se ta sebranka nezamlouvala.

Ve velké hale panoval příjemný chlad. Huntera ta místnost vždy fascinovala. Ze dvou stran z ní vedla široká schodiště na galerii s krásně vyřezávaným zábradlím. Na stěnách visely velké oleje s portréty předků rodu Montoyů. Sál byl vybaven těžkým dubovým nábytkem ve španělském stylu.

Nahoře na galerii se objevila Elena Montoyová. Stále na sobě měla černý jezdecký oděv. Hunter přemýšlel, jak by asi vypadala v šatech. Měla chlapeckou postavu, avšak plná a k její postavě možná i poněkud velká ňadra. Snad je však ale ta těsná, černá blůza příliš zdůrazňovala.

Elena Montoyová si všimla, jak si ji Hunter Lockhart prohlíží, ale nehnula ani brvou. Byla zvyklá, že se za ní muži otáčejí.

„Až se na mě vynadíváte, můžeme přistoupit k věci,“ uštěpačně poznamenala a Hunter zrudl. Počkal, až sešla ze schodů a posadila se k velkému stolu, který stál uprostřed sálu. Potom si sedl i on. Manuel Ortega zůstal stát.

„Seňor Hendrick vás již jistě zpravil, o co jde,“ řekla. „Manuel si myslí, že můj bratr už není naživu, ale já tomu nevěřím. Cítím, že žije. Proto chci jet do Sierry a pomoci mu.

„Máte představu, kde ty staré doly hledal?“ otázal se Hunter.

Elena přikývla.

„Mám kopii mapy, podle které můj bratr jel. Je to ovšem jen náčrtek. José ji vlastnoručně obkreslil.“

„Mohl bych se na ni podívat?“ zeptal se Lockhart.

Elena si sáhla do vnitřní kapsy vesty a Hunterův pohled ulpěl na jejích kulatých ňadrech. Rychle sklopil zrak, než si ho zase všimla. Jenže nemůže pořád hledět na zem!

Elena mu podala mapu a Hunter si ji prostudoval.

„Moc toho na ní není,“ řekl. „To tam ani nezakreslil světové strany?“

Manuel Ortega obešel stůl a sklonil se k Lockhartovi.

„Toto je Pico de Miranda,“ řekl a zabodl ukazováček na malý trojúhelník v dolní polovině mapy. Potom prstem přejel k dalšímu bodu. „A toto je vesnice Santa Eulalia. Pravděpodobně ji neznáš. Je to díra s deseti domy - no chatrčemi. Ale je to jediná ves, kterou Yaquiové při svých nájezdech nechávají na pokoji. Šušká se, že její obyvatelé zásobují Yaquie věcmi, které nemohou získat při plundrování. Jiný důvod, proč ta vesnice existuje, ani být nemůže.“

„A přesně uprostřed mezi těmi dvěma body má být ten důl?“ skepticky se otázal Hunter. „To je přece uprostřed území Yaquiů. Není tam náhodou tábor náčelníka Paquita?“

Manuel si povzdechl a přikývl.

„Snažil jsem se, jak jsem mohl, tu cestu Josému rozmluvit. Ale on byl tím dolem posedlý, věřil, že je v něm zlato za několik set tisíc pesos.“

Elena Montoyová vstala. Protáhla se, a tím dala vyniknout svým ňadrům. Usmála se na Lockharta a zeptala se: „Kdy vyrazíme?“

Ty mrcho! pomyslel si Hunter a předstíral, že si útoku na své pudy nevšímá. Pohlédl na Manuela Ortegu a řekl: „Vyrazíme zítra za soumraku.“

Elena Montoyová trhla hlavou, obrátila se na podpatku a odešla.

Oba muži za ní fascinovaně hleděli.

„Je jako divoký mustang,“ řekl Manuel. „Ale přijde doba, kdy se objeví muž, který ji zkrotí.“ Přitom pohlédl na zástupce. Hunter se netvářil tak, že by mu ta výzva byla vyloženě proti srsti. Potom však pomyslel na Lauru Higginsovou a znovu si uvědomil, že Laura je žena, která se k němu hodí. Po návratu se jí musel zeptat, zda se stane jeho ženou, ať už ho zvolí marshalem, nebo ne.

+ + + + +

Hunter Lockhart dával pozor, aby ho nikdo z hraničářů neviděl, když za soumraku jel zpátky na americkou stranu. Bylo by lepší, kdyby nebyl spojován s tím, co se právě chystal udělat.

Hnědáka, na kterém přijel, nechal stát ve stínu jednoho zděného domku. Byl neobydlený a nacházel se na kraji města. Tam potmě nikdo nechodil.

Hunter znal ve městě každý kout. Nebyl pro něj problém se zezadu nepozorovaně dostat k marshalově úřadovně. Počkal čtvrt hodiny, aby zjistil, kdo všechno je v kanceláři, ale nic se tam nehýbalo. Normálně tam musel hlídat vězení nejméně jeden zástupce. Hunter zrovna chtěl otevřít zadní dveře, když tu z ulice zazněl nějaký hluk.

„Mockrát děkuju, šéfe,“ řekl kdosi. Byl to Sol Miller. Hunter se usmál. Sol zřejmě tlustého Hendricka zase přemluvil, aby ho pustil.

Sol každý večer potřeboval láhev whisky.

Ross Hendrick byl tedy ve vězení sám. Právě to si Hunter přál. Otevřel zadní dveře vězení a vklouzl do chodby.

Papago Jones okamžitě vyskočil z pryčny a stáhl se do rohu. Patrně se domníval, že se tam vkradl někdo, kdo nemá trpělivost na to, aby čekal na soud. Otevřel ústa k výkřiku a zaječel, jako by ho na nože brali.

V tom však ve svitu hvězd pronikajícím tam zamřížovaným okénkem poznal Huntera a zase ústa zavřel.

Dveře do kanceláře se otevřely a do chodby padlo světlo.

Ross Hendrick držel v ruce lucernu. „Co to má být, Pago?“ zavrčel. „Proč mě nenecháš v klidu spát?“

Hunter Lockhart přiskočil za marshala a omráčil jej pažbou revolveru.

Ross Hendrick obrátil oči v sloup a zalapal po dechu jako ryba na suchu. Hunter mu pro jistotu uštědřil ještě jednu ránu, načež se tlouštík svalil na zem.

Hunter ze všeho nejdřív zhasl lucernu, pak přiběhl do kanceláře, z šuplíku psacího stolu vzal želízka a ze skoby ve zdi klíče.

Odemkl Papagovu celu a pokynutím mu ukázal, aby mu pomohl odtáhnout tlustého marshala do cely. Když ho dostali dovnitř, připoutal ho Lockhart želízky k mřížím cely

tak, že visel za jednu ruku. Potom mu z kapsy kalhot vytáhl špinavý kapesník a nacpal mu ho do úst, která pak ovázal šátkem.

Když dokončil svou práci, zamkl celu a pověsil klíče na skobu. O pár minut později byli oba muži venku.

Nepozorovaně se dostali k hnědákovi za zděným domkem a potom přejeli hranici. Teprve za ní spolu začali hovořit.

„Pročs vlastně hned po té přestřelce s Marcosem neutekl do Mexika?“ zeptal se Hunter míšence.

Papago pokrčil rameny.

„Nepočítal jsem s tím, že mě někdo obviní z toho, že jsem Hellera zabil úmyslně,“ odvětil. „Šel jsem za Hendrickem a pověděl mu o té přestřelce. Vyhnal mě z kanceláře a poštval za mnou oddíl mužů z města. Hnali mě daleko na sever, a když už jsem si myslel, že se můžu vydat na jih, tak ses objevil ty.“

Chvíli mlčeli, a pak se Lockhart rozesmál.

„Když si představím, jak bude Ross Hendrick zuřit, až ho najdou spoutaného v jeho vlastním vězení, tak je mi hned líp,“ poznamenal a Papago se rozesmál rovněž.

Mexickou část Nogales objeli. Papago Jones opět seděl za Lockhartem, tak jako když ho zatkl, ale tentokrát se ho mohl alespoň držet.

„Pročs mě odtud vytáhl?“ náhle se otázal míšenec.

Hunter zabručel cosi nesrozumitelného, Papago se však odbýt nedal.

„No dobrá,“ povzdechl si Hunter. „Ani já nevěřím tomu, že tě ti hlavouni osvobodí, a protože tě nechci mít na svědomí, tak jsem tě do svého návratu takříkajíc zneutralizoval.“

Chvíli panovalo ticho, načež si Papago Jones slyšitelně oddechl. Hunter se usmál. Míšenec konečně pochopil, co mu chtěl říct.

„Má to snad znamenat, že s tebou musím do San Bernardinos?“ zeptal se nejistým hlasem.

„Řekls to sám,“ odvětil Hunter. „Jestli nechceš, tak tě budu muset vzít zpátky do vězení.“

„Ty pse!“ zvolal Papago v náhlém záchvatu upřímnosti a Hunter mu to neměl za zlé. Sám by pravděpodobně v takové situaci volil mnohem drsnější slova. Kromě toho věděl, že Papagové se Yaquiů bojí víc než zlých duchů, kteří obývají jejich nebe.

„Nemusíš mít strach, Pago,“ řekl Hunter Lockhart a usmál se na něj. „Jsem přece s tebou.“

Papago Jones vykřikl a praštil Huntera pěstí do žeber.

Lockharta ta rána překvapila. Pokusil se udržet uzdu, ale ta mu vyklouzla z rukou, načež se zřítil na zem. Viděl, že Papago Jones pobodl hnědáka do slabin a vyrazil k velkému bílému domu stojícímu zhruba míli odtud. Hunter zaklel.

„Hej, počkej na mě!“ zvolal, vstal a rozběhl se za hnědákem.

Papago Jones se ani neohlédl a klidně jel dál. Teprve před velkou bránou slezl ze sedla, posadil se na sluncem vyhřátou zídku a počkal na Huntera Lockharta.

Zástupce zuřil, když dorazil k haciendě.

„Počkej, až budeme u Yaquiů!“ hrozil. „Dám tě Paquitovi na stříbrném podnose!“

„Pochutnal by si i na tobě,“ s úsměvem dodal Papago Jones. Byl spokojen, že se mu podařilo přelstít nepřemožitelného zástupce Huntera Lockharta.

A

Noc byla jasná a z tábora byla zřetelně vidět světla domků v údolí. Do Santa Eulalie jeli dva dny. Hunter Lockhart byl proti tomu, aby se do toho Mexičané z vesnice zatahovali, neboť se obával, že Yaquiové je bez oka mrknutí pozabíjejí za zradu. A co znamenalo být zabit Yaquim, vědělo v tomto kraji každé malé dítě.

Manuel Ortega ovšem trval na tom, aby nejprve navštívili vesnici. Doufal, že zde najde důkazy o tom, že José Montoya již není mezi živými. Pak by si aspoň mohli ušetřit cestu do hor.

Hunter zatím s americkými pistolníky neměl problémy. Dokonce i Buck Farreli se bez řečí podřizoval jeho příkazům. Lockhart nevěděl, jestli ti chlápci vědí o zlatě v dole, ale předpokládal to. V Nogales nebylo tajemstvím, kam José Montoya jel.

Kdyby se ve vsi dozvěděli, že José je mrtvý, už by si kvůli těm mužům nemusel dělat starosti. Pokud by pak zatoužili po zlatě, mohli se tam vydat sami. Obtíže by ovšem nastali v okamžiku, kdyby do hor jeli společně.

Hunter na to ani nechtěl myslet.

Pohlédl na spáče za vyhaslým ohništěm.

Elena Montoyová se zatím držela dobře. Byla to skvělá jezdkyně. Včera večer, když se utábořili, byla mnohem čilejší než někteří z Američanů.

Hunter se během jízdy několikrát přistihl při tom, že si ji prohlíží, a jednou si toho dokonce všimla, když se zase protahovala a dala tak vyniknout svým ňadrům.

Huntera ženy přitahovaly a musel si přiznat, že Elena obzvlášť. Věděl, že jí nedokáže dlouho odolávat. Poněkud se zastyděl, když pomyslel na Lauru Higginsovou, která na něj čekala v Nogales.

„Na co myslíš?“ zeptal se ho Papago Jones.

Usmíval se. Pravděpodobně uměl číst myšlenky.

Anebo mu neuniklo, jak Lockhart celou dobu hledí na spící Elenu Montoyovou.

„Do toho ti nic není,“ zavrčel Hunter. „Radši přemýšlej o Paquitovi. Už se nemůže dočkat, až tě uvidí.“

Papago Jones si znovu lehl. Hunter ho Paquitem vyděsit nemohl. Od chvíle, kdy se dozvěděl, že Lockhart zabil vraha jeho bratra, Cheta Marcose, byl jiným člověkem. Jeho pro něj tolik příznačný, neklid zmizel a on už necítil strach, když pomyslel na smrt. Papago si to nedokázal vysvětlit, ale bylo to tak. Každopádně se cítil mnohem lépe než předtím, a to mu dodávalo vnitřní klid.

Na východním obzoru začínala šednout obloha. Hunter vstal a sbalil si své věci. Manuel Ortega se rovněž probral a vzbudil Elenu a jednoho peóna, kterého vzali s sebou, protože se v San Bernardino Mountains dobře vyznal. Jmenoval se Pedro Sanchez a jednalo se o míšence. Jeho matka pocházela z kmene Yaqui.

Sanchez a Papago Jones tedy byli oba míšenci. Přesto se navzájem vyhýbali. Hunter si myslel, že se jako outsideři společnosti sblíží, ale mýlil se. Sanchez měl pro Papaga jen pohrdavé pohledy. Papago Jones se choval zdrženlivě. Snad to bylo i jeho podvědomým strachem z bojovných Yaquiů. Lockhart však znal Paga dost dlouho na to, aby věděl, že se v mezních situacích dokáže překonat.

Čtyři Američané se vyhrabali z přikrývek. Šaty ještě měli zaprášené z včerejšího dne. Vůbec se nenamáhali je očistit.

Každý věděl, co má dělat. Předchozího večera o tom hovořili. Museli počítat s tím, že někdo z vesničanů může Yaquie varovat. Pokud by tomu nezabránili, vůbec do hor nemuseli jezdit.

Manuel Ortega a Pedro Sanchez vyjeli jako první. Měli se do vesnice dostat z jihu.

Elena Montoyová trvala na tom, že pojede s Hunterem, což se mu příliš nezamlouvalo, protože tak omezovala jeho pohyblivost. Musel totiž dělit svou pozornost mezi protivníka a ji.

Potom vyrazili Buck Farreli a Lee Clanton. Měli k vesnici přijet z východu. Krátce nato se na cestu vydali Hunter Lockhart, Papago Jones a Elena Montoyová. Kvůli přítomnosti ženy si zvolili nejjednodušší cestu. Zamířili k vesnici ze sever údolím, zatímco Reno Salzman a Rabbit Potts vyjeli na jih, aby do Santa Eulalie dorazili ze západu.

Slunce již vylézalo zpoza horských hřebenů na východě, když Hunterova skupina dospěla k prvním stavením vesnice.

Z jedné z nich vyšel Mexičan a ospale si mnul oči. Tu spatřil jezdce a vykřikl. Trhl sebou a začal se vyděšeně rozhlížet. Jeho pohled ulpěl na západě. Odtud klusali k vesnici Reno Salzman a Rabbit Potts.

Mexičan se otočil a zmizel jako blesk.

Hunter zvedl ruku a ostatní zastavili koně. Byli na kraji vesnice a čekali, co se bude dít.

Netrvalo to dlouho.

