John Kirby

Colorado western 063. Jordanovi drsní hoši

Už to byl měsíc, co Lee Jordan opustil město Tucson, aby najal mužstvo pistolníků, které by se mohlo postavit loupeživému rančerovi Donu Laceymu. Jordan doufal, že Lacey jeho nepřítomnosti nevyužije a nepřepadne jeho ranč. Nyní totiž vše vypadalo jinak než před čtyřmi týdny. Našel osm mužů, kteří byly ochotní jezdit jako pistolníci pro Jordanův ranč. Tak byl Jordan stejně silný jako Don Lacey a loupeživý rančer by si nedovolil Jordanův ranč napadnout, když ho ještě čekal boj s osadníky v údolí.

Lee Jordan hleděl z okna dostavníku rachotícího na prašné cestě. Slyšel výkřiky vozky, který hnal koně do posledního stoupání před Tucsonem.

Objevily se první domy města. Lee se opřel o opěradlo. Doufal, že muži, které najal, už v Tucsonu jsou. Při představě toho, jak se bude Lacey tvářit, až zjistí, že i Jordanovi mají pistolnické mužstvo, se musel usmát.

Kočár se skřípáním brzd zastavil. Dostavník byl zahalen oblakem prachu. Když Lee otevřel dveře, byl vzduch ještě stále velmi chladný.

Zatímco vozka a jeho spolujezdec shazovali zavazadla pasažérů, kteří vysedali v Tucsonu, ze střechy dostavníku, natáhl si Lee své kožené rukavice, dýchl si do dlaní a promnul si prokřehlé prsty.

„Přineste mi mé zavazadlo do hotelu First,“ řekla a hodil vozkovi stříbrný dolar. Pak si posunul svůj tmavý texaský klobouk s úzkým okrajem a stříbrnou stužkou hluboko do čela a přistoupil k pošťákovi, který byl stejně jako on oblečen do tlustého, kostkovaného mackinawského kabátu.

Z náprsní kapsy své tmavé bavlněné košile vytáhl doutník. Pošťák škrtl sirkou o zeď dostavníkové stanice a přidržel ji Jordanovi. Zatímco se ten k ní skláněl, řekl zřízenec stanice: „Dobře že se vracíte, Jordane. Jeden z vašich lidí je od dnešního rána ve městě. Rád by si zastřílel. Jestli ho nedostanete z Tucsonu, tak tu do několika hodin někdo dostane dřevěný spacák.“

Lee Jordan zvedl pohled od plamene sirky, který ho aspoň trochu zahřál. Jeho pleť byla zrudlá kvůli rannímu chladu. Přivřenýma očima pohlédl na zřízence.

„Kdo to je?“ zeptal se takřka lhostejným tónem.

„Míšenec, který jezdí pro vás, pane Jordane,“ zamumlal muž.

„Kid Reno?“

„Ano. Přijel dneska, krátce po svítání. Nosí revolver. Hledá muže, který do Tucsonu dorazil před několika dny. Jmenuje se Morgan. Je to pistolník z Texasu. Běžte naproti za Mikem Nolanem, ten Morgana zná z Texasu. Nikdo ve městě nepochybuje o tom, že Morgan vašeho muže zastřelí, jestli se potkají.“

„Kde je Kid Reno?“ pomalu se zeptal Lee.

„Myslím, že byste ho mohl najít v saloonu Nugget. Čeká tam na Morgana.“

+ + + + +

Slunce již plulo nad střechami Tucsonu a obloha byla jasná. Lee Jordan zůstal stát na špinavém chodníku vedle vchodu saloonu Nugget. Zašlápl nedopalek doutníku a rozevřel lítací dveře. Přivítal ho starý cigaretový a alkoholový pach saloonu.

Velký sál zel v tuto časnou dobu prázdnotou, až na dva muže. Jeden byl barman v modrobílé, pruhované košili, narudlým obličejem a velkýma, upracovanýma rukama, který stál za mahagonovým pultem, a druhý hubený, vysoký muž s širokým snědým obličejem, který se lokty opíral o mosazný rám pultu. Byl oděn do jednoduchých kovbojských kalhot, měl těžké kožené chrániče nohou, tmavou bavlněnou. košili a koženou vestu bez rukávů. Na pultu vedle něj ležel silný bavlněný kabát.

Lee Jordan krátce pohlédl na jeho revolver, jenž měl nízko u pasu, načež se ze dveří vydal k pultu. Muž jej pozoroval zpod klobouku. Měl indiánské rysy. V levé ruce držel sklenici až po okraj plnou bourbonu, pravou měl při boku. Jako náhodou se palcem dotýkal pažby revolveru. Nehýbal se a jeho tvář vypadala jak bronzová maska.

Lee se vedle něj opřel o stůl a poručil whisky.

„Dvojitou!“ řekl. Otočen ke Kidu Renovi pak dodal: „Venku je zima. Je lepší se trochu zahřát. Víš, kde je?“

„Ne, pane Jordane. Ne, nevím, kde je.“ Kid Reno hovořil tak tiše, že barman neslyšel ani slovo.

Lee dal muži za pultem znamením, že by bylo vhodnější, kdyby zmizel.

„Říká se, že je s koltem hodně rychlý, Kide. Proč si to s ním chceš rozdat?“

Kid Reno ještě stále hleděl na dveře. V pravém koutku úst mu trhlo, když odpověděl: „Je rychlý. Ale já mu. nedopřeju to potěšení a nevyjdu odtud. Bude muset sem. S revolverem.“

„Odkud ho znáš?“

„Z Big Bendu v Texasu, pane Jordane. Přijel sem kvůli mně. Hledá mě.“

„Jeď na ranč,“ zamyšleně zamumlal Lee Jordan. „Jsi můj jezdec. Já to dám do pořádku.“

„To by nebylo chytré, pane Jordane. Clem Morgan je rychlý a přesný střelec. Střílí, aby zabíjel. To je moje věc.“

„Přibral jsem nové jezdce,“ řekl Lee. „Jsou mezi nimi dva, které budeš znát. Clint Everett, Hoss Sumner, Tex Halloway a ještě několik dalších.“

„Před Morganem se utéct nedá, pane Jordane. A já chci aspoň mít šanci. Nechci někde skončit s kulkou v zádech. A jestli si to se mnou rozdá ve férovém souboji, tak šanci mám.“

Lee Jordan si jej změřil pohledem. A viděl, že Kid Reno není připraven na souboj, ale na nelítostnou smrt.

„Naši lidé jsou ve městě. Vyřídíme to za tebe.“

Kid Reno sevřel rty a zavrtěl hlavou. Lee Jordan vypil svůj bourbon. Cítil, jak se mu v útrobách rozlévá příjemné teplo.

„Když mě budeš hledat, Reno, tak jsem v hotelu First.“ Lee věděl, že nemůže nic dělat. Hodil na pult čtvrťák a chvíli počkal, jako by očekával, že Kid Reno něco řekne nebo se jen pohne. Ten však nehnul ani brvou. Lee vlastně ani sám nevěděl, na co čeká.

Pomalu odešel ven. Při každém jeho kroku cinkaly ostruhy. Ve městě bylo jako po vymření. Zdálo se, že na něm leží stín nebezpečí.

Přešel ulici, načež se vydal k hotelu First. Starý recepční vzhlédl od novin a palcem ukázal ke schodům, jež vedly do horního poschodí.

„Máte číslo 17, pane Jordane. Klíč už je ve dveřích. Vaše věci jsem vynesl nahoru.“

„Děkuji,“ řekl Lee Jordan a po schodech vyšel do patra.

Pokoj byl malý ale čistý. Jeho věci byly poskládané vedle postele. Hodil klobouk a kabát na postel a přistoupil k oknu, aby je otevřel.

Všude panovalo ticho. Město připomínalo živého tvora, který cítí nebezpečí a snaží se před ním skrýt či pokud možno se tvářit, jako že není.

Odepnul si revolverový opasek s těžkým koltem ráže 44 a hodil ho k ostatním věcem na postel. Pak si zapálil doutník, svlékl se a vylil vodu z porcelánového džbánu do umyvadla na toaletním stolku. Voda byla studená jako led.

Omyl ze sebe prach a osušil se. Čas od času přišel k oknu a vyhlédl na ještě stále liduprázdnou ulici. Za výlohou holičství spatřil Mikea Nolana.

„Čekáte jako supi,“ zamumlal si Lee. „Možná se nedočkáte.“

Z doutníku mu už zbyl jen nedopalek, který hodil na ulici.

Téměř v tom samém okamžiku uslyšel na chodbě kroky, které se pomalu přibližovaly, až se zastavily přede dveřmi jeho pokoje. Než se ozvalo zaklepání, tiše přikročil k posteli a vytáhl z pouzdra revolver. Ťuky ťuk. „Kdo je tam?“

„To jsem já, Warner. Můžu dovnitř, Jordane?“ Lee otevřel dveře. „Pojďte.“

Do pokoje vešel muž střední postavy s pěticípou hvězdou na vestě. Lee zase zavřel.

„Slyšel jsem, že jste přijel posledním dostavníkem před půlhodinou,“ řekl muž zákona. „Proto…“ „Proto jste přišel?“ zeptal se Lee, uvolnil kohoutek svého koltu a hodil jej na postel. „Co ode mě chcete?“

Warner přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Lee, který k němu byl otočen zády, řekl: „Před dvěma dny do Tucsonu přijelo osm jezdců. Na první

pohled na nich bylo vidět, že to jsou pistolníci. Lidé ve městě tvrdí, že jste je sem zavolal vy. Pošlete je zase pryč, nebo nám tu vypukne válka o prérii.“

„Ta už tu zuří dlouho,“ řekl Lee Jordan. „Jako první si pistolnické mužstvo postavil Don Lacey. Kdo s čím zachází, tím také schází.“

Warner se prudce otočil a přivřel oči prozrazující únavu a hořkost. Zamračil se.

„Zatím se Lacey soustředil jen na drobné farmáře a osadníky. Chcete s ním bojovat? Víte vy vůbec, co to znamená?“

„Vím, co znamená, když nebudu bojovat,“ odvětil Lee. „To, že já a můj bratr přijdeme o všechno. Jestli bude v Tucsonu udržen mír jen za tu cenu, že ztratíme naši půdu a naše životy, pak to bude pro nás Jordany cena příliš vysoká. Pokud nás přinutí k boji, neustoupíme ani o krok. S námi nejsou žádné špásy, marshale. Ale co je vlastně s tím Morganem? Odkdy je ve městě?“

„Nevím o tom, že by jezdil pro Laceyho a jeho ranč Houpající se L.“

Lee otevřel svou cestovní tašku, vytáhl odtud novou košili a čisté spodní prádlo, načež se posadil na kraj postele a začal se oblékat.

Warner tomu přihlížel se sevřenými rty. Lee věděl, že marshal přes všechny fámy kolující po Tucsonu není Laceyho člověkem. Na druhou stranu byl Warner příliš slabý na to, aby se ve městě postaral o pořádek.

Býval tvrdým mužem, ale svá nejlepší léta už měl za sebou. Na rychlé pistolníky by nestačil. Warnerovi šlo nyní o sebeúctu. Kdyby ji ztratil, zlomil by se.

„Mám za sebou náročnou cestu,“ zamumlal Lee, když vstal, aby si zapnul košili a natáhl kalhoty. „Je mi líto, Warnere, ale nemohu pro vás nic udělat. Rozhodli jsme se. Proč si raději neodepnete hvězdu a neděláte něco jiného?“

Warner na něj vrhl nenávistný pohled. Sevřel římsu okna a zsinaly mu rty.

„Já nikdy neutíkám z boje, Jordane,“ řekl chladně znějícím hlasem. „Jestli čekáte na to, tak se načekáte, rozumíte?“

Lee Jordan krátce opětoval jeho pohled, načež se opět posadil a vklouzl do vysokých jezdeckých holínek. Věděl, jak se teď Warner cítí, ale momentálně měl jiné starosti.

„Najal jsem osm nových lidí,“ řekl. „Všichni jsou to muži, kteří umějí zacházet s revolverem. Je mezi nimi několik jmen, se kterými se Lacey jen tak snadno nevypořádá. Povězte mu to, až ho potkáte.“

„Raději mu to povězte sám,“ odvětil Warner. „Je ve městě. Ubytoval se v hotelu First. Má s sebou dva své lidi, Johna a Slima Rykerovy. Nemůžou se dočkat, až si to s vámi rozdají. Raději jim jděte z cesty.“

Lee na sebe zamyšleně pohlédl v zrcadle, načež si upravil vázanku, chopil se revolverového opasku a připnul si ho kolem pasu.

Zatímco v zrcadle pozoroval marshala, zamumlal: „Jste nemocný muž, Warnere. Proč tu hvězdu nezahodíte? Laceymu se beztak postavit nemůžete. Tato hra je příliš nebezpečná od doby, kdy se Lacey rozhodl ovládnout celý kraj. Pokud se mu postavíte, tak vás odklidí z cesty. Pokud se k němu přidáte, tak s ním zahynete. Nemáte moc na vybranou.“

Chtěl ještě něco říct, ale tu Warner vykročil ke dveřím. Byl bledý jak stěna. Ve dveřích se srazil s dalším mužem. Prošel kolem něj a zmizel. Lee se rychle ohlédl a na tváři se mu objevil úsměv.

„Steve!“

„Lee, ty starý osle!“ zvolal Steve Jordan a hodil svůj klobouk na stůl. „Už tři dny čekáme, kdy se vrátíš. Vypadáš jak vyhladovělý a zavšivený indián z Oklahomy.“

Lee objal svého mladšího bratra a řekl: „Jsem rád, že tě zase vidím, Steve. Jak se vede bratru Burtovi?“

„Dobře,“ odpověděl Steve. Objal bratra, přistoupil k posteli a posadil se na kraj.

„Kdyžs odjel na sever, bratříčku, tak tu vypuklo peklo. Laceyho pistolníci si to rozdali s osadníky v Antelope Springs. Byla to opravdová bitva. Lacey přišel o půl tuctu lidí, osadníci také. Laceyho muži prolomili ploty a vpustili na půdu osadníku pět set herefordů. Padli ale při tom do léčky. To bylo zhruba před zhruba deseti dny.“ Náhle se výraz jeho tváře změnil a přidušeným hlasem dodal: „Kid Reno je ve městě.“

„Vím,“ zamumlal Lee. „Čeká na to, až se objeví Morgan. Mluvil jsem s ním.“

„Musíme ho dostat z města.“

„To nejde. Je to jeho boj a on ho chce vybojovat. Nemůžeš mu v tom zabránit. Myslíš, že Clem Morgan je Laceyho člověk?“

„To v Tucsonu nikdo neví,“ odvětil Steve. „Přijel před několika dny s nějakou dívkou - Mexičankou - a šestiletým chlapcem. Má obličej jako čistokrevný Komanč, ale je to běloch. Mike Nolan tvrdí, že v Texasu se ho všichni bojí. Prý to je jeden z nejrychlejších a nejpřesnějších pistolníků.“

„Kid Reno si myslí, že tu je kvůli němu. Nedá se s ním mluvit.“

„Je jak hluchý. Burt a já jsme s ním včera v noci mluvili. Osedlal si koně a rozhodl se jet do města najít Morgana. Myslí si, že ho Morgan ho zastřelí, ale chce mít šanci. Stejně ale mám pocit, že je přesvědčen, že proti němu nemá naději. Zkoušels někdy zachránit koně z hořící stáje? Co je nutí, aby se vrhali do plamenů? S Renem je to stejné. Má z Morgana strach - a proto s ním chce bojovat. I když ví, že nemá šanci…“

Lee měl pocit, že z ulice slyší hlasy. Mávnutím ruky bratra umlčel a přistoupil k oknu.

Před pozemkovým úřadem stál muž. Byl ve stínu a Lee mu tak viděl pouze na holínky a tmavé kalhoty. Muž tam stál jak socha a hleděl na liduprázdnou ulici.

Lee bezděky pohlédl stejným směrem jako on a spatřil Kida Rena. Ten stál před saloonem Nugget a upřeně hleděl na muže ve stínu. Byl lehce předkloněn a jeho prsty si hrály s širokým okrajem koženého revolverového pouzdra.

„Morgane!“

To zvolání znělo jako rána bičem.

Lee Jordan uslyšel za sebou Steveovy kroky. Uhnul mu, aby i on mohl vidět ven.

Muž, který doposud stál ve stínu přístřešku pozemkového úřadu, pomalu vykročil ke kraji chodníku. Do tváře mu zasvítilo slunce.

„To je Clem Morgan,“ tiše řekl Steve Jordan.

Lee Jordan napjatě hleděl do toho širokého obličeje. Ten pohled v něm probudil matnou vzpomínku - a on věděl, že ta vzpomínka není příjemná. Morgan měl na sobě tmavý oblek, vestu stejné barvy a bílou košili s tmavým proužkem na límci. Jeho plochý stetson mu stínil tvář. Cíp saka měl nedbale přehozený přes revolver, z jehož pouzdra byl vidět pouze kousek.

„Ano, to je Clem Morgan,“ opakoval Steve a tentokrát byl jeho hlas ještě tišší. „Když ho tak člověk vidí, těžko si představí…“

Náhle se ulicí ozval hlas Kida Rena: „Neřekli vám, že na vás čekám, Morgane? Už jsem čekal dost dlouho.“

Když Lee uslyšel Renův hlas, poznal, že Kid Reno má v očích smrt. Zaznívalo to v tom hlasu. Nemohl však nic dělat. Nic kromě toho, že tam mlčky stál a přihlížel, jak Kid Reno pomalu jde přes ulici k Morganovi, který stojí ve vyčkávavém

postoji na chodníku a čeká na něj. Ano, díval se na to, jako by s tím neměl nic společného. Jenže Lee cítil, že ví, co všechno to pro něj znamená.

Reno zůstal stát dvacet yardů od Morgana a řekl: „Vzpomínáte si ještě na můj obličej? Věděl jsem, že jste přijel kvůli mně.“

„Vzpomínám si na muže, který vypadal tak jako vy,“ uvolněným hlasem odvětil Morgan, jako by byl zcela zaujat vzpomínkami. „Říkali mu Kid Reno, protože ho vychovávali indiáni. Pochybuju, že by někdy měl jiné jméno. Byl to míšenec.“ „Je dobře, že jste si vzpomněl,“ řekl Reno. „Ten muž jsem totiž já. Zabil jsem muže, který vám byl velmi blízký.“

„Vzpomínám si i na to,“ přisvědčil Morgan. „Co ode mě chcete?“

„Přijel jste přece do Tucsonu kvůli mně. Chtěl jsem vám ušetřit námahu s hledáním.“

„Nehledal jsem vás. Dejte ruku pryč od revolveru a jděte si svou cestou.“

„Nemám zájem skončit s kulkou v zádech.“

„Já nejsem člověk, který by někomu střílel do zad. Vraťte se do saloonu, ze kterého jste přišel.“

„Sola Pearsona tenkrát našli s kulkou v zádech. Existují svědci, kteří přísahali, že…“

„Vždycky se najdou lidé, kteří jsou ochotní křivě přísahat. A teď běžte. Nemám chuť na vás střílet.“

Kid Reno se náhle zhoupl. Pravou ruku sevřel v pěst a pak ji zase uvolnil.