Náhle z jednoho nízké zděné stavby vyběhl kůň bez sedla a vydal se na východ. Hunter si v prvním okamžiku myslel, že ho něco vyplašilo, avšak potom spatřil ruku držící se jeho hřívy. Někdo visel na odvráceném boku zvířete!

Muž se nedostal daleko.

Do ranního ticha třeskl výstřel.

Kůň cválal dál, ale na místě, kde byl v okamžiku výstřelu, se vznesl oblak prachu, z něhož vyvrávoral stín.

„Yaqui!“ řekl Papago Jones a zvedl zbraň. Zmáčknout spoušť však již nestačil.

Zpoza jednoho domku vyjel Buck Farreli a vypálil na indiána dvě rány. Rudoch se skácel k zemi a zůstal bezvládně ležet.

Buck Farreli seskočil ze sedla svého šedého hřebce, přistoupil k mrtvému indiánovi a holínkou ho obrátil na záda.

Yaqui však ještě nebyl mrtvý.

Jeho pravá ruka trhla k lesknoucímu se noži.

Vysoký blondýn s tím však musel počítat.

Opět vystřelil, a tentokrát indiána zasáhl přímo doprostřed čela.

Hunter Lockhart tomu znechuceně přihlížel, avšak neřekl nic. Aspoň nyní věděl, co je Buck Farreli zač. Byl to chladnokrevný zabiják, s kterým nebyly žerty.

Ty tři další také nesměl podcenit. Přeběhl mu mráz po zádech, když pomyslel na to, že možná za pár dnů budou jeho nepřáteli.

Elena Montoyová vraždu sledovala, aniž hnula brvou. Hunter zavrtěl hlavou. Občas ty Mexičany nechápal. Na jednu stranu je pobuřovalo, když jimi Američané pohrdali, na druhou stranu sami ve své zemi pohlíželi na indiány jako na škodnou a vypisovali dokonce prémie za jejich skalpy.

Několik minut čekali na kraji vesnice, ale všude panoval klid.

Hunter Lockhart a Elena Montoyová přijeli na malou plazu. Z jihu a ze západu tam dorazili Manuel Ortega a Buck Farreli. Ostatní muži právě projížděli vesnicí.

Manuel Ortega vytáhl revolver a několikrát vystřelil do vzduchu.

Obyvatelé vesnice jako by věděli, co tím chce říct. Vyděšeni vyšli ze svých chatrčí a zůstali stát několik yardů před oněmi podivnými cizinci. Muži na sobě měli bílé, plátěné oděvy. Nikdo z nich nebyl ozbrojen a v očích měli strach. Pravděpodobně viděli vraždu Yaquiho.

Hunter jim dobře rozuměl. Dařilo se jim žít s indiány v míru a teď přijdou gringové a začnou zabíjet.

Manuel se rozhlédl a změřil si sedm vyhublých mužů pohledem.

Bičem ukázal na postaršího šedovlasého muže a zeptal se: „To jsou všichni muži, kteří žijí v této vesnici?“

Jeho hlas panovačně znějící hlas starým mužem dosti otřásl. Hunter viděl, jak sebou muž trhl, jako by už někdy poznal, jak chutná Ortegův bič.

A když ho Manuel zvedl, začal chvatně hovořit.

„Je nás dvanáct mužů, osm žen a několik dětí,“ řekl. „Jsme chudí, seňore. Nemůžeme vám nic dát.“

„Ať všichni přijdou na plazu - i děti,“ chladně řekl Ortega. „Jestli tu všichni nebudou do minuty, tak okusíš můj bič.“

Hovořil nahlas a lidé, kteří ještě zůstali v domcích, ho slyšeli. Ženy pomalu vyšly ven i se svými dětmi a zbývajícími muži na plazu.

„Mám několik otázek,“ dodal Manuel a jeho hlas nezněl ani o trochu přátelštěji než předtím. „Hledáme Josého Montoyu. Chtěl se dostat montoyovského dolu, který leží někde tady v horách. Viděl ho někdo z vás, slyšel o něm nebo ví, kde ten důl najdeme?“

Mexičan v černém charru chladně shlížel na své chudé krajany a pohrával si s bičem. Nedbal na to, že se lidé při jeho otázkách zachvěli a že na sebe rozrušeně hleděli. Starý šedovlasý muž byl zřejmě jejich vůdcem. Hunter na něm viděl,

že mu je jasné, že nemá na vybranou. Přesto se pokusil Ortegu přemluvit .

„Seňore,“ řekl. „Yaquiové nás zatím nechávali na pokoji, protože jsme chudí a nemají nám co ukrást. Jestli je teď prozradíme, tak přijdou a zabijí naše ženy a děti. Prosím, nepožadujte po nás, abychom vám říkali, kde se skrývají…“

„Na to jsem se ani neptal, starce,“ odsekl Manuel Ortega. „Raději odpověz na mou otázku. Jestli nechceš mluvit ze strachu z Yaquiů, tak ti ukážu, že nás by ses měl bát víc!“

Švihl bičem a zasáhl starého muže do ramene. Vesničan se skácel na zem. Na rameni mu zůstala krvavá stopa po biči, ale vůbec nezasténal, když vstal. Statečně pohlédl Ortegovi do očí a sevřel rty.

Manuel Ortega se pohrdavě usmál.

„Vlastní bolest ještě sneseš, starý muži,“ řekl. „Co když ale začnu bičovat tvou ženu?“

Vesničana rázem opustila kuráž. Stál tam již nikoli vyzývavě, ale sklesle. Hunter by nejradši tu hroznou hru ukončil, ale to by nic nevyřešilo. A tito lidé o Josém Montoyovi něco věděli. To tušil stejně tak jako Manuel Ortega.

Ke starci přistoupila žena v černých šatech.

„Řekni jim to, Estebane,“ zamumlala. „Jinak nás všechny zabijí.“

Starý muži odevzdaně přikývl. Věděl, že musí učinit to, co jeho lidé dělali už dlouho. Podvolit se silnějšímu.

„Ten Yaqui, kterého zastřelil ten vysoký blondýn, byl míšenec,“ začal tiše vyprávět. „Má ve vesnici sestru, která u nás vyrostla. Proto nás Yaquiové nechávají v míru, protože oba jsou děti Paquita, jejich náčelníka.“ Kývl na mladou dívku, která se ustrašeně schovávala za jednou tlustou ženou, načež ukázal na mrtvého indiána. „Chango nám vyprávěl, že Yaquiové zabili všechny muže. Pronikli do jejich posvátného údolí, ve kterém pohřbívají mrtvé. Všichni jsou mrtví. Chango nám to řekl.“ Starý muž ke konci mluvil rychleji.

Manuel Ortega si povšiml, že stařec mu chce něco zatajit. Znovu rozvinul bič.

Starý muž zvedl ruce.

„Ne!“ zasténal. „Nebijte mě! Jeden z těch mužů, mladík v šedém sombreru, prý ještě žije. Yaquiové ho chtějí obětovat bohům při úplňku.“

Elena Montoyová, která stála vedle Huntera, sevřela ruce v pěst.

„Slyšeli jste?“ rozrušeně řekla. „Ten mladík v šedém sombreru může být jen můj bratr. Žije! Žije!“ Potom se obrátila na Manuela Ortegu.

„Řekněte nám, kde Josého drží, jinak zemřete,“ zavrčela a Huntera vyděsil chlad v jejím hlasu. Takto ji ještě nepoznal.

Vesničan jejím slovům rozuměl. Svěsil ramena a popsal Manuelovi cestu do hor.

„To, kde je posvátné údolí Yaquiů, nikdo neví,“ řekl nakonec. „Můžete mě ubít, ale neřeknu vám to. Beztak jste nám už zničili život.“

Obrátil se a zmizel ve svém domku. Jeho žena jej následovala a brzy se vytratili i ostatní.

Buck Farreli k sobě svolal všechny muže a přikázal jim, aby si naplnili láhve vodou. Nevěděli, kdy se dostanou k dalšímu prameni.

+ + + + +

Elena Montoyová přijela k Manuelu Ortegovi, který se z koně bavil s Pedrem Sanchezem. Hunter by rád věděl, o čem spolu hovoří. Rozhodl se, že si na toho míšence dá ve vesnici pozor.

Hunter slezl ze sedla a předal Papago Jonesovi uzdu svého grošáka. Potom přišel k domku, v němž zmizel starý muž. Odhrnul závěs visící ve vchodě a chvíli zůstal stát, aby jeho oči přivykly tmě vevnitř. Domek neměl okna, protože každý otvor by dovnitř pouštěl dusné vedro.

Starý muž měl ruce položené na stole a hlavu skrytou v dlaních.

Vzlykal. Žena ho chytila za rameno a něco mu tiše řekla. Muž vzhlédl.

Hunter se díval do očí, které celý život viděly jen bídu.

„Chcete nás zabít?“ otázal se chvějícím se hlasem.

„Proč neodejdete pryč?“ španělsky se ho zeptal Hunter. „Jestli hned vyrazíte, tak se vám Yaquiové nebudou moct pomstít.“

Starý muž pokrčil rameny.

„A kam máme jít? Všude žijí chudí lidé, kteří už nemají místo pro další. Můžeme jít jedině do města, a tam pomřeme hlady.“

Hunter zavrtěl hlavou.

„Jen ten, kdo se vzdá, je opravdu ztracen,“ řekl. „Znáte cestu do Nogales? Jsem tam zástupcem marshala na americké straně. Zkuste jít tam. Až se vrátím, tak vám pomůžu.“

Starý muž na Huntera udiveně pohlédl, jako by nevěřil vlastním očím. Potom se jej však opět zmocnila rezignace.

„Z hor se živí nedostanete,“ řekl. „Ale my do Nogales půjdeme. Je to stejné město jako každé jiné. Odtud musíme zmizet, jestli nechceme zemřít.“

Hunter se usmál a podal starému muži ruku. Ten chvíli váhal, ale potom mu ji stiskl. Cítil, že ten gringo mluví pravdu a myslí to upřímně.

Hunter se otočil a sklonil se, aby nízkým vchodem vyšel ven.

V tom okamžiku zazněl výkřik nějaké dívky.

Ozval se z protilehlé strany plazy, z jednoho nízkého domku.

Hunter tam chvatným krokem zamířil. Koutkem oka zaregistroval, že ostatní obyvatelé stojí před svými chaloupkami a hledí k tomu domku. Zdálo se, že vědí, co se tam odehrává.

Hunter vtrhl dovnitř. Chvíli mu trvalo, než si jeho oči přivykly na přítmí. A pak spatřil Pedra Sancheze, yaquiského míšence.

Muž držel v ruce zakrvácený nůž. Rozmáchl se, jako by ho chtěl hodit po zástupci. Lockhart k němu přiskočil a udeřil ho pěstí do obličeje.

Míšenec narazil do stěny a zakrvácený nůž mu vypadl z ruky. Hunter Lockhart mu okamžitě přidal další, avšak nepočítal se Sanchezovou mazaností. Dřív než mohl nějak zareagovat, ho totiž míšenec kopl do holeně. Lockhart málem omráčila bolest, ale zaťal zuby a zasadil Sanchezovi další ránu.

Zasáhl ho do hrudi. Míšenec šel k zemi a chtěl sáhnout po noži. Hunter už nemínil riskovat. Vykopl Sanchezovi nůž z ruky a zasypal ho sprškou ran, které ho vyřadily z boje.

Zadýchán se pak Hunter rozhlížel po místnosti.

Za převrhlým stolem spatřil bezvládné tělo. Odtáhl jej ke dveřím, aby poznal, kdo je ta míšencova oběť. Když se dotkl její ruky, zmocnila se ho předtucha, která se potvrdila, jakmile dostal tělo na světlo.

Byla to ta yaquiská dívka. Sestra Changa a dcera Paquita.

Hunterem zacloumal strašlivý hněv.

Odešel z chaty a vydal se přes plazu k Eleně Montoyové a Manuelu Ortegovi. Zastavil se až těsně před nimi. Pohlédl Eleně do očí. Pohled nevydržela.

Potom se obrátil k Ortegovi a plivl mu na holínky.

„Vždycky jsem si myslel, že jsi slušný člověk, Manueli,“ zavrčel, „ale dnes jsi ukázal, že jsi krvelačný ksindl. To, žes z toho starého muže vymlátils výpověď, i když to může znamenat jeho smrt, bych ještě přešel, ale žes dal Sanchezovi příkaz, aby podřezal tomu děvčeti hrdlo, to ti nikdy nezapomenu!“

Manuelova tvář potemněla. Bylo vidět, že bojuje sám se sebou, aby se ovládl. Jiného muže už by za taková slova zastřelil.

„Já jsem mu ten příkaz nedal,“ tiše odvětil, „Měla jen jít s námi a ukázat nám cestu do posvátného údolí Yaquiů.“

Hunter, který již kráčel ke svému koni, se obrátil a vrhl na Manuela pohrdavý pohled.

„Víš stejně tak dobře jako já, že by to nikdy neudělala,“ odtušil.

„Ale varovala by Yaquie, kdybychom ji tady nechali!“ zvolala Elena Montoyová.

Hunter na ni mlčky pohlédl, načež vylezl do sedla. Obrátil koně a vyjel. Cítil se hrozně. Nejraději by se vydal do Nogales, aby s tou odpornou sebrankou už neměl nikdy nic do činění. Jenže dal slovo, že Eleně Montoyové pomůže najít jejího bratra.

A José Montoya ještě žije.

Může snad za to, že z jeho sestry a jejího segunda se vyklubaly chladnokrevní zabijáci nebo alespoň obhájci vraždy?

Hunter jel s Papagem Jonesem na konci devítičlenné skupiny. Vedl ji Pedro Sanchez. Zdálo se, že se v horách velmi dobře vyzná. Lockhart mu ovšem nevěřil. Nejprve ho napadlo, že je Sanchez vede do yaquiské léčky, ale potom tu myšlenku zavrhl, protože Sanchez byl ten poslední, koho by Yaquiové nechali naživu.

Uvažoval, co mohlo toho míšence přimět k tomu, aby je podporoval proti Yaquiům. Rozhodl se, že si o tom pohovoří s Ortegou.

Koně již byli vyčerpaní. Byli stále na slunci a téměř nedostali pít. Měli svěšené hlavy a kráčeli velmi znaveně. Slunce se již sklánělo k západu. Na severu jeho paprsky ozařovaly vrcholek Pico de Miranda.

Hunter věděl, že jsou uprostřed yaquiské oblasti, ale zatím se žádný

indián neukázal. Možná že Paquitův kmen byl skutečně tak malý, jak tvrdil Pedro Sanchez. Měl mít něco přes tři tucty bojovníků, všichni ostatní byli starci nebo děti. Tři tucty Yaquiů by se ovšem s několika bělochy vypořádaly velmi snadno.

Náhle Pedro Sanchez zastavil koně, ukázal na jeden kaňon a zvolal na Manuela Ortegu cosi, čemu Hunter nerozuměl. Ortega se potom otočil a kývnutím k sobě přivolal muže.

„Tam za tím kaňonem musí být posvátné údolí,“ řekl. „Dnes už nemá smysl jet dál. Za chvíli bude tma. Utáboříme se tu. Poblíž je studánka.“

„Nebylo by lepší, kdyby sme se za tmy připlížili do údolí?“ otázal se Buck Farreli. „Určitě mají hlídky, a ty nás za bílého dne okamžitě objeví.“

Pedro Sanchez zavrtěl hlavou.

„Yaquiové v tom údolí nežijí,“ řekl. „Pouze tam pohřbívají mrtvé. Žije tam jen jeden starý muž, kterého považují za svatého.“

„Tys tam už byl?“ otázal se ho Hunter.

Sanchez na něj vrhl jedovatý pohled a zavrtěl hlavou. Nic však neřekl.

Manuel a Elena přijeli ke skalní stěně, kde pod převislou plošinou nechali koně. Pedro Sanchez a ostatní napodobili jejich příklad. Potom se tam utábořili. Yaquiský míšenec se s několika kozími měchy

vyšplhal do jedné skalní rozsedliny a po čtvrthodině se odtud vrátil s vodou. Dali napít koním, načež tam Sanchez vylezl znovu.

Hunter a Papago Jones se od ostatních drželi poněkud stranou. Elena Montoyová na Huntera hleděla trochu udiveně, ale to ho nezajímalo. Jenom ať vidí, že s tou jejich bandou nechci mít nic společného, říkal si.

Večerní šero trvalo jen krátce, velmi brzy padla tma. Nerozdělávali oheň, protože počítali s tím, že Yaquiové budou poblíž. Možná už o nich věděli a čekali jen na setmění.

Noc byla jasná a krajinu zalil svit měsíce ve třech čtvrtinách cesty k úplňku. Stříbrné světlo dodávalo skalnaté krajině magický ráz. Hunter hleděl na měsíc a myslel na to, že José Montoya se na něj možná právě dívá také a ví, že mu zbývají nanejvýš dva dny života.

+ + + + +

Huntera Lockharta probudil Papago Jones, když na východním obzoru začala šednout obloha.

Ostatní muži již sedlali koně. Elena Montoyová stála vedle Manuela Ortegy a oba spolu tiše hovořili. Potom se vydala ke svému vraníkovi, kterého jí připravil Pedro Sanchez.

Hunter zkontroloval zásobník své winchestrovky a bubínek remingtonu. Pak se postaral o svého koně. Dal mu napít a nažrat ovsa. Než však bělouš mohl spořádat všechen oves, tak mu pytel oddělal.

„To pro dnešek stačí, Warriore,“ řekl. „Nezapomeň, že před sebou ještě máme pár dnů.“

Papago Jones mu přinesl sedlo, Huntera udivilo. Pago to totiž ještě nikdy neudělal. Když ho kdysi poprosil, aby mu ze stáje přinesl sedlo, Pago se na něj rozkřikl, že není žádný krmič ze stáje jenom proto, že má snědší barvu kůže.

A teď mu přinesl sedlo sám od sebe. Hunter tušil, že to je poděkování za to, že zastřelil Cheta Marcose. Nic neřekl, protože cítil, že by slovy Paga jen ranil. Dokonce mu ani nepoděkoval. Předsevzal si však, že mu to při nejbližší příležitosti oplatí. Pak snad Pago konečně pochopí, že Lockhart ho vždycky bral jako rovnocenného partnera.

Pedro Sanchez mezitím odjel do kaňonu. Nyní se vracel.

„Nikde ani stopy po Yaquiích,“ řekl Manuelu Ortegovi. „Říkal jsem vám přece, že do údolí jezdí teprve krátce před slavností obětování. Nevěřím, že by tam kromě toho starce ještě někdo byl.“

Manuel přikývl a kývl na ostatní, aby jeli za ním. Strhl na sebe iniciativu, ale to se Hunterovi jen hodilo. Věděl, že jeho hodina přijde, teprve až se dostanou ke zlatu. Pak se bude muset vypořádat s těmi čtyřmi Američany. A pistolníci, to byl jeho doušek kávy.

Pedro Sanchez projel celým údolím, aniž by tam spatřil něco podezřelého. Zastavil koně a obrátil se. Vypadal velmi zmateně.

Buck Farreli, který doposud většinou mlčel, začal zuřit, když si všiml, co se děje.

„Jestli ten rudokožec neví, kde to je,“ zavrčel, „tak ať to řekne. Tu hodinu jízdy jsme si mohli ušetřit.“

Pedro Sanchez položil ruku na pažbu revolveru, ale když náhle hleděl do hlavně Farrellova koltu, zase ji rychle oddálil.

Hunter oba dobře pozoroval. Byl to zvyk, který mu už několikrát zachránil život. Vždycky chtěl vědět, kdo je ten, po jehož boku jede.

A Pedro Sanchez to s koltem neuměl. Jeho silnou stránkou byl zřejmě nůž. Buck Farreli naproti tomu revolver ovládal naprosto dokonale. Hunter odhadoval, že sám je o něco rychlejší než Farreli, ale nebyl si jist, zda mu blondýn skutečně ukázal všechno, co v něm je.

Sanchezovi se zračila v očích čirá nenávist. Tento muž jí byl prosycen. Nenáviděl Yaquie, nenáviděl gringy a nenáviděl pravděpodobně i Mexičany. Hunter byl přesvědčen o tom, že ze všeho nejvíc nenávidí sebe.

Nevěděli, co mají dělat. Nakonec to vyřešil Hunter.

„Sakra,“ řekl. „Nemůžeme přece čekat, až naprší a uschne. Rozdělíme se do dvou skupin a každá z nich prozkoumá jednu stranu kaňonu, jestli odtud nevedou nějaké skryté cesty, jasné?“

Rozdělil lidi a sám vyjel jako první. Hledali za každou skalou, za každým keřem, až Papago Jones přibližně ve středu kaňonu našel to správné místo. Nezřetelně zde byly vidět otisky neokovaných kopyt, jen velmi ležérně zametené. Yaquiové patrně nepočítali s tím, že by tam kdy pronikl nějaký běloch.

Za úzkým skalním výčnělkem se nacházela jeskyňka, která zdánlivě končila po několika yardech, ale ve skutečnosti zde chodba ostře zahýbala a pokračovala dál.

Papago Jones jim řekl, že tudy projdou jen lidé, ale nikoli koně. Museli je nechat venku.

To se Hunterovi příliš nelíbilo, ale neměli na vybranou. Navíc se nemínili v tomto tajemném údolí zdržovat dlouho. Hunter byl rozhodnut odjet okamžitě, jak najdou Josého Montoyu. Zlato by vzali pouze tehdy, kdyby José věděl, kde je. Lockhart byl odhodlán ostatní opustit, pokud by zlato chtěli za každou cenu hledat.

Poslal Rena Salzmana, aby přivedl muže z opačné strany kaňonu. Nebyli daleko a po deseti minutách k nim přišli.

Bylo jasné, že nejméně dva muži musí zůstat venku. Hunter přemýšlel, kdo. Ani Papaga Jonese, ani Pedra Sancheze však venku s jedním z Američanů nechat nemínil.

Rozhodl se, že si promluví s Buckem Farrellem. Ten určil, že u koní zůstanou Reno Salzman a Rabbit Potts. Reptali sice, ale souhlasili.

Slunce právě stálo na jihu, když vstoupili do jeskyně. Pedro Sanchez chtěl jít jako první, ale Hunter ho zadržel.

„To místo našel Pago,“ řekl, „ať jde první.“ Věděl, že pro yaquiského míšence není větší pokoření, než se dívat na záda Papagovi.

Pro Paga to naopak muselo znamenat zadostiučinění, když pohlédl do Sanchezovy nenávistí zkřivené tváře. Jeho hruď se nadouvala hrdostí a díval se na Lockharta jako na Ježíška, který mu dal nejhezčí dárek v životě.

Hunter do jeskyně vstoupil jako poslední, hned za Pedrem Sanchezem. Nemínil toho míšence spouštět z očí. Byl nebezpečný, protože v posledních hodinách musel spolknout příliš mnoho hořkých pilulek.

+ + + + +

Lockhart užasl tak jako ostatní, když chodba vyústila do malého, zbrázděného údolí.

Vegetace zde byla bohatší než jinde. Musel zde být pramen vody. Nízká křoviska mesquity se střídala s topoly a jinými zakrslými stromy. A mezi nimi stály dřevěné plošiny stojící na čtyřech tenkých tyčích, na kterých ležely nespočetné mumie mrtvých Yaquiů zabalené do látek, jejichž cáry povíval vítr.

Hunter chtěl plošiny spočítat, ale brzy to vzdal. Bylo jich příliš mnoho.

Přikročil k němu Papago Jones á chytil ho za rameno, načež druhou rukou ukázal doprava.

Všichni pohlédli tím směrem.

A pak to spatřili.

Za velkým balvanem zhruba sto yardů od nich stoupal k nebi bílý kouř.

Hunter poslal Bucka Farrella, . Manuela Ortegu, Pedra Sancheze a Elenu z levé strany, sám se tam chtěl s Papagem Jonesem a Lee Clantonem dostat zprava. Pokud měl Sanchez pravdu, tak by neměli mít velké potíže. Stařec pro ně nemohl být vážnou překážkou.

Lockhart neměl dobrý pocit, když viděl jak yaquiský míšenec s ostatními mizí. Možná ho měl nechat při sobě, aby ho měl pod kontrolou. Teď však už bylo pozdě.

Dal Pagovi a Clantonovi znamení a vyrazili k ohništi. Chtěl tam být dřív než druhá skupina, protože chtěl zabránit tomu, aby nebyl svatý muž zavražděn.

Běželi kryti skalami a keři, přičemž se neustále museli vyhýbat dřevěným plošinám.

Hunter dorazil k oné velké skále, za níž Papago spatřil kouř, jako první. Vrhl se k zemi a dál se plazil po čtyřech. Drobné keříky mu svými trnitými větévkami sice rozdíraly kůži, ale na druhou stranu mu poskytovaly úkryt.

Lockhart za sebou náhle uslyšel kletbu. Zlobně se otočil a přiložil si prst na rty. Clanton ukazoval na krvavý šrám na pravé tváři, který mu způsobila vymrštěná větev.

Papago Jones se tam dostal jako poslední, ale zvolil jinou cestu. Plazil se kolem keřů a nyní byl zhruba dvacet yardů od Huntera Lockharta. Zdálo se, že něco uviděl, protože se právě přitiskl k zemi.

Hunter se plazil dál. Po několika yardech i on uviděl, co se odehrává v malé dolince před nimi.

U ohně tam seděl starý, šedovlasý Yaqui a rytmicky se nakláněl dopředu a dozadu. Čas od času přiložil.

Lockhart naznačil Clantonovi, aby se plížil dál a dostal se k starci zezadu. Dlouhán si sňal klobouk a utřel si z čela pot. Hunter se bál, že je prozradí odlesk slunce od Clantonovy pleše, ale šaman již byl v transu.

Po několika okamžicích se Lee Clanton ocitl za Yaquim. Pomalu vstal a natáhl ruce, aby ho chytil.

V tom však Hunter uslyšel zasvištění a okamžitě pochopil, o co se jedná. Chtěl Clantona varovat, ale už bylo pozdě.

Opeřený šíp se zabodl do pistolníkovy hrudi a jeho špička mu vylezla ze zad.

Lee Clanton otevřel ústa k výkřiku, ale z jeho hrdla se již nevydrala ani hláska. Oběma rukama se chopil za ratiště šípu a pokusil se jej vytáhnout. To se mu však nepodařilo, protože šíp měl zpětné háčky.

Z hlavy mu spadl klobouk a pomalu se obrátil na Lockharta. Očima, v nichž se zračila bolest a zděšení, hledal u Huntera pomoc.

Nějakou dobu tam vzpřímeně stál. Chtěl něco říct, ale už to nedokázal. A pak Hunter viděl, jak mu zesklovatěly oči. Nato se pistolník sesunul k zemi. Byl mrtev dřív, než dopadl hlavou do písku.

Starý Yaqui to vůbec neregistroval. Dál seděl se zavřenýma očima a rytmicky se předkláněl a zakláněl.

Hunter držel v ruce Remington a snažil se najít neviditelného nepřítele. Lukostřelec musel být skryt v nějaké jeskyni či škvíře, kterou Lockhart ze svého místa nemohl vidět. Pohlédl ke keřům, v nichž měl být Papago Jones.

Nebyl tam.

Hunter zneklidněl. Vrhl krátký pohled na šamana, ale ten si jich vůbec nevšímal.

Musel něco podniknout. Možná že i Pago už se stal obětí toho neznámého střelce.

Přikrčen Hunter chvátal zpátky ke skalám, načež se vydal směrem, kudy se plazil Pago. Po několika krocích uslyšel zasténání a přidušený výkřik.

Hunter se přestal krýt a přiskočil k jeskyňce, kde se podle jeho názoru skrýval neznámý lukostřelec. Vtrhl dovnitř a namířil do tmy.

Hned však ruku s remingtonem sklonil.

Papago Jones totiž právě vytahoval nůž z těla mladého yaquiského válečníka. Mrtvý se pomalu zhroutil Pagovi k nohám. Písek se barvil do červena krví ze dvou velkých bodných ran zejících v Yaquiových zádech.

Papago též krvácel z řezné rány na levém rameni. Nevšímal si jí. Zářily mu oči. Hunter si však byl jist, že ne triumfem ze zabití, ale z hrdosti na to, že překonal svůj strach z Yaquiů.

Lockhart jej vtáhl hlouběji do jeskyňky, načež se vrátil k jejímu ústí, aby vyhlédl ven.

Šaman stále seděl u ohně. Ale za ním, ve skalách, Hunter spatřil nahé tělo plazící se křovinami. V prvním okamžiku si pomyslel, že to bude Pedro Sanchez, který si kvůli vedru svlékl košili, ale posléze objevil Elenu Montoyovou a tři muže plížící se k ohni.

To nahé tělo tedy muselo patřit dalšímu Yaquimu.

Indián se pomalu plazil k bělochům. Ti ho neviděli, protože jim ve výhled bránila skála.

Hunter se rozhodl je varovat.

„Dávejte pozor, Farrelle!“ vykřikl. „Za skálou napravo od vás číhá jeden Yaqui!“

Indián sebou trhl a vyskočil. Než mohl Hunter vystřelit, přiložil Yaqui šíp k tětivě a napjal ji.

Hunter vypálil, ale na tu vzdálenost z koltu nemohl trefit. Vrhl se k zemi a jen o vlásek unikl šípu, který mu proletěl těsně kolem hlavy a za ním narazil do skály.

Buck Farreli reagoval přesně tak, jak Hunter čekal. Vysoký blondýn se vrhl k zemi a několikrát se převalil.

Yaqui už se nedostal k druhému výstřelu. Pistolník jej zasáhl do hrudi a kulka indiána odhodila do křoví.

Blondýn vstal a strčil si zbraň do pouzdra. O mrtvého Yaquiho se nestaral. Věděl, že ho vyřídil jednou ranou.

Pak se zvedli i Manuel Ortega a Pedro Sanchez. Pohlédli k ohni, u něhož seděl stařec. Již se nehýbal. Zdálo se, že výstřely ho probraly z transu.

Hunter jen doufal, že poblíž nejsou žádní další Yaquiové, kteří by slyšeli výstřely. Obrátil se na Papaga Jonese, který si právě cárem z košile ovazoval krvácející ránu.

„Je to zlé?“ otázal se ho.

Papago Jones neodpověděl.

Zvedl poraněnou ruku a ukázal za Huntera. Rozšířily se mu při tom oči.

Lockhart se okamžitě otočil. Viděl, že Pedro Sanchez kráčí s nožem v ruce ke starému Yaquimu, který nyní vstal. Šaman zvedl hlavu. Zdálo se, že očekává smrt. Vůbec neprojevoval strach.

Hunter se rozběhl k dolince a za běhu vykřikl: „Sanchezi! Nechej toho starce na pokoji!“

Pedro Sanchez na jeho slova nedbal. Již stál těsně za šamanem a pomalu zvedal ruku s nožem. Jeho rty se pohybovaly. Něco šamanovi říkal, ale starý Yaqui se nehýbal.