„Slyšels, co říkal!“ Lee Jordan se náhle rozhodl jednat. „Tvůj kůň na tebe čeká, Reno. Jeď zpátky na ranč. Okamžitě!“

Morgan se bezděky otočil, když uslyšel cizí hlas.

V ten moment Kid Reno trhl rukou k revolveru. Lee otevřel ústa k výkřiku.

Pak šlo vše neskutečně rychle. Morgan musel poznat podle prudce změněného výrazu Jordanových očí, co se děje.

Kohokoli jiného by Kid Reno porazil, ale Clem Morgan nebyl jen tak někdo. Když viděl, jak Jordanovi strnuly rysy ve tváři, poznal, co se stalo.

Neudělal tu chybu, kterou by na jeho místě udělala většina mužů. Neotočil se. Vrhl se k zemi.

Kid Reno zvedl revolver a na Main Street třeskl výstřel.

V tom samém okamžiku Morgan dopadl do prachu. Renova kulka neškodně přeletěla nad ním. Reno natáhl kohoutek svého koltu a opět namířil na Morgana. Jenže už bylo pozdě. Morgan tasil ještě v pádu. Dopad vychýlil hlaveň ze správného směru, takže musel znovu zacílit. Proto jako první vystřelil Kid Reno.

Pak ale vypálil Morgan. Jednou, podruhé. Z ústí hlavně jeho těžkého koltu vyšlehly dva oranžové plameny.

Oba výstřely byly přesné. Kulky Kidem trhly jako náraz větru. Ještě jednou sice zmáčkl spoušť, ale kulka se jen zavrtala do písku před špičky jeho bot.

Od stěn domů se odrážela ozvěna výstřelů.

Steve Jordan zasténal, když viděl, jak Kid Reno zavrávoral a pustil kolt. Potom klesl na kolena, načež se zhroutil do prachu ulice.

Morgan pomalu vstal. Pohlédl na muže, který ležel jen pět yardů od něj, otočil se a s koltem v pravé ruce vzhlédl k oknu, v němž stáli oba Jordanové. Jeho tvář měla popelavou barvu.

Lokty odhrnul cíp svého saka a strčil si armádní kolt do pouzdra, načež se sklonil, zvedl stetson, otřel si rukávem prach z okraje klobouku a pohlédl na muže, sbíhající se na ulici. Nechyběli mezi nimi Mike Nolan a Warner.

Lee se obrátil a odešel od okna doprostřed pokoje, kde se zastavil.

Slyšel, jak Steve zaklel. Chtěl projít kolem něj, ale Lee jej chytil za ruku a zadržel ho. Steve se pokusil mu vytrhnout, ale bratrovo sevření bylo pevné jak svěrák.

„Kam chceš jít?“

„Neviděls, že zastřelil Kida Rena?“

„Morgan střílel v sebeobraně.“ „V sebeobraně? Mike Nolan ho zná z Texasu. Řekl nám, co o něm ví. Nevěřím, že se v Tucsonu objevil náhodou.“

„Myslíš, že ho najal Don Lacey? Před pár minutami jsi říkal, že nevíš…“

„Kid Reno byl náš jezdec. Morgan nejde do žádného souboje, když za to nevyinkasuje peníze.“

„Možná. Co chceš dělat?“

Lee mu rychlým pohybem vytrhl kolt z pouzdra. Steve sáhl po zbrani, ale chňapl do prázdna.

„Dej mi ten kolt!“

Lee jej hodil přes rameno na postel.

„Když nebudeš mít ten kolt, tak neuděláš žádnou hloupost, bratříčku. Kid Reno ten souboj chtěl. A člověk, který se žene do souboje, riskuje život.“

+ + + + +

Když vyšli na ulici, stál již kolem mrtvého Rena hlouček lidí. Ti se však nyní před nimi rozestoupili.

Lee pohlédl na muže, který zbytečně obětoval svůj život, pak se sklonil a zvedl jeho revolver. Když potom vstal, střetl se jeho pohled s Morganovým. Poprvé jej viděl tak zblízka.

Morgan byl vysoký tak jako on. Steve měl pravdu. Jeho tvář byla komančská, pouze pleť měl světlou. Jeho tmavé oči byly hluboko zapadlé, což navíc zvýrazňovaly vystouplé lícní kosti. Stetson měl posunutý do čela. Jeho ostrý nos připomínal sokolí zobák. Pod sakem se mu leskla velká přezka revolverového opasku. Morgan měl cíp saka odhrnutý za tmavou ořešákovou pažbou koltu ráže 45.

Bez hnutí brvou mu opětoval pohled. Byl klidný a vyrovnaný.

„Byla to chyba vašeho jezdce, pane Jordane,“ řekl do ticha Mike Nolan. „Mohu odpřísáhnout, že sáhl po zbrani jako první.“

Lee holiči nevěnoval jediný pohled. Cele se soustředil na Clema Morgana.

„Měl strach,“ poznamenal. „A člověk, který má strach, dělá chyby. Nevím, co vás přivedlo do Tucsonu, pane. Ale myslím, že by bylo lepší, kdybyste město zase rychle opustil.“

„Opustím ho, až budu chtít,“ lhostejně odvětil Morgan. „Muž, kterého jsem právě zabil, v Texasu zastřelil mého přítele. Proto měl strach. Nechtěl jsem na něho střílet. Neudělal bych to, kdyby mě k tomu nepřinutil.“

Lee z Morganova lhostejného tónu cítil, že to myslí tak, jak to říká. Změřil si jej pohledem.

„Vím, kdo jste, Morgane. Už máme ve městě dost texaských banditů. Mohu vám dát jenom jednu dobrou radu: Opusťte město.“

Pistolník nehnul ani brvou. Lee měl pocit, že kromě chladu se v těch očích zračí ještě i něco jiného - prázdnota a neskutečná lhostejnost. „Chcete mě vyhnat z města?“ zeptal se ho jakoby mimochodem. „To bych na vašem místě nedělal. Ledaže byste byl hodně rychlý s revolverem.“

Lee přemýšlel. Jak je Morgan rychlý s koltem, když se nevrhne k zemi? Asi hodně. To bylo jediné vysvětlení jeho bohorovného klidu. Byl si jist sám sebou.

„Ještě uvidíme,“ poznamenal a strčil si kolt Kida Rena za opasek. Warner dal znamení několika mužům, aby přišli k nim. „Odneste ho,“ řekl. Muži chvíli váhali, pak ale vzali mrtvého Rena a odnesli ho pryč.

„Nemůžu proti Morganovi nic podniknout,“ pomalu řekl Warner. Zatímco hovořil, uhnul očima pohledu Lee Jordana. „Nolan odpřísáhne, že váš jezdec tasil jako první.“

Lee se otočil na podpatku a odešel. Steve jej následoval. Když se ocitli před vchodem saloonu Cattlemen’s, chytil bratra za rameno.

„Dej mi zpátky můj revolver,“ dožadoval se s nataženou rukou.

Lee mu zbraň vrátil a oba vešli do saloonu.

Osm mužů, kteří stáli u pultu, se ohlédlo, když zavrzání dveří přerušilo jejich hovor. Jeden z nich, vysoký muž s širokými rameny a úzkými boky, pozvedl sklenici a nalil do ní brandy.

„Viděli jsme, co se stalo, Jordane,“ řekl texaským dialektem. „Morgan zastřelil jednoho z vašich lidí.“ Přišel ke dveřím a vyhlédl na ulici zalitou chladným ranním sluncem. „Znám Morgana. Patří k chlápkům, kteří se potulují krajem Big Bend. Udělal jste dobře, že jste nesáhl po revolveru.“

Lee položil Steveovi ruku na rameno. „To je můj bratr Steve. Burt je na ranči. Steve, to jsou chlapi, co jsem pro nás najal. To je Clint Everett. Ti ostatní jsou Tex Halloway, Andy Killoe, Wayne Hatch, Comanche, Doc Bradigan, Jeff Baynbow a Hoss Sumner. Ode dneška jezdí pro náš ranč. Nebo se snad bojíte Clema Morgana?“

„Nebojíme se jeho, pane Jordane,“ řekl Everett, „bojíme se jeho revolveru. To ale neznamená, že máme z Morgana strach.“

Lee si ty muže pozorně prohlédl. Až na Hosse Sumnera a indiána Comanche, měli všichni kolty nízko u pasu. Sumner a Comanche je nosili po kansaském způsobu vysoko u boku, takže se skoro dotýkali lokty pažeb. Byli prostě oblečeni. Killoe měl jako jediný chrániče nohou.

Jako jediný také vypadal jako kovboj.

Všichni byli skvělí střelci.

Lee Jordan pomalu přikývl. „Najal jsem si vás za padesát dolarů na měsíc. Jestli dojde k boji s rančem Houpající se L, tak vám zaplatím čtyřikrát tolik. Je mi jedno, jakou máte minulost - teď jste jezdci Jordanova ranče a žádný šerif nebo marshal vám nemůže nic udělat.“

Spolu se Stevem přistoupil k pultu a postavil se na konec řady. Nechal si přinést láhev whisky, nalil sobě i Steveovi a pak láhev posunul dál.

Potom řekl: „Máme před sebou tvrdý boj. V okolí Tucsonu proti sobě stojí tři strany. Na jedné je Don Lacy, kterému patří ranč Houpající se L a který má pistolnické mužstvo tak jako já. Druhou stranou jsou osadníci a třetí my. Dokud ranč Houpající se L bojuje pouze proti osadníkům, tak se do toho nebudeme vměšovat - ale garantuju vám, že to nebude trvat dlouho a napadnou i nás.“ Ohlédl se a dodal: „Povězte mi, co si o tom myslíte. Nikdo se vám nebude smát, když se toho nebudete chtít zamíchat.“

„Počkáme a uvidíme,“ zamumlal Clint Everett.

„Ještě nikdy jsem neujel víc než dvacet mil, abych se nezapletl do nějakého boje,“ poznamenal Hoss Sumner.

„Přijeli jsme sem společně,“ řekl Killoe. „Buďto společně odjedeme, nebo tu zůstaneme. Máme za sebou dlouhou cestu a všichni teď máme za co bojovat. Jak se vaří na vašem ranči, pane Jordane?“

„Máme dobrého kuchaře. Jeho placky jsou pověstné. Někteří jeli i deset mil sněhovou bouří jenom kvůli nim.“

„Miluju placky,“ řekl Tex Halloway. „Vždycky jsem si přál ranč, na kterém by je kuchař uměl dělat tak, aby nechutnaly jak neprané ponožky.“

Everett si točil sklenicí mezi dlaněmi. „Myslíte, že dojde na boj, Jordane? Dohromady je nás patnáct mužů, jestli dobře počítám. Myslíme, že to dokážeme. Je čas, abychom vyjeli na ranč. Cesta do Tucsonu byla namáhavá. Rád bych se zase vyspal na čistém slamníku.“

„Přiveďte koně,“ řekl Lee Jordan. „Vyrazíme za čtvrt hodiny.“

Když odcházeli, zamyšleně na ně hleděl. „Každý z nich je výtečný střelec, Steve,“ řekl. „Vybrali jsme si drsné hochy, ale Houpající se L si nic jiného nezaslouží.“

„Bude to tvrdý boj,“ zamumlal Steve. „Ale zvládneme to. Pročs tak přešel to, jak Morgan zastřelil Kida Rena?“

„A co jsem měl dělat? Střílel v sebeobraně. Nemá cenu o tom dál mluvit. Je čas. Pojedeme domů.“

+ + + + +

Clint Everett a jeho muži právě kráčeli po ulici, když Lee a Steve Jordan nasedali na koně. Steve je osedlal a nechal přivázané před hotelem First. Když nasedli, náhle se otevřely dveře hotelu. Z recepce někdo vyšel. Lee uslyšel Steveovo zasyčení. Otočil se.

Před hotelem stál Don Lacey, obutý ve vysokých holínkách a oblečený do tmavých jezdeckých kalhot, koženého kabátu s vlněnou podšívkou a límcem.

Spatřil Lee Jordana a panenky jeho očí se smrštily jako kočce, která pohlédne do světla. Jeho pravá ruka sebou trhla, ale zastavila se na půli cesty k revolveru. „Jordane?“

Lee obrátil hnědáka a naklonil se ze sedla.

„Ano, to jsem já, Lacey,“ řekl. Ruku měl těsně nad pažbou revolveru. „Chcete po mně něco?“

Oba pistolníci, kteří vyšli za Donem Laceym, nenápadně ukročili stranou, aby měli volný střelecký úhel. Everett a jeho lidé přijeli blíž a utvořili kolem hotelu First půlkruh.

„Koupil jste si pár pistolníků. Slyšel jsem o tom,“ řekl Lacey. „Myslíte si, že nás tím dokážete zastavit?“

„Vyhýbejte se našim pozemkům a k žádnému boji nedojde“ odvětil Lee. „Jestli ale chcete bojovat, tak vám neustoupíme. Už jste mi jednou vyhrožoval, Lacey, že mě odděláte. Chcete to teď zkusit? Teď a tady?“ Don Lacey pohlédl na jezdce, kteří stáli v půlkruhu za oběma Jordany.

„Co bych z toho měl, kdybych vás teď oddělal?“ nenávistně zavrčel. „Váš bratr nebo někdo z vašich lidí by mi střelil do zad…“

Lee se zaklonil v sedle a stáhl ruku z koltu na hrušku sedla. Věděl, že Don Lacey by po zbrani nesáhl. Jeho šance byly příliš malé.

Díval se do jeho tmavých očí a všiml si, že jeho spodní ret se záludně chvěje. Cítil, jak bojuje sám se sebou. Prsty jeho pravé ruky pocukávaly směrem ke zbrani.

„Postarejte se o to, aby vaše mužstvo zůstalo na hranicích vašeho ranče,“ tiše řekl Lee. „Každého, koho spatříme na našich pozemcích, bez varování zastřelíme. Jestli chcete boj, Lacey, tak ho máte mít. Vidíte, že s námi nejsou žádné žerty. I když si koupíte další pistolníky - i když to bude třeba Clem Morgan -tak budeme bojovat dál.“

Otočil hnědáka na zadních a pobodl ho ostruhami do slabin. Kůň trhl hlavou, až zacinkal postroj a cvalem vyrazil vpřed.

Steve a Clint Everett a jeho muži jej následovali. Z Tucsonu se vydali na východ.

+ + + + +

Lee spatřil Burta Jordana, jak vyšel z domu, když kavalkáda vjela na dvůr.

„Lee!“ zvolal. „Měli jsme o tebe strach. V Tucsonu se proslýchá, že Don Lacey za tebou poslal pár svých lidí, aby tě oddělali. Kdybysme věděli, kdes…“

„Je dobře, že jste za mnou nejeli, Burte. Pronásledovali mě tři chlápci. Byla to divoká jízda. Ale teď jsem tu s lidmi, které jsem najal. Jsou na ranči ostatní?“

„Je tu jenom Lorrimer, Lee. Stojí ti lidi, cos najal, za něco?“

„Našel jsem je v jednom městě na sever od Chiricahua Mountains. Jsou to pistolníci, bývalí zloději dobytka a dezertéři z jižní i severní armády. Chtějí dostat svou šanci. Většina z nich pochází z Texasu.“

Přišel k nim Steve. Přivedl si koně.

„Kida Rena zastřelili,“ řekl, aniž by na někoho z nich pohlédl. „Lacey si najal jednoho pistolníka, nějakého Morgana. Lee a já jsme viděli, jak sejmul Rena.“

„Reno byl tak hloupý, že sáhl po revolveru jako první,“ řekl Lee. „Odveď koně do stáje, Steve, a zaveď chlapy k Hanku Lorrimerovi. Musí dnes navařit pro patnáct lidí.“

„Co je s ním?“ zeptal se Burt a kývl na Stevea.

Lee pokrčil rameny. „Chtěl, abych Morgana vyzval. Musel přihlížet, jak Reno přišel o život. Vzalo ho to. Ale víc než tucet lidí vidělo, že Morgan střílel v sebeobraně. Reno sáhl po koltu, když se k němu Morgan na okamžik otočil zády. Steve tvrdil, že mezi Houpajícím se L a osadníky došlo k přestřelce.“

„To je pravda. Don Lacey přišel o několik lidí a osadníci také. Vrátil ses v pravý čas, Lee. Don Lacey to jenom tak nestráví. Myslím, že nechá vypálit několik usedlostí. Osadníci jsou v právu, ale na západ od Mississippi je zákon jen snem, dokud zuří občanská válka. Každou noc čekám přepadení.“

„To ještě přijde, Burte. Viděl jsem Dona Laceyho ve městě.“

„Ale,“ užasl Burt, který kráčel se svým bratrem ke studni.

Posadil se na její okraj a zahleděl se na navažské mokasíny, které nosil místo jezdeckých holínek. „Ano, myslím, že Don Lacey nás nenechá na pokoji. Osadníci se mohou skrýt do našeho stínu. Jak dlouho, to podle tebe bude trvat, než se objeví?“

„Nevím,“ zamumlal Lee Jordan. „Zítra seženeme stádo, ať ho máme pod kontrolou. Rozestavíme mužstvo na prérii a na ranč a přiženeme stádo tak blízko ranče, aby na ně bylo vidět.“

„A co potom?“ zeptal se Burt. „Je to pravda, že Morgan jezdí pro Laceyho? Jestli ano, tak to, že zastřelil Kida Rena…“

„Neznamená to vůbec nic. Viděl jsem, že jako první tasil Reno. Morgan udělal jenom to, co by udělal každý. Nevím, proč přijel do Tucsonu, ale může mít různé důvody.“

Před kuchyní ranče se ozval zlostný výkřik. Lee se bezděky obrátil. Kuchař Hank kráčel po prostranství. Měl na sobě plátěnou zástěru a šedý cylindr. Rukávy měl vyhrnuté a jeho knírek naznačoval, že je velmi rozlícen.

„Čím je mám nakrmit?“ nadával. „Nemám tu dost zásob na to, abych mohl živit tolik lidí. Co to je za nesmysl, pane Jordane? Řekněte těm lidem, že jestli se někdo z nich ukáže v kuchyni, tak ho vyženu z ranče!“

Burt si povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Co se ksakru děje?“ zeptal se Lee.

Wayne Hatch, který šel za Lorrimerem, zavrčel: „Povězte tomu odpornému skřetovi, ať tu moc nefrajeří s tou svou brokovnicí, nebo špatně dopadne. Co je to vlastně za kafe? Chutná to, jako by ta zrnka střílel z revolveru.“

Hank zezelenal. „Skřetovi?! Můžete si hledat nového kuchaře, pane Jordane. Skřetovi! V roce 1854 jsem hrál před zraky prezidenta Pierce Hamleta. Být, či nebýt… A prezident mi potom stiskl ruku. Měl slzy v očích.“

„Ano, od toho, jak se smál,“ zavrčel Hatch.

Hank zadržel dech a zrudl.