Když Hunter byl asi deset yardů od nich, zvolal Yaqui španělsky: „Proklínám tě podruhé, bastarde!“

Pedro Sanchez strnul a jeho tvář se zkřivila do nenávistného šklebu. Vyštěkl několik slov, jimž Hunter nerozuměl.

Tentokrát to starcem pohnulo, protože sebou trhl a zvedl ruce, aby Sancheze chytil kolem krku.

Míšenec jej od sebe odstrčil a jedovatě se zasmál. Šaman padl na kolena. Opět něco říkal, ale tentokrát yaquiským jazykem.

Hunter dorazil k Pedru Sanchezovi, ještě než stačil Yaquiho probodnout. Zvrátil míšenci ruku dozadu a vyrazil mu nůž z dlaně.

Pedro Sanchez bojoval jako posedlý. Pokaždé, když se Lockhartovi vytrhl, vyrazil proti šamanovi. Nakonec s ním Hunter ztratil trpělivost. Zvedl pažbu svého remingtonu a udeřil jí Sancheze do hlavy. Míšenec se bezvládně zhroutil na zem.

Mezitím dorazili do dolinky všichni ostatní. Buck Farreli chvíli hleděl na mrtvého Lee Clantona, pak pokrčil rameny a obrátil se.

Elena Montoyová stála u Manuela Ortegy. Oba mlčeli. Hunter Lockhart očekával, že mu budou vyčítat, že Sancheze omráčil. Ale zřejmě i oni dospěli k názoru, že starého šamana ještě budou potřebovat. Pouze on jim mohl říct, kde drží Josého Montoyu.

Papago Jones si mezitím ovázal ruku. S úsměvem přišel k Hunterovi a pohlédl na Sancheze. Hunter na něj kývl a řekl: „Trochu se rozhlédni po údolí, Pago. Ale dávej pozor, ať se nedostaneš do rukou nějakému Yaquimu. Možná jich tu je víc.“

„Až mě uvidí, poschovávají se,“ hrdě řekl Papago Jones. Hunter se musel usmát.

„Jenom se nepřeceňuj,“ řekl.

Papago Jones to přeslechl a zmizel mezi skalami.

„Měl by ses podívat, jestli je všechno v pořádku,“ řekl Hunter Bucku Farrellovi.

Vysoký blondýn pohlédl Lockhartovi do očí. Nelíbilo se mu, že měl odejít. Pak ale přece odešel. Předsevzal si, že nebude pryč déle než čtvrt hodiny. Za tu dobu ostatní nemohli důl najít.

Manuel Ortega chytil šamana za náhrdelník a postavil jej na nohy.

Hunter k Ortegovi přiskočil a odstrčil ho stranou.

„Tentokrát jsem na řadě já, Manueli!“ prohodil. „Můžeš ten bič zase schovat.“

Manuel cosi zavrčel, ale odstoupil a přenechal šamana Hunterovi.

„Zeptejte se ho, kde drží Josého,“ řekla Elena Montoyová.

„To nechejte na mě,“ chladně procedil Lockhart mezi zuby. „Postarejte se o Sancheze.“

Elena na něho vrhla hněvivý pohled.

Sakra, pomyslel si Hunter. Kromě Paga mám kolem sebe jenom nepřátele. Přivedl šamana k ohni a řekl: „Posaďte se.“

Yaqui si sedl. Z jeho snědé, vrásčité tváře se nedalo nic vyčíst. Věděl, jak Yaquiové dokáží mučit své oběti a byl si jist, že pokud by se ocitl v jejich rukou, skončil by na ohni. Naopak to však bylo jiné. Stařec by raději zemřel, než by něco prozradil bledým tvářím.

„Nemáš se čeho obávat,“ poznamenal Hunter. „Nechceme zneuctít tvé údolí. Museli jsme sem proniknout, protože chceme najít jejího bratra.“ Potom kývl na Elenu Montoyovou, která seděla na balvanu a hleděla na ně. „Víme, že ještě žije a že má být v tomto údolí za úplňku obětován bohům.“

Starý muž sebou trhl a nenávistně na Huntera pohlédl.

„Ode mě se nic nedozvíš, bílý muži,“ řekl španělsky. „Krev za krev. Bohové to tak chtějí.“ Chopil se několika klacků, které ležely vedle něj, a hodil je do ohně. Z ohniště se vznesl bílý kouř. Šaman chtěl opět upadnout do transu.

Hunter jím zatřásl.

„Jestli nám nepovíš, kde ho můžeme najít, pak znesvětíme celé údolí. Vydej nám toho muže a odejdeme.“

Starý Yaqui zavrtěl hlavou.

„Viděl jsem oči toho světlovlasého muže,“ řekl. „On nechce toho člověka. On chce něco jiného. Já ti nevěřím, bílý muži. Vy toto údolí neopustíte, až najdete bratra té ženy.“ Sklonil hlavu a opět se začal rytmicky zaklánět a předklánět.

„Takto se daleko nedostaneme,“ řekl Manuel Ortega, který k šamanovi náhle přistoupil. „Já to už z něho vytáhnu.“ Sklonil se a vzal z ohniště doutnající větev.

Hunter tasil remington a namířil jej na Ortegu.

„Necháš toho starce na pokoji, jasné?“ řekl tiše, ale důrazně.

Manuel Ortega větev vyděšeně pustil na zem. Odstoupil a vrhl na Lockharta nevěřícný pohled.

„Jak to z něho chceš jinak dostat?“ zavrčel.

„Tak jako tak by nemluvil,“ řekl Hunter Lockhart. „Proto je zbytečné ho mučit nebo snad dokonce zabít. Dáš od něho ruce pryč, jasné? Podruhé už ti to nebudu opakovat!“

Hunter za sebou uslyšel zasténání a koutkem oka zaregistroval, že Pedro Sanchez přišel k sobě.

„To samé platí i pro Sancheze,“ poznamenal. „Vysvětli mu to, Manueli. Jestli se toho starce někdo jen dotkne, tak má co dělat se mnou.“

Pedro Sanchez ta slova slyšel. Klekl si a pravou rukou sáhl po revolveru, který mu visel u boku. Cvaknutí Hunterova remingtonu jej přimělo k rozumu.

Hunter nebyl ve své kůži. Zdálo se, že oba Mexičané jsou ochotni na něho zaútočit, a Elena Montoyová by mu zřejmě příliš nepomohla.

Lockhart byl rád, když se znovu objevil Buck Farreli. Blondýn se na okamžik zarazil, když viděl, že Lockhart míří na Sancheze, ale pak dělal, jako by si toho nevšiml.

„Reno a Rabbit ty výstřely skoro neslyšeli,“ řekl. „Skály všechno pohltily. Jestli jsou Yaquiové někde poblíž, určitě nic neslyšeli.“

Ortega a Sanchez se uvolnili a Hunter strčil remington zpátky do pouzdra. Byl rád, že to všechno proběhlo tak hladce. Přišel k Eleně Montoyové a řekl: „Prohledáme teď údolí. Jestli José ještě žije a je v zajetí, tak ho najdeme.“

Přikývla a vstala.

Hunter chtěl právě navrhnout, aby zkusili hledat v různých směrech, když se za skalou na okraji dolinky objevil Papago Jones a rozčileně gestikuloval.

„Našel jsem ho!“ zvolal. „Je v hluboké jámě! Potřebujeme laso!“

Eleně na tváři vyskočily rudé skvrny. Pohlédla na Huntera a řekla: „Já jsem to věděla, Lockharte! Já jsem to věděla! On žije!“ Vzala ho za ruku a chtěla ho odtáhnout k jámě.

Hunter Lockhart však zůstal stát a rozhlížel se po ostatních. Manuel vyběhl po východním svahu dolinky a zastavil se vedle jedné plošiny. Vytáhl nůž a přeřezal uzel lana, kterým byla plošinka přivázána k jedné ze čtyř tyčí. Po několika okamžicích držel v ruce pět yardů dlouhé laso.

„Stačí to?“ zavolal na Papaga Jonese. Když Pago přikývl, rozběhl se zpátky k dolince. Plošina, kterou opustil, se naklonila a po chvíli se tělo na ní svezlo dolů a spadlo mezi dva keře.

Hunter Mexičana v duchu proklel. Nechtěl vědět, co by Ortega udělal, kdyby někdo zhanobil hrob jeho matky.

Starý šaman nic z toho nevnímal. Byl v transu.

Hunter nechal Elenu být zamířil k Bucku Farrellovi.

„Udělej mi laskavost, Farrelle,“ tiše řekl. „Zůstaň s tím starým mužem. Ostatní by ho asi zabili. Slibuju ti, že nejdřív vytáhneme Josého Montoyu, a teprve tady se ho budeme ptát na to zlato. O.K.?“

Blondýn přikývl.

„O.K., Lockharte,“ řekl. „Doufám, že mě nepodvedeš.“

Hunter se usmál.

„Jestli s tebou budu chtít něco podniknout, tak ti nejdřív dám vědět,“ odvětil.

„To je aspoň slovo chlapa,“ odvětil Buck Farreli s úsměvem.

+ + + + +

Bylo to fascinující a děsivé zároveň.

Rovná písečná planina, na které stáli, byla rozryta nespočetnými jámami o průměru dvou yardů. Zpočátku do nich Hunter nahlížel, ale teď již běžel spolu s ostatními za Papago Jonesem, který mířil k jedné z nich.

Hunter už jednou od jednoho starého muže v Nogales slyšel, že Yaquiové své zajatce po týdny trýzní a nechávají naživu, než zemřou vyčerpáním. Nikdy by tomu nevěřil, ale nyní to viděl na vlastní oči. V každé jámě ležely vybělené lidské kosti - někdy dokonce celé kostry v nepřirozených polohách.

Hunter se otřásl, když pomyslel na to, co musel José Montoya vytrpět. Doufal, že neutrpěl šok, z něhož by se do konce života nevzpamatoval.

Papago Jones se zastavil u jedné z jam a ukázal do ní. Elena Montoyová se přiřítila za ním a na okraji jámy klesla na kolena.

„José! José!“ zvolala chvějícím se hlasem a do očí jí vhrkly slzy.

Z jámy na ni hleděla propadlá, zarostlá tvář se dvěma lesknoucíma se očima. V prvním okamžiku si Hunter pomyslel, že v nich vidí šílenství, ale naštěstí se mýlil. Byla to jen radost.

José se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to. Podlomila se mu kolena, a kdyby nespadl na stěnu jámy, tak by se skácel na dno.

Hunter skočil dolů. Jáma byla zhruba pět yardů hluboká. Potom usmívajícího se Josého Montoyu zvedl. Mladík byl lehký a Lockhartovi se zdálo, že drží v náručí dítě. Laso ani nepotřebovali. Hunter chytil Josého za boky a zvedl ho. Nahoře si Manuel Ortega a Pedro Sanchez lehli na břicho, natáhli ruce a vzali Josého. Pak ho pomalu, opatrně vytáhli.

Papago Jones mezitím vzal laso a spustil ho Hunterovi. Zástupce po chvíli vyšplhal nahoru.

Elena Montoyová si položila hlavu svého bratra na klín a se slzami v očích ho hladila po tváři.

José poprosil o vodu, a když mu Elena dala opatrně napít, viditelně ožil.

„Věděl jsem, že mě otec dá hledat,“ šťastně řekl José.

Muži a Elena na sebe krátce pohlédli. Elena neznatelně zavrtěla hlavou. José zatím neměl dost sil na to, aby se mohl dozvědět pravdu.

Hunter naléhal na to, aby vyrazili. Nechtěl v tom zlověstném údolí být ani o vteřinu déle, než bylo nutné.

Manuel Ortega a Pedro Sanchez nesli Josého. Bylo obtížné se s ním vyhýbat trnitým keřům, takže na stejnou cestu potřebovali skoro jednou tolik času jako předtím.

Když se ocitli na okraji doliny, spatřili Bucka Farrella. Starý šaman tam tiše seděl a hleděl před sebe. Když na něj pohlédla Elena Montoyová, zeptala se chvějícím se hlasem: „Mučil tě, José?“

Nečekala na odpověď, vytáhla z pouzdra svůj malý kolt ráže 38, který nosila u boku, a namířili jej na Yaquiho.

Hunter by přišel pozdě, ale naštěstí Elenu zadržel José.

„Ne, Eleno,“ zasténal. „Ten stařec ke mně byl vždycky přátelský. Musel jsem trpět, jen když do údolí přišli bojovníci.“

Elena se nadechla a strčila revolver do pouzdra, načež se otočila na svého bratra.

„Můžeš jet, José?“ otázala se ho. „Musíme odtud zmizet tak rychle, jak jen to je možné, než se objeví Yaquiové.“

Dřív než mohl José něco odpovědět, přistoupil k Eleně Buck Farreli.

„Tak počkat,“ řekl důrazným hlasem a vrhl na Elenu mračný pohled. „Našel ten důl, nebo ne?“

Na to už všichni zapomněli, Hunter také. Muži plni očekávání hleděli na Josého Montoyu, který pomalu přikývl. Zvedl ruku a ukázal k jeskyni, v níž Papago Jones zabil yaquiského bojovníka.

„Je tam ještě to zlato?“ zeptal se Buck Farreli.

Elena Montoyová vkročila mezi něj a svého bratra.

„Děláte, jako byste na to zlato měl nárok,“ chladně procedila mezi zuby. „Dostanete slíbenou prémii, ale jinak nic!“

Buck Farreli měl na jazyku ostrou odpověď, avšak včas si uvědomil, že je sám. Věděl sice, že Hunter Lockhart je od událostí v Santa Eulalii s Ortegou a Sanchezem na nože, ale bylo mu též jasné, že Lockhart by mu nepomohl, kdyby šlo o zlato.

José napětí, které se vytvořilo, ani nezaregistroval.

„Je ho mnohem méně, než jsem si myslel,“ řekl a jeho hlas již zněl takřka normálně. „Je to j enom pár pytlíků se zlatým prachem. A cena není vyšší než patnáct tisíc pesos.“

José Montoya, který vyrostl v bohatství, si zřejmě nedokázal představit, jak obrovskou sumu to znamená pro ostatní muže.

Buck Farreli přivřel oči. Lockhart viděl, jak mu cuká ve tváři. Pravděpodobně přemýšlel, jak by se dostal k tomu zlatu.

José vyprávěl, kde leží ty pytlíky. Lockhart pak pro ně poslal Sancheze a Farrella.

Již za čtvrt hodiny se vrátili. Každý vlekl dva těžké pytle a nikoli pytlíky, jak o nich mluvil José. Zlato v té jeskyni leželo několik desetiletí, Yaquiové se o něj nezajímali.

Manuel Ortega a Elena Josého přivedli k chodbě, jíž se dostali do posvátného údolí. Museli ho podpírat.

Hunter šel jako poslední. Ještě jednou se ohlédl na starého šamana. Yaqui na něj pohlédl koutkem oka. Trans tedy pouze předstíral.

Hunter k němu zamířil a zůstal stát těsně před ním.

„Opustíme teď tvé údolí, starý muži,“ řekl španělsky. „To zlato, které leželo v dole, si vezmeme s sebou. Teď už bílí muži nebudou mít důvod vstupovat do tvého údolí.“

Starý Yaqui zvedl hlavu. Hunter nedokázal odhadnout, jestli se mezi nesčetnými vráskami toho svatého muže skrývá úsměv. Skoro to tak i vypadalo.

„Tvé oči jsou dobré, bílý muži,“ řekl stařec. „Řeknu bojovníkům, aby ušetřili tvůj život. Ostatní však budou za svůj zločin muset pykat.“

Sklonil hlavu, čímž naznačil, že nemíní dál hovořit.

Hunter se mlčky otočil a vydal se za ostatními.

Krátce před ústím chodby je dostihl.

Papago Jones se ho právě chtěl zeptat, o čem mluvil s šamanem, když tu se ozvalo tiché třesknutí. Všichni rázem zkameněli.

Lockhart se probral jako první. Vyrazil k chodbě a v běhu vytáhl z pouzdra remington.

V ústí tunelu se málem srazil s Reném Salzmanem. Podsaditý mužík rozrušeně gestikuloval.

„Yaquiové nás odhalili!“ vykřikl. „Byli dva. Jednoho Rabbit sejmul, ale ten druhý unikl. Určitě přivede další!“

Teď už nemuseli spěchat. José Montoya se naštěstí zotavil natolik, že mohl sám jít. Hunter doufal, že při rychlejší jízdě nespadne ze sedla.

Posadili ho na koně Lee Clantona. Farreli schoval oba vaky se zlatem, které přinesl do svých sedlových kapes. Hunter a Ortega na sebe mlčky pohlédli. Oba mysleli na to samé, ale v tomto okamžiku neměli čas o tom diskutovat.

Vyšvihli se do sedel a vyrazili kaňonem, až se dostali na rovinu, rozprostírající se mezi dvěma horskými hřebeny. Pak se vydali na sever.

Tam ležela Agua Prieta. Věděli, že pokud se jim podaří tam dostat, mají vyhráno. Jenže mezi nimi a tímto městem leželo více než čtyřicet mil nepřehledného a nesjízdného terénu.

Elena Montoyová a Manuel Ortega vzali Josého mezi sebe, aby ho mohli včas podepřít, kdyby se o něj pokoušely mdloby.

Josého tvář byla ztrhaná. Musel trpět velkými bolestmi.

+ + + + +

Pedro Sanchez objevil ten oblak zvířeného prachu jako první. Blížil se k nim ze severu. V tetelícím se vzduchu nedokázali odhadnout, o kolik jezdců se jedná a jestli jsou to indiáni.

Hunter Lockhart zamířil do jednoho menšího saloonu, kde chtěli počkat.

Pokud by šlo o yaquiské bojovníky, tak ještě rozhodně nemohli vědět, co se stalo v jejich posvátném údolí. Hunter doufal, že je budou ignorovat, když uvidí, že se jedná o dobře vyzbrojené bělochy. To ale nebylo tak úplně jisté, neboť právě zbraně Yaquiové potřebovali ze všeho nejnutněji.

Po půlhodině už mohli vidět víc. Papago Jones se vyšplhal na skálu, aby měl lepší výhled.

„Jsou to Yaquiové!“ zvolal.

„Můžeš říct, kolik jich je?“ otázal se Hunter.

„Aspoň tucet!“

Hunter pohlédl na ostatní. Ještě stále to bylo sedm bojeschopných mužů. Navíc byli dobře ozbrojeni. Nebyl důvod, proč by se měli obávat hordy Yaquiů vyzbrojené povětšinou jen luky a šípy nebo noži.

„Pojedeme dál,“ řekl Hunter. „Nemůžeme si dovolit čekat, až projedou kolem. Každá minuta je drahá.“

„Ale ti Yaquiové!“ namítla vyděšená Elena.

„Není jich o moc víc než nás,“ řekl Hunter. „A my jsme lépe ozbrojeni.

Jestli nás napadnou, tak s nima rychle zameteme.“

Obrátil grošáka a vyjel z kaňonu.

„Ty ses zbláznil!“ náhle vykřikl Buck Farreli. „Je to příliš velký risk! Jestli zaútočí, snadno dostanou někoho z nás.“

Hunter se pomalu otočil a vrhl na Farrella posměšný pohled. „A ty máš strach, že bys to byl ty, co?“

Blondýna se zmocnil hněv.

„Mysli si, co chceš!“ vykřikl. „Podle mě je absolutně zbytečné se s Yaquii pouštět do boje.“

„Farreli má pravdu,“ řekla Elena Montoyová. „S Josém nemůžeme jet rychle. Bylo by lepší počkat tady, kde se můžeme ukrýt.“

Hunter pohlédl na všechny přítomné a zjistil, že proti nim nic nepořídí. Eleniny důvody respektoval, ačkoli José už nebyl tak slabý, že by spadl ze sedla, pokud by zrychlili. Nad Farrellem však musel kroutit hlavou. Blondýn se zcela změnil. Jeho vodnaté modré oči neklidně těkaly a najednou nevěděl, co s jindy tak klidnýma rukama.

Zlato v sedlových kapsách ho připravilo o klid. Všechny jeho myšlenky se upínaly jen k tomu, aby dostal poklad do bezpečí.

Hunter navíc poznal, že nemá nejmenší šanci dostat Ortegu na svou stranu. Mexičan chtěl zůstat s Elenou.

Papago Jones slezl ze skály a usmál se na Huntera.

„Je jich jenom jedenáct,“ řekl.

„Máme jim vyjet naproti, Huntere? Těch pár Yaquiů určitě zvládneme.“

Hunter mu úsměv opětoval. Pago se dokázal bavit i v takovéto situaci. Jeho slova vlastně byla určena pouze pro jednoho člověka, a ten na ně okamžitě zareagoval.

„Ty bys nestačil ani na jednoho Yaquiho,“ řekl a pohrdlivě si odplivl.

Papago Jones zůstal obdivuhodně klidný.

„To si nemyslím, Sanchezi,“ přátelsky odvětil. „Od okamžiku, kdy jsem v údolí jednoho Yaquiho zabil, vím, že Yaquiové nejsou jiní než ostatní indiáni - jen jsou o něco podlejší a zákeřnější.“

Sanchez sevřel rukojeť svého dvoubřitého nože, ale než jej mohl vytáhnout, mezi oba kohouty vkročil Manuel Ortega a chytil Sancheze za ruku. Pak pohlédl na Lockharta.

„Řekni svému pomocnému šerifovi, ať s těmi provokacemi skončí, „ zavrčel. „Nemá smysl se svářit. Nechejte to na potom.“

Hunter nemusel nic říkat. Papago Jones se odvrátil a vydal se ke svému koni. Vzal si ze sedlové hrušky láhev s vodou, napil se a posadil se do stínu skály.

Reno Salzman a Rabbit Potts se zatím chovali poměrně klidně. Během jízdy chvíli o čemsi hovořili s Buckem Farrellem, a tento rozhovor je příliš nepotěšil. Od té doby se blondýna stranili. Lockhartovi se nelíbilo, že ti dva spolu stále něco kují.

Reno Salzman byl podle všeho ten rozumnější z nich. Z Rabbita Pottse vůbec nebyl chytrý. Ten dokázal snadno zakamuflovat, co v něm skutečně bylo. Čím víc ho však Hunter pozoroval, tím si byl jistější, že Potts je stejně nebezpečný jako Buck Farreli.

Oba Farrellovi druhové se sporu o to, jestli se má jet dál nebo ne, neúčastnili. Pravděpodobně nedoceňovali nebezpečí, které by se objevilo, kdyby se Yaquiové dozvěděli, že běloši zneuctili jejich posvátné údolí.

Buck Farreli stál se svým koněm u ústí kaňonu. Spatřil proto přijíždějícího mladého yaquiského bojovníka jako první, ale zareagoval špatně.

Než mohl Hunter něco podniknout, tasil blondýn kolt a vypálil. Mladý Yaqui neměl šanci. Kulka se zavrtala do jeho lesklé hrudi a srazila ho ze sedla. Chundelatý poník se obrátil na zadních a se vztyčenou oháňkou pádil pryč.

Hunter přiběhl k ústí a vrhl za jednu skalku.

„K zemi!“ zvolal na ostatní.

Bylo načase. Yaquiové s divokým ječením hnali koně ke kaňonu, aby pomstili smrt svého pokrevního bratra.

Hunter byl rád, že stačil vytáhnout ze sedlové pouzdra Winchestrovku. Nechal rudochy přijet na padesát yardů a pak je přivítal výstřely. Prvními pěti ranami srazil tři z nich z koní. Ostatní okamžitě zastavili a odjeli mezi skály.

Jeden ze tří Yaquiů, které Lockhart zasáhl, se pokoušel plazit dál. Hunter viděl, že jeho levá noha je zbrocena krví a že ji táhne za sebou.

Třeskl další výstřel, Yaqui vykřikl, rozhodil rukama a zůstal bezvládně ležet.

Hunter se obrátil na Bucka Farrella. Blondýn klidně odfoukl kouř od ústí svého dlouhohlavňového revolveru. Zdálo se, že boj mu vrátil jeho ztracený klid.

„To nebylo nutné, Farrelle,“ řekl Hunter. „To rudochy jen rozlítí.“

Buck Farreli pokrčil rameny.

„To tys ho trefil jako první,“ řekl. „Já jsem ho jenom dorazil.“

Hunter se otočil a kývl na Papaga Jonese.

Pago mlčky vyslechl, co mu říkal Lockhart, načež vyrazil zpátky do kaňonu. Měl hledat druhý východ.

Ostatní muži se připravovali na útok, avšak indiáni patrně dospěli k názoru, že bude lepší, když zůstanou, kde jsou. Byli dobře krytí a mohli ostřelovat ústí kaňonu.

Buck Farreli to pocítil, když se jednou zvedl. Yaquiové na něj okamžitě vypálili a jejich kulka mu po sobě zanechala šrám na levém nadloktí.

Blondýn zatnul zuby a vrátil se zpátky do kaňonu. Na jeho místo se připlížil Reno Salzman.

Elena Montoyová ovázala Farrellovu ránu, potom ji vyčistila jódem. Zdálo se, že s bojem počítala, protože měla sedlové kapsy napěchované obvazy.

Huntera začaly bolet oči. Musel totiž hledět do zapadajícího slunce. Tiše zaklel. Před setměním kaňon opustit nemohli. A to, zda se jim to podaří po soumraku, byla otázka, protože v této oblasti se Pedro Sanchez nevyznal.

Za hodinu se Papago Jones vrátil. Na Hunterův tázavý pohled odpověděl pokrčením ramen. Ostatní okamžitě věděli, co to znamená. Byli ve slepém kaňonu, z něhož vedl jen jeden východ.

A ten byl hlídán sedmi rozzuřenými a pomstychtivými rudokožci.

Hunter se vrátil zpátky do kaňonu a poslal na své místo Pedra Sancheze.

„Musíme odtud co možná nejrychleji,“ řekl Manuelu Ortegovi. „Vylezu s Pagem do skal a pokusím se jich odtud pár odstřelit. Až uslyšíš první výstřely, tak na ně s ostatními zaútoč. Jestli vás budou José a Elena krýt, tak to vyjde.“

Manuel Ortega přikývl. Okamžitě přiběhl ke Clantonovu koni a vytáhl ze sedlového pouzdra Winchestrovku, načež ji podal Josému, který vrávoravě vstal.

Hunter pak s Papagem Jonesem zmizel ve skalách. Pago objevil jeden úzký komín, kudy se dalo lehce vylézt nahoru. Po několika minutách se dostali na úzkou skalní plošinu. Zdálo se, že dál už to nepůjde, ale Pago neváhal ani na vteřinu a začal po strmé stěně lézt dál, jako by to byla dětská hra. A skutečně se mu povedlo vyšplhat až na vrcholovou plošinku.

S úsměvem pohlédl na Huntera, který ještě pořád stál dole.

„No, tak co je? Máš strach?“

„Hoď mi sem laso,“ zavrčel Hunter. Neměl náladu na Pagovy žerty.

Papago Jones s námahou Huntera vytahoval nahoru. Byl natolik soustředěn na vytahování, že si nevšiml stínu, který na něj padl. Zato však nahoru náhodou pohlédl Hunter. Sáhl pravačkou, kterou se předtím držel lasa, po remingtonu a ve zlomku vteřiny jej vytáhl.

Papago Jones okamžitě věděl, co tato Lockhartova reakce znamená. Sevřel laso ještě pevněji a zavřel oči. Očekával kulku nebo šíp v zádech.

Hunter vypálil dvě rány. Kulky proletěly těsně kolem Papaga Jonese a zasáhly do boku mladého Yaquiho. Bojovník pustil luk a šíp, který měl přiložený k tětivě, prosvištěl kolem Paga. S hrůzu nahánějícím výkřikem se pak zřítil do hlubiny na opačné straně skály.

Pago otevřel oči a horečně tahal dál. Lockhart byl rád, že Pago udržel nervy na uzdě. Jinak by totiž teď ležel o dvacet yardů níž na skalní plošině s polámanými kostmi.

Když byl konečně nahoře, oba se přitiskli ke skále. Nevěděli, kolik Yaquiů leze nahoru z druhé strany, a nechtěli jim tam stát jako terče.

Pomalu se plazili k okraji.

Náhle v ústí kaňonu třeskly výstřely. Manuel Ortega pochopil Lockhartův výstřel jako znamení.

Nyní bylo načase, aby Papago a Hunter Lockhart podpořili ostatní. Rychle se připlazili k okraji a opatrně pohlédli dolů.

Sanchez, Ortega a tři Američané, divoce střílejíce kolem sebe, vyběhli z kaňonu.

Yaquiů se zmocnila panika.

Hunter a Papago Jones jim pomohli několika výstřely.

Lockhart pečlivě pálil z winchestrovky, kterou si přinesl nahoru. Všechny kulky našly svůj cíl.

Tři bojovníci leželi s roztaženými pažemi vedle svého zříceného druha.

Tu Lockhart uviděl dva bojovníky, jak mizejí za jedním balvanem, ale o zlomek vteřiny později se jeden z nich opět objevil. Vrávoral a držel se za břicho.

Manuel Ortega přiběhl zezadu k němu a vpálil mu kulku do hlavy.

„Huntere! Napravo od tebe!“ zvolal náhle Papago Jones.

Lockhart se vrhl k zemi a tak jej jen o vlásek minul vržený nůž. Obrátil se a namířil Winchestrovku na nahého Yaquiho, který nyní v pravé ruce držel malou válečnou sekeru.

Hunter a Papago Jones ho trefili ve stejný okamžik. Yaqui byl zasažen neviditelnou pěstí a zřítil se z okraje skály dolů. Nestihl už ani vykřiknout.

Hunter si s úlevou oddechl. Napočítal šest mrtvých, což znamenalo, že už žil jen jediný Yaqui. A ten pro ně neznamenal nebezpečí.

Reno Salzman na ně zamával. Usmíval se jako měsíček. Ostatní rovněž vyšli zpoza skal a vzájemně se poplácávali po ramenou.

„Pojď, Papago,“ řekl Hunter, „slezeme dolů k ostatním. Jestli si pospíšíme, tak do setmění ještě pár mil urazíme.“

Papago náhle pohlédl do dáli. Strnul a po chvíli pomalu zavrtěl hlavou. „Nedostaneme se ani sto yardů daleko,“ řekl chraplavým hlasem. „Paquito nás našel.“

Hunter se obrátil a přivřel oči. Ze skály byl výborný rozhled, takže ani jemu neunikl velký oblak prachu. Míli od nich náhle zpoza skal vyrazil jezdec a zamířil k oblaku prachu. Muselo jít o Yaquiho, který jako jediný přežil.

Hunter zavolal na ostatní, ale ti mu nerozuměli. Dal tedy Papagovi znamení a oba začali slézat.

Hunter se spustil po lase jako první, Papago jej následoval. Lockhart přemýšlel, kde Papago Jones naučil tak dobře lézt po skalách.