„To je v pořádku,“ řekl Lee Jordan. „Nakoupíme zásoby. Dneska ale musíš vyjít s tím, co máš, Hanku. A vy, Hatchi, dávejte si na Hanka Lorrimera pozor. Ta puška, co stojí v jeho kuchyni, je nabitá. Kdysi s ní vystřelil na muže, který se bez jeho dovolení objevil v kuchyni. Hank mu potom vytahoval broky ze zadku. Ten chlapík říkal, že by na sebe radši nechal desetkrát vystřelit, než aby dovolil Hankovi, aby mu vytáhl třísku.“

Burt se při tom vyprávění usmíval.

Hatch cosi zavrčel a pohlédl na Hanka úkosem. „Dobrá, dobrá! Říká se, že jenom hlupák se hádá s mezkem, ženskou nebo kuchařem. Beru toho skřeta zpátky.“

S cinkáním ostruh přišel Clint Everett. Svůj podšívaný kabát si nesl na rameni. Rohovinová pažba jeho koltu Dragoner se houpala v rytmu jeho kroků.

Kývl na Burta a sáhl si na okraj svého texaského klobouku. „Procházel jsem se po okolí, pane Jordane. Nebude snadné ranč ubránit, jestli nás napadnou. Budovy jsou příliš daleko od sebe a útočníci se za nimi mohou krýt.“

Všiml si Burtova nevěřícného pohledu. „Už jsem bojoval ve válkách o prérii na severu, v Kansasu a Coloradu. Vím, jak je těžké bránit ranč. Měli bysme naše lidi ubytovat ve všech budovách. Jestli budeme spát jenom v noclehárně a domě, tak nás snadno přemůžou a my se ani nedostaneme ven. Musíme je přinutit, aby roztříštili své síly.“

„To je asi pravda,“ přisvědčil Lee. „Ale já si nemyslím, že první úder bude namířený na ranč. Don Lacey ví, že teď mám osm dobrých střelců. Víc starostí mi dělá stádo. Zítra ráno ho musíme přihnat k ranči.“

Everett se opřel nohou o okraj studny a dal si do úst doutník.

„My všichni,“ zamumlal, zatímco zapaloval, „už jsme bojovali -a vždycky za peníze. Až se to vyřídilo, tak jsme jeli dál. Vy a vaši bratři, pane Jordane, máte velký ranč. Nebudete potřebovat lidi i pak, až to skončí? Odpovězte mi upřímně.“

Lee pohlédl do jeho světlých očí. Everett těkal očima mezi bratry Jordanovými.

Lee krátce pohlédl na Burta, načež řekl: „Pak budeme potřebovat ještě víc lidí než předtím, Clinte. Pro ty, co pro nás budou bojovat, se tu práce najde vždycky. Ale bude to drsný boj. Někteří z vás ho možná nepřežijí.“

„Tak je to v každém boji,“ vážně odvětil Everett. „Bylo to tak vždy, co mi paměť sahá. Za to jsme placení. To je náš risk. Ale je dobré vědět, že tu nebudeme bojovat jenom za peníze. Značka, za kterou člověk může jezdit, je často víc než svazek dolarů.“

Potom přikývl, sáhl si na okraj klobouku a pomalu odešel k noclehárně, kde ho již čekali ostatní.

Lee za ním hleděl. „Dobrý jezdec,“ poznamenal. „Myslím, že teď máme prvotřídní mužstvo.“

„Jsou to pistolníci,“ zamumlal Burt a opřel se o roubení studny.

„Ano, jsou to pistolníci,“ přisvědčil Lee se zvláštním tónem v hlasu. „A jsou to také dobří chlapi. A my je potřebujeme, Burte.“

Položil bratrovi ruku na rameno, vstal a šel do kuchyně, odkud se linula vůně pečených steaků a kávy. Clint Everett hovořil se svými lidmi. Dívali se na Lee Jordana.

V kuchyni stál zpocený Hank, který rachotil s nádobím a přikládal na oheň. Když Lee vešel dovnitř, prudce se otočil.

Dvouhlavňová brokovnice Greener se opírala o zeď.

„Toto není kovbojské mužstvo, pane Jordane,“ zavrčel si pod vousy. „To je smečka dravců. Kdyby bylo po mém, tak bych každému z nich nasypal do kafe lžičku strychninu.“

„Naštěstí není po tvém, Hanku,“ zamumlal Lee.

„Jsou to pistolníci. Všichni. Jméno Clint Everett už jsem párkrát slyšel. Nedělá si sice zářezy do pažby revolveru, ale jistě má na kontě nejméně pět mužů. Když jsem o něm slyšel posledně, tak zastřelil ve Fort Bowie chlápka, nějakého Jesse Kirkpatricka, o kterém si všichni mysleli, že je nejrychlejší pistolník na Západě. Prý se to stalo u karetního stolu. Vykládal mi to jeden chlápek, co byl při tom. Clint Everett stačil třikrát vystřelit, než se Kirkpatrick dostal k výstřelu. A vypráví se, že tři rány, co koupil, potom přikryli jednou kartou. Už jsem viděl hodně drsných jezdců, ale Everett a jeho lidé jsou vážně extra, pane Jordane.“

+ + + + +

Když Steve Jordan zastavil povoz před Shermanovým obchodem, jeho bratr Lee a Clint Everett, kteří tam přijeli na koních, jej napodobili.

Tucson vypadal čistě a přátelsky a nikdo by neřekl, že čtyřiadvacet hodin předtím tam byl jeden muž zastřelen.

Právě vycházelo slunce. Z nozder koní a tváří mužů stoupaly obláčky páry. Toho roku přišel podzim brzy.

Zatímco se ve dveřích svého obchodu objevil Sherman, postavil se Lee ve třmenech a rozhlédl se. Jeho pohled nakonec zamířil k hotelu First na konci ulice. Pak přehoupl nohu přes hrušku a slezl ze sedla.

„Dobrý den, pane Jordane,“ řekl obchodník a utřel si ruce do zelené zástěry. „Chcete nakoupit zásoby? No, teď asi budete potřebovat víc než předtím. Proslýchá se, že jste si najal nové mužstvo ze severu. Co to bude tentokrát?“

Lee si z náprsní kapsy košile vytáhl složený papír se seznamem potřebných věcí a podal jej obchodníkovi.

„Hank mi to napsal,“ řekl. „Je Don Lacey ještě ve městě?“

„Nevím.“ Sherman si vzal papír a dodal: „Dneska jsem ho ještě neviděl.“

Lee přikývl. „Za půl hodiny si přijdeme pro ty věci, Shermane. Naložte je všechny do vozu, ano?“

Sherman přikývl. Jordanové a Everett nechali koně a vůz před obchodem a zamířili k saloonu Nugget, který již byl otevřený. Kromě barmana, který tam zametal, však uvnitř nikdo nebyl. Barman po jejich příchodu postavil koště do rohu a s ručníkem na rameni se postavil za pult.

„Co to bude?“

„Tři bourbony s vodou.“

Barman jim nalil tři sklenice, vedle nichž pak postavil džbán s pramenitou vodou.

„V zadním salonku ještě sedí pár lidí, pane Jordane,“ zamumlal, když jim naléval do sklenice s bourbonem vodu. „Možná byste to měli vypít a pak zase jít.“

„Kdo to je?“ vyzvídal Steve.

Barman stále hleděl na jeho bratra. „Don Lacey a oba jeho osobní strážci, John a Slim Rikerovi, a pak ještě někdo: Clem Morgan.“

„Odkdy tu jsou?“ zeptal se Lee.

„Přišli před půlhodinou. Od té doby sedí v zadním saloonku. Nejdřív sem dorazili Don Lacey a Rykerové, potom Morgan. Vypijte to a běžte. Bude to tak lepší. Ten bourbon je na účet podniku.“

Lee chtěl něco namítnout, ale v tom zavrzaly dveře. Zvedl hlavu a pohlédl do zrcadla. Z otevřených dveří salonku vyšli čtyři muži. Když spatřili Jordany a Everetta, zarazili se. Lee si všiml, jak Donu Laceymu ztuhly rysy ve tváři.

Pomalu se otočil a podíval se mu do očí. Lacey přišel blíž. Při každém jeho kroku cinkaly ostruhy. Kolt měl posazený tak nízko, že byl pod kabátem celý vidět.

Morgan byl stále ještě v tmavém. Ani tentokrát mu nebylo vidět do očí.

„Je načase, abyste zmizeli z kraje,“ řekl Don Lacey. „Postavili jste si sice pistolnické mužstvo, ale ani tak nejste dost silní na to, abyste se nám mohli rovnat. Proč jste ještě neodjeli?“

„Drž mě tu pár věcí,“ odvětil Lee. „Stačí vám to jako odpověď?“

Don Lacey cítil z jeho slov výsměch. Pevně sevřel rty.

V tom okamžiku k němu přikročil Morgan, který doposud stál za ním.

„Takže vy jste Lee Jordan?“ řekl. „Don Lacey mi o vás vyprávěl. Slyšel jsem, že jste velmi rychlý střelec. Rád bych věděl, jak.“

Lee mu konečně pohlédl do očí. Leskly se jako diamanty.

„Zapomínáš, že jsem tu ještě já, Cleme Morgane,“ vložil se do debaty Everett a odstoupil od pultu. Pravou ruku měl volně u boku. Zdálo se, že chce přijmout výzvu k souboji.

„Nepřehlédl jsem tě, Clinte Everette. Ale ty nejsi s koltem dost rychlý na to, abys mě zajímal.“

Z Morganových slov nezaznívala arogantní převaha, bylo to pouze konstatování.

„Myslíš?“ zamumlal Everett, daleko neklidnějším hlasem. „Jezdím pro Jordanův ranč a moji lidé také.“

„Vždyckys měl talent vybrat si špatnou stranu,“ poznamenal Morgan. „Zkus to, jestli chceš. Čekám, Everette.“

Clint Everett pohnul rukou, ale Lee mu ji zadržel.