Za půl hodiny byli znovu v ústí kaňonu. Ostatní již seděli na svých koních a čekali na ně.

„Můžete zase sesednout,“ řekl Hunter.

Elena Montoyová a muži na něj nevěřícně zírali.

Buck Farreli se vzpamatoval jako první.

„Předtíms chtěl, abysme Yaquiům vyjeli naproti,“ zlostně zavrčel, „a teď máš najednou čas.“

„Předtím to také bylo jen jedenáct Yaquiů,“ odvětil Hunter a usmál se na blondýna. „Teď je jich nejméně třicet a, jestli se nemýlím, tak je vede Paquito osobně.“

Tato zpráva měla účinek jako ledová sprcha. Buck Farreli obrátil koně a vyjel z ústí kaňonu na planinu. Po pěti minutách se vrátil.

„Zatraceně!“ vykřikl. „Lockhart má pravdu. Jedou sem přinejmenším tři tucty bojovníků. Musíme odtud zmizet!“

„Na to už je pozdě,“ odtušil Manuel Ortega. „Máme jedinou šanci. Jet zpátky do kaňonu a stáhnout se někam, kde nás Paquito nebude moct překvapit.“

„A ty chceš čekat, až Paquita přejde chuť a dobrovolně odtáhne?“ usmál se Hunter. Nedbaje na Ortegovy protesty dodal: „Musíme zůstat tady, v ústí kaňonu. Odtud aspoň vždycky můžeme zkusit odjet. Jestli se stáhneme hlouběji, tak se odtud nikdy nedostaneme.“

Pak přikázal mužům, aby si u ústí kaňonu nalezli výhodné pozice a zalehli tam.

Papago Jones se tentokrát vyšplhal na skálu na druhé straně. Manuel Ortega zůstal se sourozenci Montoyovými.

+ + + + +

Když Hunter vyhlédl zpoza balvanu, za nímž se kryl, spatřil jezdce, kteří stáli zhruba pět set yardů od skal a hleděli k nim. Všichni sesedli z koní, které posléze několik bojovníků odvedlo pryč, načež se Yaquiové vydali směrem, kde zmizel Papago Jones. Lockhart doufal, že jeho druh vidí, kam tito bojovníci odvedli koně.

Slunce se již dotýkalo obzoru. Do východu měsíce chybělo pár hodin. Pak zalije kaňon měsíční svit a v každém stínu možná bude schovaný jeden Yaqui.

Reno Salzman cosi zavolal na Huntera a rozrušeně ukazoval k místu, kam Lockhart nemohl vidět. Odplazil se tedy k opačnému kraji balvanu, za nímž se kryl. Nyní mohl konečně vidět to, co tak vzbudilo Salzmanovu pozornost.

Za jednou skalou kdosi mával bílou vlajkou. .

„Co chcete?“ zvolal Hunter španělsky.

Bílá vlajka se náhle přestala komíhat a nad skalou se objevila šedivá hlava. Hunter koutkem oka zaregistroval, jak Buck Farreli zvedá pušku.

„Dej tu flintu pryč, Farrelle!“ zavrčel. „Nejdřív si vyslechneme, co chtějí. Ke střílení ještě bude příležitost.“

„Jenže pak se už neukážou,“ odtušil Buck Farreli. Přece však pušku sklonil.

Yaqui, který se vynořil zpoza skály, nemohl být Paquito. Na to byl příliš mladý. Hunter původně počítal s tím, že s nimi bude vyjednávat samotný náčelník.

„Paquito chtít hovořit s bílý muž, který zachránit našemu svatému muži život,“ řekl Yaqui lámanou španělštinou.

„Jestli mi má co říct, tak ať přijde!“ zvolal Hunter.

Pedro Sanchez a Američané na něj udiveně pohlédli. Pravděpodobně se ptali, co mu Paquito může chtít. Huntera samotného to zajímalo také. Snad se nyní vrátí, že toho šamana nechali naživu.

Náhle uslyšeli dalšího Yaquiho, který zprvu hovořil yaquiským jazykem a pak přešel do lámané španělštiny. Vycházel zpoza skály, za níž se předtím vynořil indián s vlajkou. Paquito se však neukázal, protože bělochům nedůvěřoval. A měl pravdu, protože nenávistný lesk Sanchezových očí Lockhartovi stačil, aby věděl, na co míšenec myslí.

„Bílý muž může odjet,“ řekl Paquito, „protože strážce mrtvých prosil o jeho život. Všichni ostatní zemřou.“

Hunter se usmál na ostatní, ale s odpovědí neváhal ani vteřinu.

„Paquito ví velice dobře, že čestný bojovník jeho nabídku nikdy nepřijme,“ zvolal. „Buď nás pustíš všechny, nebo budeme bojovat do poslední kulky!“

Rozhostilo se ticho.

Buck Farreli tázavě pohlédl na Huntera.

„Jindy nemají takové skrupule,“ řekl blondýn. „Něco tady nehraje.“

Čekali skoro čtvrt hodiny. Slunce již ze tří čtvrtin zapadlo za obzor. Z východu postupovaly stíny noci.

„Posloucháš, bílý muži?“ řekl Paquito. „Nechceme s vámi bojovat, protože strážce mrtvých přečetl z ohně, že náš lid zahyne, pokud vás zabijeme. Přesto vás ale napadneme, pokud nám nevydáte vraha mého dítěte.“

Hunter se ohlédl a usmál se na Sancheze.

„Tak co, Sanchezi?“ otázal se. „Chceš se pro nás obětovat?“ Hunter to řekl žertem, protože nevěřil, že by se míšenec Yaquiům vydal.

Buck Farreli a Rabbit Potts však nad možností Yaquiům uniknout zajásali a bez mrknutí oka namířili na míšence.

Pedro Sanchez zbledl.

„To přece nemůžete udělat!“ hlesl, a než tomu mohl Farreli zabránit, vykřikl k Yaquiům: „Ten blondýn zabil Changa!“

Buck Farreli vyskočil a udeřil míšence pažbou do hlavy. Yaquiové však Sanchezovým slovům rozuměli.

„Sancheze a blondýna za vaše životy! „ zvolal Paquito.

Nad skalou se objevila hlava mladého yaquiského bojovníka.

„Jděte k čertu!“ vykřikl Buck Farreli a zvedl Winchestrovku. Mladý Yaqui zareagoval pozdě. Kulka ho trefila do hlavy.

Yaquiové odpověděli rozezlenými výkřiky, a pak třeskly výstřely. V šeru bylo vidět pouze nejasné obrysy míhajících se stínů. Lockhart přikázal mužům, aby šetřili municí.

Yaquiové rovněž přestali střílet, potom co zjistili, že jejich kulky se pouze neškodně odrážejí od skal, za nimiž se bledé tváře skrývaly. Lockhartovi se zdálo, jako by se stáhli.

Po několika minutách uslyšeli šramot a chrastění, načež zpoza skal vyletěly jakési svazky. Pak vzduchem zasyčela hořící pochodeň, jež zapálila hromádky suchého dřeva, které Yaquiové naházeli před ústí kaňonu.

Hunter Lockhart si oddechl. Chování Yaquiů ukazovalo na to, že do setmění nezaútočí. Že počkají až do rána. Oheň jim měl zlepšit viditelnost, pokud by se bledé tváře pokusily prorazit.

Hunter přikázal Pedrovi Sanchezovi a Bucku Farrellovi, aby zůstali na svých místech a nespouštěli Yaquie z očí. S oběma dalšími Američany se stáhl do kaňonu.

Montoyové a Manuel Ortega na něj napjatě hleděli. Lockhart je v krátkosti zpravil o tom, co má Paquito v úmyslu. Viděl na nich, že by mu Sancheze a Farrella nejradši vydali. Lockhart na to však ani náznakem nepřistoupil.

„Do rána něco musíme podniknout,“ řekl. „Za svítání už bude pozdě. Paquito neudělá stejnou chybu jako těch jedenáct bojovníků dnes odpoledne. Pošle své střelce na bezpečné pozice. Za světla by nás postříleli jako králíky, kdyby sme zkusili odjet. Podle mě máme šanci jedině tehdy, jestli se nám podaří jim odehnat koně.“

„Kolem toho velkého ohně nikdo potají neprojede,“ namítl Rabbit Potts.

„To ani nechci,“ opáčil Hunter. „Přelezu s Papagem Jonesem přes tu skalní stěnu.“

„A pak zmizíte, co?“ rozhořčeně řekla Elena.

Hunter na ni vrhl klidný pohled.

„To bych mohl udělat mnohem snáze,“ podotkl. „Paquito mi nabídl, že můžu odjet, protože jsem zachránil jejich svatého muže před Sanchezem.“

Elena Montoyová sklonila hlavu. „Odpusťte,“ hlesla. José ji objal kolem ramen.

„Nemějte jí to za zlé, seňore Lockharte,“ řekl. „Za poslední dny toho zažila příliš.“

Hunter přikývl a vydal se ke svému grošákovi a Pagovu hnědákovi, aby si z jejich sedel vzal lasa. Manuel Ortega mu přinesl tři další. Hunter mu vysvětlil, co mají dělat, až zjistí, že se s Papagem Jonesem dostali ke koním Yaquiů.

„Hodně štěstí, amigo,“ prohodil Ortega.

Hunter pohlédl do jeho tmavých očí. Vždycky měl Manuela Ortegu rád, ale to, co zažil za poslední dny, jeho postoj k němu změnilo.

Mlčky se otočil a vydal se ke skalní stěně, po které nahoru vyšplhal Papago Jones. Šel rychle, ačkoli v té tmě toho moc neviděl. Na této straně skála nebyla tak strmá jako naproti.

Hunter spěchal, protože se museli dostat ke koním Yaquiů dřív, než vyjde měsíc.

Papago Jones jej slyšel, jak lezl nahoru. Na posledních yardech mu pomohl. Když se Hunter konečně ocitl nahoře a na druhé straně plošinky pohlédl dolů, vyděsil se. Skalní stěna byla skoro kolmá.

„Co chceš s tolika lasy?“ zeptal se Papago Jones.

„Myslel jsem, že bysme mohli slézt dolů a dostat se ke koním Yaquiů,“ odpověděl Hunter.

Papago Jones pokrčil rameny.

„To je nejméně osmdesát yardů,“ řekl. Podíval se na pět las, která

Lockhart přinesl, a dodal: „Vlastně by to mělo stačit.“

„Ty chceš dolů?“ žasl Hunter.

„My oba,“ s úsměvem ho opravil Papago Jones. „Stačí, když budeš dělat to, co já.“

Pago mu vzal lasa ze strnulých rukou a začal je svazovat. První z nich přivázal ke skalnímu výčnělku, který vypadal celkem pevně. Potom, co je všechna svázal, je spustil dolů. Neviděl, jestli konec tohoto svázaného lana sahá až na zem.

Pak se chytil lasa a přehoupl se přes okraj plošiny.

„A co když to bude krátké?“ zapochyboval Hunter.

„Tak zbytek doskočím,“ odvětil Pago s úsměvem. Hunter na něm však viděl, že mu tentokrát není do zpěvu.

Potom zmizel v temnotě. Hunter se sklonil nad hlubinu, ale moc toho neviděl, protože měsíc, který právě vycházel, osvětloval opačnou stranu skály. Musel se přikrčit, aby ho nespatřili Yaquiové. Čas se nyní nesnesitelně vlekl. Neustále naslouchal, zda se Pagovi podařilo dostat dolů.

Náhle se laso uvolnilo a Hunter si všiml, že třikrát za sebou trhlo. Papago Jones je dole a dává mi znamení, pomyslel si.

Bez váhání se chopil lasa a přehoupl se přes okraj skály. Příliš se však ukvapil, a proto se laso rozhoupalo.

Huntera polil studený pot, avšak ovládl se, zůstal viset a počkal, až se laso houpat přestalo.

Pak se jal slézat. Laso se nyní nehoupalo. Možná se na něj Papago Jones dole zavěsil, říkal si Hunter.

Neustále narážel koleny do skály, protože se mu nikdy nepovedlo včas odrazit nohama. Dlaně ho pekelně pálily a už si začínal myslet, že to nebude mít konce. Zatnul však zuby a lezl dál.

Konečně na kotnících ucítil Pagovy ruce a pustil se. Oba spadli na zem. Teprve po chvíli se Hunterův dech uklidnil.

„Sakra,“ zavrčel. „Podruhé už mě na skálu nedostaneš.“

Papago Jones se usmíval. Huntera ty dvě řady bílých zubů doháněly k zuřivosti.

„K tomu už ani nebudeš mít příležitost,“ řekl a chytil Huntera za ruku, načež ho odtáhl k okraji malé plošiny, na které stáli. Hunter už si myslel, že znovu bude muset šplhat, ale z plošiny se svážel mírný svah, po kterém se mohli dostat až k dolince, v níž měli Yaquiové koně.

Přesto tato cesta nebyla o nic méně nebezpečnější než slézání skal, neboť byla osvětlena měsícem. Nezbývalo jim, než se schovat za několik suchých keříků a doufat, že Yaquiové nebudou příliš pozorní.

Papago Jones po chvíli zmizel, aby se pak objevil se dvěma vyschlými keříky, které Hunterovi připomínaly laskavec, který cestuje po pláních Arizony hnán větrem.

„Až do toho místa budeme skrytí stínu skály,“ tiše řekl Papago Jones a ukázal na místo, kde stín končil. „Pak se připlazíme k tomu malému, uschlému topolu.“

Hunter přikývl. Rád přenechal Papagu Jonesovi vůdčí roli, protože věřil, že míšenec se tam porozhlédl, zatímco on se ještě houpal na skále.

Po cestě jejich nervozita stoupala.

Když leželi zhruba v polovině trasy k topolu, z dolinky vyšel jeden Yaqui a rozhlédl se. Že by je slyšel? Zadrželi dech. Ale ne. Yaqui si pouze odhrnul bederní roušku a vymočil se. Potom se vrátil do dolinky, aniž by se byť jen jedinkrát ohlédl.

Oba muži se okamžitě jali plazit dál. Po deseti minutách se dostali na okraj dolinky. Když se Hunter otočil, vyděsil se. Zanechali za sebou stopu zřetelně viditelnou v písku. Kdyby se ten Yaqui podíval tím směrem, musel by si jí všimnout.

Hunter hlídače koní okamžitě objevil. Seděl na pestrobarevné dece a měl skloněnou hlavu. Lockhart tušil, že nebude těžké ho překvapit, ale nejdřív museli zjistit, jestli u koní náhodou není ještě jeden hlídač.

Hunter dal Papagu Jonesovi znamení a míšenec se odplazil kousek zpátky, aby ho z doliny nebylo vidět

a on se tak mohl dostat ke koním z druhé strany.

Hunter počkal pět minut. Pak vytáhl z pochvy na opasku nůž a dal si jej mezi zuby.

Obezřetně se plížil ke klimbajícímu hlídači. Koně náhle zneklidněli. Zvedli hlavy a hrabali kopyty.

Yaqui trhl hlavou a vstal.

Hunter dál neváhal. Přiskočil k indiánovi a v mžiku ho vyřídil. Levou rukou ho chytil kolem krku, pravou mu vrazil nůž do hrudi.

Věděl, že nemá na vybranou. Kdyby se hlídači podařilo jen pípnout, byli by ztraceni. Ostatní bojovníci by tam přiběhli dřív, než by se jim podařilo odehnat koně.

Yaqui se pokusil vykřičet svou bolest do noci, ale Lockhart mu nemilosrdně sevřel hrdlo. Po minutě jeho odpor ochabl.

Lockhart ještě chvíli počkal, načež jeho bezvládné tělo pustil. Pravou ruku měl celou od indiánovy krve. Roztrhl si rukáv a hodil jej vedle mrtvého rudocha, aby koně neznervóznil pach krve.

Zleva se vynořil stín. Papago Jones. Okamžitě tiše sykl, aby si ho Hunter nespletl s nějakým jiným Yaquim. Oba muži věděli, co mají dělat. Rozběhli se ke koním, kteří zavětřili pach krve a byli stále neklidnější.

Papago Jones nožem rozřezal lasovou ohradu. Hunter ve svitu měsíce viděl, že Pagův nůž je od krve stejně tak jako jeho.

Papago Jones skočil mezi koně a chytil dva z nich, kteří na sobě měli indiánskou ohlávku. Hunter se vyšvihl na hřbet jednoho z nich. Portik nervózně zařehtal a z tábora Yaquiů se ozvaly výkřiky.

„Dělej!“ prohodil Lockhart. Pověsil si Winchestrovku na záda a z pouzdra vytáhl emington. Levou rukou svíral ohlávku.

Nocí třeskly výstřely a koně vyrazili, jakoby měli v patách Satanáše. Papago Jones a Hunter Lockhart je odháněli divokým ječením. Po několika vteřinách již koně cválali planinou na sever.

Yaquiové si nyní všimli, co se děje. Stříleli, ale v měsíčním svitu oba jezdce, skloněné ke hřbetům poníků, zasáhnout nemohli. Jejích střely se jen neškodně zavrtávaly do písku za prchajícími zvířaty.

Hunter pohlédl na Papaga, který jel vedle něj. Zubil se na něj. V jeho tmavých očích se zračilo odhodlání a triumf.

„Žeň je dál!“ vykřikl Hunter. „Pokusím se krýt ostatní!“

Papago Jones vykřikl a štval zvířata dál.

Hunter obrátil svého poníka a vrátil se jednu míli zpátky. Teď šlo o to, jestli se Manuel Ortega a Američané zachovají správně - a jestli Yaquiové ztratí hlavu.

Kdyby Paquito své muže udržel na místech, pak by se ostatní z kaňonu dostávali jen těžko.

+ + + + +

Seděli na koních a naslouchali.

Farreli a jeho dva kumpáni upřeně hleděli na velký oheň v ústí kaňonu, na nějž Yaquiové stále přikládali.

Za nimi čekali Manuel Ortega a Elena Montoyová. Josého Montoyu vzali mezi sebe. José nyní seděl na Lockhartově grošákovi, který byl mnohem vytrvalejší než Clantonův hnědák. Rozhodli se obětovat Clantonova a Papagova koně. Ti - bez jezdců - měli vyrazit vpřed jako první.

Pedro Sanchez se držel stranou. Cukalo mu ve tváři, jako by ještě stále nevěděl, co má dělat. Ostatní na něho zapomněli. Každý se nyní staral sám o sebe.

Vpředu, u ohně, se cosi dělo. Buck Farreli se rychle otočil a sykl: „Pozor, myslím, že je to tady!“

Ozvaly se hlasy následované vzdálenými výstřely.

Zazněly výkřiky. Za ohněm se míhaly stíny, načež se zableskly výšlehy z hlavní. Yaquiové pálili na planinu.

Buck Farreli a ostatní pohodli své koně ostruhami do slabin. Před sebou hnali oba koně bez jezdců, kteří se vyděsili velkého ohně a vběhli doprostřed skupiny Yaquiů. Ti se s ječením rozutekli. Buck Farreli vyprázdnil do zmatených indiánů celý bubínek. Trefil téměř každou ranou. Razil tak cestu ostatním.

„Dokážeme to!“ zvolal a vytáhl ze sedlového pouzdra Winchestrovku.

Nepočítali však s rudochy, kteří vyjeli za Papagem Jonesem a Lockhartem na planinu. Nyní se vraceli, protože poznali, že střílet potmě a na takovou dálku nemá smysl. Náhle si však všimli dalších bělochů a rychle se zformovali.

Vzduchem zasvištěly nože a šípy.

Buck Farreli strhl koně stranou a nezměněnou rychlostí pádil dál. Než se Yaquiové nadáli, projel kolem nich. Neměli čas se o něj dál starat, protože k nim cválali i další.

Elena Montoyová měla oči rozšířené zděšením. Jen tak tak se udržela v sedle a volbu směru přenechala svému vraníkovi. Křečovitě držela uzdu grošáka, na němž jel její bratr. Kůň se nezvykle silnému vedení bránil.

Tu se Josému do stehna zabodl šíp. Elena vykřikla. Zdálo se však, že ji to aspoň probralo. Přijela k Josému a podepřela jej, neboť hrozilo, že spadne ze sedla. Těsně vedle sebe tak cválali na planinu.

Manuel Ortega si všiml stínů, které se k němu blížily, příliš pozdě. Ještě sice stačil vpálit kulku do hlavy jednomu Yaquimu, kterých se sápal Eleně po noze, ale sám byl stržen ze sedla.

Zvedl Winchestrovku nad hlavu a zneškodnil její pažbou další dva bojovníky. Potom přiběhl ke koni, který se okamžitě po jeho pádu zastavil.

Nohu už měl ve třmenu, když se mu do zad zabodl nůž. Pokusil se ještě vytáhnout do sedla, ale ruce už ho neposlouchaly, a tak spadl na záda do písku. Ani už necítil, že se mu nůž zabořil hlouběji do těla.

Rabbit Potts byl vynikající jezdec. Řídil svého koně pouze tlakem stehen. V rukou držel dva revolvery a střílel pouze tehdy, když si byl zcela jist zásahem.

Yaquiové si toho všimli a nikdo z nich se k němu neodvážil. Pokoušeli se ho trefit z dálky, ale to se jim nepodařilo a než ho stačili obklíčit, prorazil jejich řady a hnal se planinou za Buckem Farrellem a Montoyovými.

Reno Salzman měl méně štěstí. Jeho kůň byl skolen zbloudilou kulkou. Zřítil se k zemi a Reno Salzman byl katapultován do písku. Věděl, že proti přesile Yaquiů nemá šanci, takže vstal a zvedl ruce.

Neznal je, protože jinak by jich vzal pár s sebou.

Tři indiáni na něj vrhli ve stejný okamžik dýky. Reno Salzman připomínal jehelníček. Byl mrtvý, ještě než se skácel do písku.

Buck Farreli před sebou spatřil jezdce. Zastavil, zvedl pušku a vystřelil.

„Zbláznil ses, Farrelle?“ zvolal Hunter. „To jsem já!“

Pistolník zaklel.

„Nemohl jsem to tušit,“ zavrčel.

Po několika minutách přijela i Elena Montoyová se svým bratrem a Rabbit Potts. Krátce nato k nim přiběhl kůň Papaga Jonese. Běžel za Eleniným vraníkem, se kterým stával v Nogales v jedné stáji.

„Kde jsou Ortega, Sanchez a Salzman?“ otázal se Hunter Lockhart. Ostatní na něj užasle hleděli. Smysl jeho otázky vůbec nechápali. Starali se jen sami o sebe.

Hunter pokrčil rameny. Pomohl Josému ze sedla a opatrně jej položil na zem. Potom nasedl na koně a vydal se zpátky k bojišti. Držel se přitom vlevo, aby se mohl krýt za skalami. Brzy spatřil první rudochy. Jezdil kolem nich muž, který na ně neustále pálil z winchestrovky.

Hunter Lockhart v něm poznal yaquiského míšence Pedra Sancheze. Zdálo se, že ho popadl amok. Místo aby se přitiskl ke krku svého koně a zmizel, neustále na indiány útočil.

Náhle střelba utichla.

Hunter viděl, jak Sanchez seskočil ze sedla a rozběhl se ke třem Yaquiům, kteří se kryli za skálou.

Lockhart zvedl Winchestrovku a začal pálit. Dva Yaquie zneškodnil, třetího Sanchez probodl nožem.

„Běž, Sanchezi!“ zvolal Hunter. „Budu tě krýt!“

Poblíž míšence se objevili další indiáni. Sanchez krátce pohlédl na Lockharta, ale potom se opět obrátil a vrhl se na rudochy.

Hunter střílel, seč mohl, ale tentokrát už Sanchezovi pomoci nedokázal. Míšenec sice ještě zabil další dva Yaquie, ale pak se do jeho prsou zabodly dva šípy. Sanchez se skácel k zemi.

Nad bojištěm náhle zavládlo mrtvé ticho. Hunter pochopil, že Ortegu a tlustého pistolníka již nikdy neuvidí. Vyšvihl se do sedla svého grošáka a vydal se k ostatním.

„Musíme dál,“ řekl jim. „Josého obvažte. Do Agua Prieta to musí vydržet.“

Po několika minutách Josého Montoyu vysadili do sedla Pagova hnědáka. Papago jel dál na neosedlaném indiánském poníkovi. Příliš mu to nevadilo.

+ + + + +

Jeli po celou noc a teprve kolem poledne dorazili k malé studánce. Koně vodu zavětřili už z dálky, a když si Hunter všiml, proč tak zneklidněli, jednoduše je nechal běžet.

Josému Montoyovi ta pauza jen prospěla. Byl bledý a musel trpět velkými bolestmi. Ani však nehlesl.

Elena se od něj nehnula. Měla kruhy pod očima a písek a prach ve vlasech.

Svítání trvalo krátce. Brzy zavládlo vedro. Muži naplnili láhve vodou. José sténal, když mu Papago Jones sňal obvaz, aby mu Elena mohla dát nový. Rána vypadala poměrně dobře. Její okraje se nezanítily. Zdálo se, že by nemusel dostat horečku.

Do Agua Prieta to bylo už jen deset mil a Hunter doufal, že tam budou za dvě hodiny. Yaquiové je dohonit nemohli, protože Papago Jones jim odehnal poníky pět mil daleko.

Hunter přišel ke svému grošákovi, který stál vedle Farrellova a Pottsova koně. Chtěl ze sedlové kapsy vytáhnout vak s ovsem, když tu uslyšel cvaknutí. Strnul. Dobře věděl, že není rychlejší než Buck Farreli. Ten byl mnohem lepší než Chet Marcos.

Pomalu se obrátil a pravou ruku při tom držel daleko od koltu.

Blondýn se na něj usmíval.

„Je mi líto, Lockharte,“ řekl. „Ale určitě chápeš, že s vámi nemůžu jet do Agua Prieta. Vzali by mi tam totiž mé zlato.“

„Nedostaneš se daleko, Farrelle,“ opáčil Hunter. „Budu tě štvát třeba i na jižní pól. Zatím jsem dostal každého.“

„Znám tvou pověst, Lockharte.“ Úsměv na pistolníkově tváři se ještě zvýraznil. „Ale mě tak snadno nedostihneš, protože si vezmu tvého koně.“

Hunter pohlédl na Rabbita Pottse, který se opíral o svého koně

a rovněž se usmíval. Když se Buck Farreli vyšvihl do sedla, chtěl rovněž nasednout.

„Běž od toho koně pryč, Rabbite!“ zvolal Buck Farreli hlasem chladným jako led.

Hunterovi neuniklo, jak Rabbit Potts zasyčel. Zdálo se, že malý pistolník je vývojem situace dokonale zaskočen. Předpokládal, že se s Buckem Farrellem o zlato rozdělí.

„ Co to má znamenat, Bucku?“ tiše se zeptal. „Dohodli jsme se přece, že se rozdělíme!“

„Vždyť jsme se také rozdělili,“ odsekl Buck Farreli. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí. „Já mám svou polovinu v mých sedlových kapsách. Tvá půlka je v sedlových kapsách Ortegova koně. Proč sis toho koně nevzal? Je to tvoje chyba. Ale můžeš si pro něj ještě jet.“

Rabbit Potts mlčel. Obrátil se, tak aby Buck Farreli neviděl na jeho levý revolver.

Farreli se však měl na pozoru.

„Dej ruce nahoru, Rabbite,“ zavrčel. „Nerad bych zastřelil starého kumpána!“

Rabbit Potts zvedl ruce a poodešel od svého koně. Tím se zároveň zvětšila vzdálenost mezi ním a Hunterem Lockhartem. Farreli pohnal svého koně ke grošákovi a Pottsovu hřebci a sklonil se pro jejich uzdy.

V tom okamžiku Potts jednal.

Rychle si dřepl a prudce natáhl ruce, jako kdyby to byly dva

chřestýši. Divoce přitom zařval, čímž splašil koně.

Buck Farreli se jen s největší námahou dokázal udržet na hřbetě svého koně a nemohl tak dobře mířit. Vypálil, ale netrefil.

Rabbit Potts mířil o to přesněji. Vystřelil z obou revolverů a kulky zasáhly blondýna do levé poloviny hrudi. Farreli okamžitě skonal. Chvíli zůstal viset ve třmenech a spadl, teprve když se jeho kůň zastavil.

Hunter vytáhl kolt. Celá záležitost ještě nebyl vyřízená, protože tu stále byl Rabbit Potts.

Oba na sebe nyní neviděli.

Stál mezi nimi Pottsův hnědák -nehybně jako socha.

Hunter se vrhl do prachu. Viděl pouze pistolníkovy tenké nohy. Ty se nyní rozběhly.

Spatřili se ve stejném okamžiku.

Hunter byl ve výhodě, protože ležel na zemi. S tím Rabbit Potts nepočítal. Kulky z jeho revolverů Lockhartovi hvízdly nad hlavou.

Zástupce marshala mířil lépe. Hned první ranou malého pistolníka srazil k zemi. Pottsův revolver letěl několik yardů vzduchem a dopadl do písku.

Hunter pomalu vstal.

Rabbit Potts už se nehýbal.

Hunterův pohled padl na Papaga Jonese, který k němu běžel od studánky. Rozrušeně mával rukama.

Co je s ním? pomyslel si Hunter. A pak pocítil úder do zad. V pravé ruce držel kolt, který si právě chtěl strčit do pouzdra. Pokusil se obrátit, ale už to nešlo. Jako skrze vatu slyšel třesk výstřelů. Z hlavně Papagovy winchestrovky stoupaly bílé obláčky kouře.

Hunter se náhle cítil jaksi lehce. Bolest nepociťoval. Bylo mu, jakoby ležel na oblaku a vznášel se několik yardů nad zemí. Potom nad sebou spatřil černý stín, načež se začal propadat do bezedné, temné hlubiny.

+ + + + +

Hunter prožíval dlouhý sen, v němž mu kdosi zabodával cosi ostrého do zad, ale bolest nikdy nepronikla až do jeho vědomí.

Když otevřel oči, myslel si, že uvidí slunce spalující písčitou planinu, na které ležel vedle Bucka Farrella a Rabbita Pottse. Nic takového však neviděl. Spatřil dřevem obloženou zeď a hezký obličej s černými vlasy.

Trvalo mu nějakou dobu, než poznal Elenu Montoyovou. Dost se změnila. Měla nyní rozčesané vlasy a prostou blůzu.

„Kde to jsem?“ zeptal se. „A jak dlouho tu ležím?“

„Jsme v Agua Prieta,“ odpověděla s úsměvem, „a je to už čtyři dny, co vás střelili do zad.“

„Čtyři dny!“ zasténal Hunter a posadil se. „Co se mezitím udalo?“

„Dobrá,“ řekla Elena. „Všechno vám povím. Ale nejdřív si klidně lehněte a uvolněte se. Nemusíte se vzrušovat.“

Klesl do polštářů a Elena začala vypravovat.