„Vyzval mě, Clinte,“ řekl. „Viděl jsem už hodně pistolníků, kteří si pořád museli dokazovat, jak jsou s koltem rychlí. Jezdí po Západě a stále hledají někoho, na kom si mohou dokázat, že jsou rychlí.“

Morgan trhl koutkem úst, jako by se ho ta slova dotkla. Zvedl ramena.

„Jestli si jste tak jistý…“

V tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř vešli dva muži. Byli ve šněrovacích botách a podšívaných kabátech. Tváře měli červené od chladu.

Byli to osadníci. Lee Jordan je už jednou viděl. Chvíli zůstali stát u dveří a pak pomalu přistoupili k pultu.

Don Lacey se náhle otočil na podpatku.

„Ven! „zvolal.

Oba osadníci na něho pohlédli a jeden z nich mlčky zavrtěl hlavou.

Morgan, který dosud upřeno hleděl na Lee Jordana, pomalu obrátil hlavu. Rysy mu strnuly. Lee si v tom okamžiku byl jist, že Morgan prodal svůj revolver Donu Laceymu. Měl zvednutá ramena jako někdo, komu je zima, lehce skloněnou hlavu a pokrčenou pravou ruku.

„Jestli stojíte o problémy, tak to řekněte,“ zamumlal Morgan. Měl zvláštní styl řeči, tišší než šeptání, a přesto mu bylo zřetelně rozumět.

„Nechte nás na pokoji. Město vám nepatří,“ odtušil jeden z osadníků. „Chceme…“

„To, co chcete, určujeme my. Jděte ven, posaďte se na koně a zmizte.“

„Kdo jste, pane?“ rozezleně řekl osadník. Lee podle jeho hlasu poznal, že má strach a že ho tam drží jen nerozumná hrdost.

Pistolník chladně odvětil: „Jmenuju se Clem Morgan.“

Oba osadníci zbledli. Hleděli na něj jak na zjevení. Několik vteřin nehybně stáli u pultu, načež pozpátku odešli ke dveřím.“

O chvíli později se ozval pozvolna utichající dusot kopyt. Průvan dovnitř přivál zvířený prach ulice.

Lee si pomalu sáhl do kapsy košile, vytáhl odtud jeden dolar, hodil ho na pult, kývl na Stevea a Everetta a odešel. Otočil se při tom k Morganovi zády. Měl pocit, že ten muž ho do zad nestřeli. Sám nevěděl, proč.

„Jordane!“ saloonem zazněla Laceyho vzteklá slova. Lee se zastavil a položil dlaně na křídla lítacích dveří.

Tu se za ním ozvalo cvaknutí kohoutku revolveru. Nemusel se otáčet, aby věděl, že na něho někdo míří.

Pak ale promluvil Clint Everett. „Lacey, řekněte svým lidem, ať ty kolty zase schovají. Jsem tu ještě já. Jestli někdo z vašich pistolníků střelí panu Jordanovi do zad, okamžitě koupí kulku do hlavy. A vás zabiju buďto já, nebo Steve. Můžete být rychlí, jak chcete, oba nás zároveň nevyřídíte. Nu?“

Chvíli bylo ticho, načež se ozval hluboký hlas. „Schovejte ty revolvery!“

Ten hlas nepatřil Donu Laceymu, ale Clemu Morganovi. Lee slyšel blížící se kroky. Zněly odhodlaně. Ten muž nenosil ostruhy. Proto také poznal, že to je Morgan.

Cítil, že stojí blízko. Pomalu se otočil a pohlédl mu do očí - do tvrdých, chladných očí, do kterých vnášelo trochu života pouze světlo pronikající do saloonu zvenčí. Morgan nestál ani dva kroky od něj.

„Já vás zabiju tak, že se vám budu dívat do očí, Jordane,“ řekl hlasem, v němž nebyla ani stopa nějakého citu. „A dostanete svou šanci. Vytasím, teprve až budete mít v ruce kolt.“

Lee opět pocítil jeho podivný pohled.

„To jste si tak jistý, že mě porazíte?“ posměšně se zeptal.

Morgan na něj mlčky hleděl. Neodpověděl. Odpověď mu Lee přečetl z očí. Stálo tam: Ano, jsem si jistý.

Lee se prudce otočil, rozrazil dveře a vyšel na chodník, do ranního chladu. Steve a Clint Everett jej pomalu následovali, držíce ruce poblíž revolverů. Kráčeli pozpátku.

Pak mlčky přešli ulici a vydali se k povozu, na který právě Sherman naložil poslední pytel s fazolemi.

Steve vylezl na kozlík a Lee s Everettem se vyšvihli do sedel. Lee se ani jednou neotočil.

+ + + + +

Když Steve uvolnil brzdu a vůz se rozjel, přijel Everett k Lee Jordanovi a sklonil se k němu.

„Je dobře, že jste nesáhl po revolveru, pane Jordane. Bratři Rykerové už měli tasené kolty. Clem Morgan z nějakého důvodu zachránil vám a nám život.“

Teprve nyní se Lee ohlédl. Viděl, že Don Lacey stojí s Johnem a Slimem Rykerovými na verandě saloonu. John Ryker si zapaloval cigaretu.

„Znám chlápky, jako je Morgan. V každém městě na Západě je jich pár tuctů.“

Everett na něj užasle pohlédl. „Vy si myslíte, že je jeden z těch pistolníků, kteří jezdí křížem krážem po Západě a pořád si musí dokazovat, jak jsou rychlí? Ne, Morgan to nemá zapotřebí. V západním Texasu je jeho jméno legendou. Jeho oči se mi nelíbí. Jsou to oči vlka, který má přední pracku v pasti a je odhodlaný bojovat do posledního dechu. Jsou to oči muže, který si svého života moc necení. Jsou to oči muže, v němž se kdysi všechno zlomilo. A muži, jako je on, jsou nebezpeční. Řekl, že vás zastřelí zepředu. U něho to nejsou prázdná slova. On to myslí vážně.“

Prudce obrátil koně a vydal se za rachotícím povozem.

+ + + + +

„Hó!“

Lee zastavil svého hnědáka před kruhem ozářeným táborovým ohněm. Vně tohoto kruhu, v němž stálo několik chat a skladišť ranče Jordan, panovala naprostá tma. Měsíc jen občas vykoukl zpoza bledých oblaků.

Bylo chladno. Kůň odfrkával.

Lee ho poplácal po krku. Hodil Wayneovi uzdu, stáhl si rukavice

a sedl si mezi ostatní k ohni. Natáhl ruce nad plameny, aby si je zahřál.

Steve a Burt seděli mezi Clintem Everettem, Texem Hallowayem, Jessem McNarnym a Benem Cookem. Hank stál u ohně a přikládal.

Na železném roštu se opékaly steaky.

„Bude chladná noc,“ řekl Burt. „Vítr se obrátil a teď vane od Chiricahuas. Cítím sníh. Cítíte to také?“

„Dokud jsou zvířata klidná, nemusíme mít obavy,“ zamumlal Lee. Nasál vůni pečeného masa a kávy, která se vařila v několika velkých konvicích na okraji ohniště. „Comanche a Lanahan jsou u stáda. Zítra večer je přiženeme k ranči. Neviděl někdo z vás poblíž stáda stopy?“

„Půda je promrzlá,“ opáčil Everett. „Ani Comanche by nic neobjevil. A jestli jsou poblíž nějací jezdci, tak se budou držet zpátky, abysme je neviděli. Kdy už bude konečně to žrádlo, Hanku?“

„Pro vás je jídla škoda,“ roztrpčeně zavrčel kuchař. „Radši bych ho měl hodit prasatům. Ty tomu rozumí víc. Vy žerete jak ten dobytek.“ Potom hrábl pohrabáčem do ohně.

Lee vytáhl z kapsy kabátu dřevěné pouzdro a vzal si doutník.

Teplo ohně, vůně jídla a blízkost kamarádů způsobily, že poprvé za ten den pocítil, jak je unavený. Celý den strávil v sedle tak jako ostatní, kteří sháněli dobytek. Pod kabátem měl kolem krku uvázanou vlněnou šálu. Nosil kožené chaparajos a těžké rukavice, ošoupané od práce s lasem.

Když se sklonil, aby z ohně vytáhl hořící větev a zapálil si doutník, uslyšel dusot kopyt, který tam přivál vítr.

K ohni přichvátal jeden jezdec. Zastavil až v kruhu ozářeném ohněm. Byl to Comanche. Slezl a mlčky přistoupil k mužům u ohně. Mířil k Lee Jordanovi.

„Máš nějak naspěch,“ uštěpačně poznamenal Clint Everett.

„Však vás brzo přejde smích,“ odtušil Comanche. Lee sklonil ruku s doutníkem. „Co se děje?“ Něco se muselo stát, když se tam Comanche tak přiřítil. „Kde je Wade Lanahan?“

Comanche si vzal plechový hrnek a nalil si horkou kávu.

„Lanahan je u stáda. Ke stádu se ze západu blíží jezdci. Viděl jsem je. Musí jich být tak dvacet. Blíží se rychle. V té tmě jsem nikoho z nich nepoznal, pane Jordane. Jedou bez pochodní, takže nechtějí, aby je někdo viděl.“

Usrkl kávu a zaklel, protože se popálil.

Lee se rozhlédl po mužích, kteří seděli u ohně. Mihotavá zář plamenů v jejich tvářích rozehrála prazvláštní hru světla a stínů. Burt na něj kývl. Steve si hrál s pažbou své sharpsky, která trčela ze sedlového pouzdra vedle jeho pravého lokte. V druhé ruce držel hrnek s kávou.