„To Rabbit Potts vás střelil do zad. Ještě nebyl mrtvý. Papago Jones ho okamžitě dorazil. Pak jsme se vydali na cestu. José a vy byste asi zemřeli, kdybychom nenarazili na jednoho rolníka s vozíkem taženým oslem, na který jsme vás naložili. Kolem poledne jsme pak přijeli do Agua Prieta. Mají tady dobrého doktora. José už zase může běhat a vám vytáhl kulku, která se vám zády zavrtala až do hrudi. Vězela těsně vedle srdce. Už jsme si všichni mysleli, že to nepřežijete, ale dnes v noci se váš stav konečně zlepšil.“

Na chvíli se odmlčela, aby pak tiše dodala: „José a já jsme vám velmi vděční, Huntere. Bez vás bychom to nedokázali. Rozhodli jsme se, že vám a Papagovi necháme to zlato, které jsme vzali z posvátného údolí Yaquiů.“

„Ale,“ poněkud vyděšeně řekl Hunter, „to přece musí být skoro pětadvacet tisíc pesos!“

Elena Montoyová zavrtěla hlavou.

„Jenom polovina,“ opravila ho. „Farrellova sedlová kapsa byla plná obyčejného písku. Myslíme si, že to udělal Reno Salzman. Asi předpokládal, že Farreli se s ním nebude chtít rozdělit, a tak si posloužil sám.“

Hunter hvízdl mezi zuby. To by od toho dobrosrdečně vypadajícího tlouštíka nečekal. Možná to zlato však schoval někdo jiný. Ale kdo? Hunter si nad tím lámal hlavu a pak ho cosi napadlo. Nic ale raději neřekl.

„Ještě se trochu prospěte,“ řekla Elena Montoyová. „O to dříve se pak zotavíte. Slyšela jsem od Papaga Jonese, že se chcete zúčastnit volby marshala Nogales. Do té doby musíte být v pořádku.“

Hunter usnul. Měl příjemný sen, v němž účinkoval i tlustý Hendrick, ale dřív, než ho Hunter mohl kopnout do zadku, mu někdo jemně zatřásl ramenem.

Otevřel oči a spatřil usmívajícího se Papaga Jonese.

„Ach,“ řekl Hunter, „můj zajatec.“

Papagovi zmizel úsměv z tváře. Začal klít a seslal na Lockharta všechny démony Papagů.

Když se uklidnil, Hunter procedil mezi zuby: „Cos udělal s tím zlatem, ty holomku?“

Papago Jones vytřeštil oči. Hunter byl rád, že v nich nevidí strach ani zděšení.

„Odkud to víš?“ zeptal se Pago. Byl dokonale konsternován. „Byls přece pryč, když jsem ty sedlové kapsy vysypal a naplnil pískem.“

„Co s tím zlatem chceš dělat, he?“

„Říkal jsem si, že bych mohl pomoct pár lidem,“ odvětil Papago Jones s úsměvem. „Potkal jsem Mexičany ze Santa Eulalie. Ve městě by skončili jako žebráci, protože nemají čím zaplatit za to, co potřebují. Koupil jsem jim jednu malou fincu a kousek půdy. A to, co jim zůstalo, jim krásně vystačí na živobytí na příští dvě zimy. Jo, pověděl jsem jim, že to zlato je od tebe. Mám ti od nich vyřídit pozdravy. Čekali tu přede dveřmi dny, než odešli. Říkali, že se za tebe budou modlit.“

„Díky, ty starý gaunere,“ tiše poznamenal Hunter a zavřel oči. Byl neuvěřitelně unavený, ale zároveň tak šťastný, jako už dlouho ne.

Papago Jones se po špičkách vytratil.

+ + + + +

Zadrželi koně a z nevysokého kopce pohlédli na Nogales.

Josému Montoyovi bylo lépe než Hunterovi. Jeho rána se už zcela zahojila a za těch čtrnáct dní, které kvůli Hunterovi Lockhartovi zůstali v Agua Prieta, se plně zotavil. Dokonce ho již přebolela i zpráva o smrti jejich otce.

Papago Jones se smál, až se za břicho popadal, když spatřil Nogales. Jak se jen svět změnil! Před třemi týdny z toho města prchal a teď se do něj dobrovolně vracel, ačkoli jeho postavení zůstávalo stejné.

„Tak jeďme,“ řekl Hunter a usmál se na ostatní. Zamířili k bílé haciendě rodiny Montoyů. Několik peónů, kteří je spatřili, jim běželo v ústrety. Srdečně sourozence Montoyovy zdravili.

Hunter musel myslet na Mariu Ortegovou a její tři synky. Jejich otec se nevrátil. Jejich malý svět se zhroutí a, jak znal Marii, věděl, že jí dlouho potrvá, než se ze ztráty muže vzpamatuje. Alespoň finančně však strádat nebudou.

Papago Jones okamžitě souhlasil, když mu Hunter navrhl, aby zbylé zlato rozdělili na tři díly. Třetinu chtěl dát vdově po Manuelu Ortegovi. Kromě toho se Hunter rozhodl, že se o Marii a její tři chlapce bude starat.

Před haciendou se rozloučili. Elena chtěla za několik dnů vystrojit malou hostinu na oslavu jejich šťastného návratu. Měla se konat v americké části města, protože na haciendě panoval smutek kvůli smrti starého Montoyi a segunda Manuela Ortegy.

Těsně před hranicí náhle Papago Jones zastavil koně.

S úsměvem vytáhl ze sedlové kapsy a pouta a podal je Hunterovi.

„Mám je od jednoho tenienteho rurales z Agua Prieta,“ prohodil. „Bude to dělat lepší dojem, když přivedeš svého zajatce spoutaného.“

Hunter to chtěl nejdřív odmítnout, ale pak si řekl, že Papago má asi pravdu. Představil si, jak Ross Hendrick vybuchne vzteky, až je uvidí.

Takže je Pagovi nasadil. Míšenec sice trochu reptal, ale dobře věděl, že Hunter udělá všechno pro to, aby jej zachránil.

Nogales bylo vzhůru nohama. Ačkoli zrovna panoval čas siesty, brzy se k oběma mužům donesl lomoz a ryk. Nad ulicí visely velké transparenty. Lockhart se neubránil smíchu, když je četl.

„Volte Rosse Hendricka, muže, který v Nogales stará o klid a pořádek! „ stálo na jednom z nich. A na dalším: „Ross Hendrick, záruka bezpečné budoucnosti!“

„Sakra, ten to teda rozjel,“ poznamenal usmívající se Papago Jones. „Jestli v tom bude pokračovat, tak ho nemine úřad guvernéra.“

Hunter mlčel. Volby se konaly následujícího dne a po tomto cirkusu, který zorganizoval Ross Hendrick, Hunter považoval za nemožné obrátit obyvatele města na svou stranu během jednoho dne.

„Vypadá to, že nás tu už nikdo nepoznává,“ řekl Papago Jones, ale mýlil se. Právě míjeli první domy na kraji města, když se k nim přiřítil mohutný muž.

Byl to Reed Desmond, kovář. Svýma silnýma rukama se chopil uzd jejich koní a odtáhl je ke své kovárně dřív, než se Hunter stačil vzpamatovat.

Lockhart počkal, až budou u kovárny, pak seskočil ze sedla a řekl: „Sakra, Reede, co to má znamenat?“

„Není čas na vysvětlování,“ chvatně odtušil kovář. „Vrátil ses zatraceně pozdě, Huntere, ale doufám, že je ještě čas.“

„Na co?“ otázal se užaslý Hunter.

Reed Desmond na něj hleděl, jako by spadl z Marsu.

„Tak chceš být marshal nebo ne?“ zavrčel.

Hunter pokrčil rameny.

„Proti tomu humbuku nic nenadělám,“ poznamenal rezignovaně.

„To nech na mně,“ odvětil Desmond. Sáhl do šuplíku svého psacího stolu, který stál ve vedlejší kanceláři, vytáhl jakýsi papír a podal jej Hunterovi.

„Tak, podepiš!“

„Co s tím?“ divil se Hunter.

„Ú,“ zavyl kovář, „jestli budeš dál váhat, tak bude pozdě. To je prohlášení, že se ucházíš o místo marshala Nogales. Musí být učiněno nejpozději čtyřiadvacet hodin před začátkem volby. Volba začíná zítra v jednu hodinu odpoledne. A teď je čtvrt na jednu. Už chápeš?“

Hunter podepsal. Reed Desmond mu vytrhl papír z ruky a zmizel.

Vrátil se až za čtvrt hodiny. A nebyl sám. Lockhartovi se zdálo, že s sebou přivedl všechny občany Nogales.

V jejich čele kráčela Laura Higginsová.

Hunterovi se ulevilo, když viděl radost v jejích očích. Rozběhla se k němu a před očima všech ho objala. Hunter ji také, a pak se políbili. Chvíli v kovárně panovalo nesmělé ticho, ale potom vypuklo veselí. Reed Desmond si mnul ruce. To bude volební trhák!

„Všichni mě poslouchejte!“ zvolal Reed Desmond. „Nastala hodina H. Všichni víte, co máte dělat. Dlouhán Haskell se nejdřív vzpíral, když jsem mu položil na stůl Lockhartovo prohlášení. Nejdřív ho nechtěl přijmout, protože prý bylo pozdě, ale pak jsem mu uvedl deset svědků, kteří by odpřísáhli čas předání prohlášení. Takže to vzdal. O Hunterově kandidatuře už se jistě dozvěděl i tlustý Hendrick. Musíme jednat rychle, dřív než nás něčím překvapí.“

Po jeho pokynech se v kovárně zformovala kapela a na jeho znamení se otevřela velká vrata kovárny a kapela vypochodovala na ulici.

Ostatní lidé také jednali. Hunter Lockhart viděl, jak z rohu kovárny berou velká plátna a utíkají s nimi na ulici.

„Naše transparenty,“ řekl Reed Desmond s úsměvem. „Proti nim jsou Hendrickovy slabý odvar.“

Hunter ještě stále jednou rukou objímal Lauru, která se k němu něžně tulila. Jemně ji pustil a řekl: „Pojedu k úřadovně.“

Laura zvážněla.

„Buď opatrný, Huntere,“ řekla tiše. „Ross Hendrick tvrdí, žes ho omráčil, připoutal k mřížím a paks osvobodil Papaga.“

Hunter se na ni usmál.

„On mě viděl?“

Laura zavrtěla hlavou.

„Tvrdí ale, že to mohl být jenom někdo, kdo měl klíč od zadního vchodu. A protože Sol Miller tou dobou právě přišel do saloonu a viděli ho tam, tak připadáš v úvahu jedině ty.“

„To není žádný důkaz,“ odtušil Hunter a obrátil se na Papaga Jonese, který se celou dobu držel zpátky.

Laura vytřeštila oči.

„Pago!“ zvolala. „Jak ses sem dostal?“ Všimla si želízek na jeho zápěstích a vrhla na Huntera tázavý pohled.

„Náhodou jsem na něho narazil, když jsem utíkal do Mexika a tak mě vzal s sebou.“ Jeho úsměv byl obdobně bezelstný jako Hunterův. Lauře to pomalu začalo docházet.

„To vám nikdo nespolkne,“ poznamenala s úsměvem.

„Ale nikdo nám ani nemůže dokázat opak,“ řekl Hunter.

Ještě jednou ji políbil, načež vyšel i s Papagem Jonesem ven. Randál ještě zesílil. Před stodolou visel jeden velký transparent. Dav stál před ním a smál se.

„Zvolte Huntera Lockharta, postrach banditů!“ nahlas četl Papago Jones. „Nepotřebuje tlustého šéfa, který mu říká, co má dělat. Hunter Lockhart to ví sám nejlépe! Hunter Lockhart musí být marshalem!“

Viděli i další transparenty, přičemž několik z nich bylo ještě důraznějších. Hunterovi se nelíbilo, jak na nich tlustého Hendricka vláčejí špínou, ale jinak se asi lidem otevřít oči nedaly.

Když dorazili na úroveň městské banky, lidé se před nimi rozestoupili. Hunter a Papago Jones se zastavili.

Naproti jim kráčel Ross Hendrick. Jeho tvář byla zkřivená hněvem. Poprvé, co ho Hunter znal, měl kolem pasu revolverový opasek. Pravdpěpodobně si myslel, že situace je vážná. Pochopitelně nebyl sám.

Nalevo od něj šel zástupce Sol Miller, který viditelně nebyl ve své kůži. Koneckonců Huntera Lockharta dobře znal. Často ho doprovázel, když honil bandity.

Muže, který kráčel napravo od Rosse Hendricka, Hunter Lockhart neznal. Vypadal velmi nebezpečně. Byl dokonale oblečen. Na zlatem vyšívané vestě se mu houpal zlatý řetízek od kapesních hodinek. Na levém boku měl v lesklém, černém pouzdře revolver ráže 45. Na levém rameni měl sako poněkud vyboulené, což znamenalo jediné - ramenní pouzdro.

Když se deset kroků před nimi zastavili, uvědomil si Hunter, že toho neznámého muže už viděl. Ale kde?

Elegán na něj rovněž upřeně hleděl. A ten si narozdíl od Huntera vzpomněl, kde se viděli. Jeho tvář zesinala a začaly se mu třást ruce.

„Lockhart!“ zašeptal, otočil se a rozběhl se pryč.

V tom okamžiku si vzpomněl i Hunter. Ten muž byl hráč, kterého

před více než šesti lety, když byl ještě pomocným šerifem v Yumě, zřídil pěstmi a revolverem tak, že potom začal pít. Ten chlapík neustále podváděl a obíral malé farmáře a kovboje o jejich tvrdě vydělané peníze. Lockhart ho několikrát varoval, ale hráč mu vždycky jen věnoval nechápavý pohled. Až se ucho utrhlo.

Ross Hendrick zalapal po dechu a zamával rukama. Vrhl prosebný pohled na majitele saloonu, který stál na chodníku, ale ten jen pokrčil rameny a odvrátil se. I pro něj už byl Ross Hendrick vyřízený.

Tlustý marshal ukázal na Huntera Lockharta.

„Záludně mě omráčil a pustil zajatce z vězení!“ vykřikl. „Zatkněte ho!“

„Ale vždyť Paga zase přivedl,“ zvolal kdosi. „Proč by ho teda předtím osvobozoval, he?“

Ross Hendrick ještě vykřikl několik nesrozumitelných slov a pravou rukou sahal po koltu.

„Nechej toho, Rossi!“ sykl Hunter. „Proti mně nemáš šanci.“

Hendrick nechal ruku zase klesnout. Ještě jednou na Huntera pohlédl, načež se obrátil a vydal se davem smějících se lidí pryč.

Hunter přivedl Papaga Jonese do úřadovny marshala a nechal zavolat soudce, který se právě zdržoval ve městě.

Ten po několika minutách přišel a potom, co mu Hunter povyprávěl Pagův příběh, okamžitě míšence propustil až do přelíčení.

„Až bude po všem a já vyhraju volbu, budeš mým zástupcem,“ řekl Hunter Pagovi. Pak se z úřadovny vydal do saloonu, kde ho už očekávali obyvatelé města.

Teprve za setmění se dostal do postele a to do té pravé. Byla to nádherná, široká postel, kterou před dvěma měsíci koupila Laura Higginsová.

Na spánek však ani jeden z nich nemyslel. Věnovali se sobě. Měli co dohánět.

Usnuli zcela vyčerpaní.

Probudili se, teprve když Papago Jones divoce bušil na dveře a křičel: „Vstávej, Huntere, sakra! Lidé tě chtějí vidět! Vyhráls! Jsi marshalem Nogales!“