„Pistolnická smečka Dona Laceyho,“ tiše poznamenal. „Kdyby to byl někdo jiný, svítil by si. Celý večer jsem očekával, že se stane něco takového. A už je to tady.“

Steve vyskočil a chrstl kávu ze svého hrnku do ohně. „Přivítáme je tak, že na to nikdy nezapomenou.“

Lee zvedl hlavu. „Ne. Je jich sice jenom dvacet, jak říká Comanche, ale i tak by na nás stačili.“

„Víte, co tím říkáte, pane Jordane?“ zeptal se Everett. „Jestli ustoupíme, je stádo ztraceno.“

„Ne úplně. Ale musíme jim nechat základnu C. Osedlejte koně a uhaste oheň. Nasypte na naň písek.“

„A steaky?“ namítl Hank. „Proč jsem se kvůli nim tak namáhal…?“

„Co budeš mít ze steaků?“ zavrčel Burt, „když nebudeš moct jíst, protože budeš mít v břiše díru, kterou ti všechno vypadne ven?“

Clint Everett vrhl váhavý a tázavý pohled zároveň na Lee Jordana. „Co máte v úmyslu, pane Jordane?“ zeptal se. „Není nás dost na to, abysme si to mohli rozdat s Laceyho pistolníky.“

„Jenom je nechejte, ať základnu podpálí,“ řekl Lee. „Co udělají potom?“

„Pokusí se napadnout stádo,“ odvětil Everett. „Myslím, že jejich hlavním cílem je stádo. Přirozeně při této příležitosti zaútočí i na tábor, ale jejich hlavním cílem je stádo.“

„Moje řeč,“ přisvědčil Lee. „Dobytek je za arroyem. Aby se tam dostali, musí Laceyho jezdci nejdřív projet vyschlým korytem a pak překonat kopce. A přes ty vede jenom jediná cesta, všude jinde jsou svahy příliš strmé. Rozumíte, co tím myslím? Jestli Laceyho smečku nezastavíme tady, tak to zkusme v kopcích. Sami si vybereme místo boje a vybereme ho tak, aby bylo co nejvýhodnější pro nás. Uhaste oheň a na koně!“

Řekl to hlasem, který nesnesl odpor. Hatch a Steve vylili obsah konvic s kávou do plamenů, zatímco ostatní přivedli koně. Po několika minutách vyrazili. Z ohniště stoupal šedý dým.

Noční vítr byl ledový a bodal je do tváří. Mysleli na teplo krbu, na suché lůžko a teplé jídlo, které už dvanáct hodin neměli.

Z temnoty se před nimi vynořily obrysy kopců, aby posléze překonali arroyo, v němž se bělaly oblázky připomínající rozházené kosti. Pak Lee Jordan zastavil a seskočil ze sedla.

Pěšky potom pokračoval dál ke skupině topolů a mesquit, kam také zavedli koně. Zvířata se ve stínu topolů tiskla k sobě, protože jim byla zima.

Muži se pak vydali do kopce. Zpod jejich holínek se uvolňovaly kameny a padaly dolů.

Na holé temeno kopce jako první dorazil Lee. Kromě skal tam nic nebylo.

Muži se postupně shromáždili mezi žulovými skalisky.

Noční vítr je šlehal po tvářích. Snažili se proto ukrýt za skalami.

Svah zvolna klesal do údolí, kterým chtěli příštího dne hnát dobytek. V měsíčním svitu - mraky se roztrhaly - byly vidět všechny detaily.

Ocel cinkala o skálu. Lee ležel mezi svými bratry a Hankem, který měl před sebou dlouhohlavňovou pušku značky Greene. Z hlubiny se ozývalo odfrkávání korn.

Lee Jordan si zvedl límec kabátu a posunul si klobouk do čela. Nepřátelský chlad skály mu pronikal skrze šaty. Jeho prsty byly ztuhlé a znecitlivělé, ačkoli měl na rukou kožené rukavice.

Otevřel komoru své sharpsky a přesvědčil se, že v ní má náboj, načež ji zase zavřel.

„Vidím, že dneska v noci budeme spát pod širým nebem,“ řekl Burt a kysele se usmál. „Kde je Lanahan?“

„U stáda,“ zamumlal Steve. „Někdo musí dávat pozor na dobytek. Postarali jsme se o to, aby úžlabinou Laceyho jezdci neprošli. Je Clem Morgan s nimi?“

Lee zavrtěl hlavou.

„Ne. K tomu se určitě nepropůjčí. Spíš bude součástí Laceyho kovbojského mužstva. Lacey asi poslal zvěda, který nás pozoroval, jak ženeme stádo k ranči. Teď tomu chtějí zabránit. Sledovali nás od začátku.“

Clint Everett přešel přes skalní plošinu a sedl si k Lee Jordanovi. Páchl koňským potem a kůží.

„Teď už musí být u našeho tábora,“ řekl. „Zapálí ho. Až uvidíme plameny, můžeme počítat s tím, že jsou za chvíli tady. Ty plameny budou znamením. Moji lidé jsou připravení.“

Lee přikývl a překontroloval revolver.

„Jak se dostanou do úžlabiny, pojedou rychle. Nechejte je přijet tak blízko, ať na ně dobře vidíme. Clinte, řekni vašim lidem, ať nestřílejí, dokud nevypálím já.“

„Už jsem jim to řekl.“ Vysoký Texasan přikývl. „Ano! Myslím, že je to tady…“

Ukázal do tmy, směrem, odkud přijeli a kde ležel jejich tábor. Vyšlehly tam plameny. Rudé oko se ve tmě zvětšovalo.

Lee Jordan sevřel rty a sevřel pažbu sharpsky. Přesto, že bylo velmi chladno, cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

Rudá záře se postupně zvětšovala, až vyšlehl plamen, který na tu vzdálenost připomínal plamínek sirky. Jedna z budov základny začala hořet.

Lee si z kapsy kabátu vytáhl dalekohled, rukavicí přetřel čočky a přiložil si jej k očím.

Na pozadí stále mohutnějících plamenů se míhaly temné siluety jezdců a koní.

Ačkoli to na tu vzdálenost bylo nemožné, připadalo mu, že slyší praskání ohně.

Pak dalekohled odtrhl od očí a podal jej Steveovi.

Oheň se stále šířil. Sloupce kouře byly zespoda osvícené plameny, což vypadalo děsivě. Hořela celá základna C. Požár pomalu stravoval všechny chaty. Navíc se vše odehrávalo v naprostém ticho, což jen podmalovávalo pochmurnou atmosféru.

Muži tomu mlčky přihlíželi. Minuty ubíhaly a nic se nedělo. Měsíc střídavě zacházel za mraky a zase vycházel.

Lee řekl, aniž by se otočil: „Clinte, běžte k vašim mužům. Možná už jde jen o minuty. A nikdo nebude střílet, dokud nedám znamení, jasné?“

+ + + + +

Wade Lanahan zrovna jel k běsnícímu požáru. U stáda už to nevydržel, když se Comanche nevrátil a ostatní se také neukázali. Nechal stádo stádem a vydal se úžlabinou, ani ne čtvrt hodiny potom, co ho opustil Comanche.

Nyní viděl šlehající plameny a věděl, co se stalo. Zatím neslyšel střelbu, ale požár byl jasnou odpovědí na všechny jeho otázky.

Zastavil koně, sklonil se ze sedla a vytáhl pušku ze sedlového pouzdra. Pak zvíře pobodl do slabin, aby hořící tábor objel a dostal se k němu ze severu. V pravé ruce držel pušku, jejíž hlaveň měl opřenou o hrušku sedla. Jel krokem a byl postavený ve třmenech.

Věděl, že se tam muselo něco stát. Nevěděl, co, ale strach o ostatní jej málem ochromil. Bezděky pobodl zvíře do slabin ve snaze dostat se k táboru ve stínu mohutných topolů.

V tom okamžiku se mezi stromy objevili jezdci. Na okamžik se mu zdálo, že jeden z nich je Lee Jordan, ale pak třeskl výstřel a dlaň nad hlavou mu hvízdla kulka. A pak již věděl, o koho se jedná.

Neviděl, kolik jich je. V mihotavé záři plamenů se zdálo, že je jich nekonečně mnoho.

Praskáním a syčením požáru se ozýval dusot kopyt.

Prudce zastavil koně a přiložil si pušku k líci.

Wade Lanahan měl za sebou drsný život, když se dal do Jordanových služeb, a se zbraněmi uměl zacházet. Z jeho krátkohlavňové sharpsky ráže 50 vyšlehl oranžový plamen s modrým jádrem.

První z jezdců sebou trhl a rozhodil rukama. Zřítil se ze sedla a zůstal viset ve třmenech. Kůň ho pak smýkal za sebou.

Nyní vypálili i ostatní. Wade Lanahan slyšel třesk výstřelů a potom ho něco prudce udeřilo do levého ramene.

Puška mu vypadla z rukou a on klesl na hrušku. Ještě však stačil pravou rukou vytáhnout Navy kolt a palcem natáhnout kohoutek. Zvedl se ze sedla a vystřelil.

Další z jezdců se skácel z koně. Potom se dostali až k němu.

Mlčky na něj stříleli. Zasáhli ho -a ne jednou. Jeho tělo se mu náhle zdálo být jaksi lehké. Necítil žádnou bolest, pouze krátký, tupý tlak, když ho trefila kulka. Pak spadl ze sedla.

Noční obloha a oheň se točily kolem něj.

Marně sahal po ořešákové pažbě svého koltu.

Již neměl dost sil. Ležel na zádech a díval se na hvězdy.

Pokusil se opřít o lokty. Jezdci projeli kolem něj. Viděl je jako v dalekohledu. Pak ochabl a klesl na zem. Díval se na kouř zespoda osvětlený plameny.

To poslední, co viděl, byla hlava jeho koně. Stál vedle něj a strkal do něj svými měkkými, teplými nozdrami. Slyšel jeho tiché odfrkávání a sledoval, jak mu z nozder stoupají obláčky páry. Wade Lanahan zemřel s užaslým úsměvem na rtech.

+ + + + +

„Teď ta střelba přestala,“ řekl Steve Jordan. Jeho hlas se mu zdál jaksi cizí. „Cos viděl?“

Lee si pomalu oddělal dalekohled z očí a stáhl jej.

„To byl Lanahan,“ odvětil. „V záři ohně jsem poznal jeho koně. Musel projet údolím, než jsme sem přijeli, Steve. Bojoval udatně.“

„Už jedou!“ zvolal Clint Everett.

Lee Jordan odtrhl pohled od Stevea a obrátil se.

Úžlabinou duněl blížící se dusot kopyt. A pak se objevili první jezdci.

Zatímco Lee zvedal pušku, pomyslel si: Určitě nevěří, že Lanahan byl u stáda jako jediný. Nejsou přece tak hloupí, aby tomu věřili. Je jisté, že na poslední chvíli past odhalí a odjedou.

Jenže oni to neprohlédli. Mraky se roztrhaly a v měsíčním svitu Lee uviděl, jak se blíží. Spoléhali na svou početní převahu.

Namířil na prvního z jezdců. Hlaveň se ocelově zaleskla. Pozvedl ji a přiložil prst ke spoušti.

Prásk!

Zpětný náraz byl tak silný, že ho pažba udeřila do tváře. Z ústí hlavně vyšlehl plamen.

Dole v úžlabině jeden z jezdců rozhodil rukama, pustil uzdu a skácel se ze sedla.

Lee mu neviděl do tváře, na to byla příliš velká tma. Zaregistroval pouze, jak se jeho kůň vzepjal, zakopal nohama do vzduchu a zaržál.

V následujícím okamžiku všechny zvuky přehlušila střelba. Skály byly ozářeny záblesky výstřelů. Ozvěna se odrážela od úbočí.

Lee otevřel komoru své pušky a vyňal z ní prázdnou nábojnici. Strčil do ní novou a natáhl kohoutek. Další ranou skolil jednoho koně. Skácel se k zemi a pohřbil pod sebou jezdce.

Úžlabina se během několika vteřin změnila v ohnivé a olověné peklo. Lee odložil pušku a vytáhl kolt.

Také Everettovi muži pálili z revolverů na masu jezdců a koní, jejichž křik a ržání by bylo vhodnou zvukovou kulisou k Apokalypse. Byla to past - smrtící past.

Koně se obraceli v zoufalé snaze uniknout olověnému dešti a kvůli tomu nemohli jejich jezdci zamířit.

Tři Jordanové a jejich muži leželi dobře krytí za žulovými skalisky na temeni kopci, takže kulky nepřátel jim neuškodily. Byla to zvláštní scéna, neboť kromě výstřelů a jejich ozvěny nebylo nic slyšet.

Trn úderníku peacemakeru Lee Jordana narazil na prázdnou nábojnici. Vyklopil bubínek, aby prázdné nábojnice vysypal.

V tom okamžiku se obloha zatáhla a úžlabina se zahalila do tmy. Jediným zdrojem světla nyní byly výšlehy plamenů z hlavní.

Dusot kopyt zesílil. Clint Everett vyskočil a vystřílel revolver směrem, odkud zněl dusot. Pak se rozhostilo ticho. Hluk utichl.

Muži strnule leželi na chladné, kamenité zemi. Věděli, že úžlabina pod nimi je volná.

Nikdo neřekl ani slovo. Lee pomalu vysypal z bubínku prázdné nábojnice. Pak jej nabil novými, které vytáhl z poutek opasku, a zase jej zaklapl.

Potom vstal. Mraky se opět roztrhaly. Nad kopci se objevil měsíc. Žulová skaliska se leskla jako po dešti.

Lee cítil, že ostatní na něj hledí. Pomalu se po úbočí vydal dolů. Na písčité půdě údolí se černaly tmavé skvrny.

Steve a Burt jej následovali. Pak slezl Everett a jeho muži.

„Dostali jsme osm jejich lidí,“ zamumlal Burt a utřel si z tváře pot, prach a saze.

Jeden postřelený kůň se marně snažil postavit na nohy. Everett k němu přišel, prohlédl ho a po chvíli mu dal ránu z milosti. Muži sebou trhli. Kůň takřka lidsky zasténal a skácel se k zemi. Everett se vrátil s kouřícím revolverem v ruce. Jeho muži, kteří se mezitím rozešli k obětem přestřelky, se u něj opět shromáždili.

Tex Halloway zavrtěl hlavou, když na něj Lee Jordan tázavě pohlédl. „Nikdo z nich už nedýchá, pane Jordane. Museli zaplatit vysokou cenu. Proklatě vysokou cenu.“

Lee se obrátil na Stevea, načež mu položil ruku na rameno a krátce jej zmáčkl. Pak se vydal k jednomu z koní, který bezvládně ležel na zemi.

Vytáhl sirky a jednu z nich si škrtl o podrážku, aby se pak sklonil k zadním nohám zvířete, od jehož strnulých, skelných očí se odrážel mihotavý plamen sirky. Prohmatal místo, kde měl vypálenou značku, a pak si na ni posvítil sirkou.

„Podkovy,“ zamumlal, když se k němu sklonil Burt. „Takovou značku neznám.“

„Přesto dám krk na to, že to byli Laceyho muži, Lee. Jeho pistolníci přišli odevšud. Mají své vlastní koně z Texasu, z Nového Mexika a Nevady a možná i jiných států.“

Lee zašlápl sirku do písku.

„Já vím,“ zamumlal.

Byl unavený a cítil se zničený jako po každém boji. Měl trpkou pachuť na jazyku a rád by se něčeho napil, aby si vypláchl ústa.

„Nechejte všechno, jak je,“ procedil mezi zuby. „Pojedu do Tucsonu. Ať se na to všechno Warner podívá sám, jestli chce.“

„Ty míníš jet do Tucsonu? Zbláznil ses?“ řekl Burt. „Jestli Don Lacey zjistí, co se stalo, bude řádit jako pominutý.“

„Vezmu si s sebou dva lidi, kteří mi budou krýt záda, až z Tucsonu vyjedu zpátky. Clinta a Texe Hallowaye. Burte, ty převezmeš vedení nad stádem. Žeň ho celou noc, dokud se neocitnete na dohled nebo aspoň na doslech ranče. Nespouštějte stádo ani ranč z očí. Clinte, vy a Halloway pojedete se mnou. Ať vám ostatní dají náboje, jestli jich sami máte málo. Může se stát, že je budete potřebovat, až pojedu z města. Pospěšte si!“

+ + + + +

Lucerny před saloonem, který stál naproti marshalovy úřadovny, se houpaly ve větru. Lee Jordan, který se zády opíral o cihlovou zeď, naslouchal skřípění ocelových háků, na kterých visely.

Ze zamřížovaného okna úřadovny ven pronikalo matné světlo a změť hlasů. Lee pomalu strčil revolver, který dosud držel v pravé ruce, do pouzdra, ale bezpečnostní chlopeň nezapínal. Koně nechal přivázaného za úřadovnou.

Clint Everett a Tex Halloway čekali za mělkým arroyem, které tvořilo severní hranici města. Lee je oba nechal čekat mezi několika duby a sám jel do města.

Nyní rychle obešel roh a přikradl se ke dveřím úřadovny, aby je pak otevřel.

Muž a žena, kteří seděli u psacího stolu, překvapeně vzhlédli.

Lee za sebou zavřel dveře.

„Dobrý večer, marshale,“ řekl klidným hlasem. „Musím s vámi mluvit.“

Warner úkosem pohlédl na ženu, která seděla naproti němu na jedné nepohodlné židli.

Teprve nyní si ji Lee prohlédl. Mohla mít tak osmadvacet let. Její tvář byla silně nalíčená a ve světle lampy působila skoro jako tvář porcelánové panny. Měla velké, tmavé oči a byla oblečená do zeleného cestovního kostýmku. Na hlavě se jí skvěl malý klobouk s vytaženým závojem.

„Co chcete, Jordane?“ zeptal se Warner, jehož hlas zněl dosti nevrle. „Vidíte přece, že tu nejsem sám.“

„Ano, to vidím.“ Lee přikývl. Gentlemansky si sáhl na okraj klobouku a uklonil se. „Před pár hodinami, marshale, přepadli lidé Dona Laceyho naši základnu C a vypálili ji. Jednoho z mých mužů přitom zastřelili. Není to snad dost důležité?“

Warnerovi ztuhly rysy ve tváři. Přejížděl očima po Leeho obličeji, jako by nevěděl, co má odpovědět.

Žena, která seděla u strany stolu otočené k Jordanovi, tiše zvolala: „Takže to bylo ono!“

Potom odstrčila židli a vstala. Přišla k Jordanovi a pohlédla mu do tváře. Zdálo se, že chce něco říct, ale nemohla najít vhodná slova. Bezmocně pokrčila rameny a vrátila se ke stolu.

Vytáhla svou kabelku a pohlédla na marshala. Rezignovaně zavrtěla hlavou a kolem Lee Jordana prošla ke dveřím. Než se Lee stačil otočit, zavřela za sebou dveře.

Sundal si klobouk a hodil jej na židli, na které ta žena seděla. V kanceláři bylo teplo, ale jeho oděv byl ještě prochladlý z venku a byl cítit kouřem.

„Laceyho lidé za to tvrdě zaplatili,“ řekl. „Tak si to nepředstavovali, marshale. Dostali jsme skoro deset z nich. Zbytek zmizel ve tmě.“

Warner vstal a přistoupil ke kamnům. Z police na zdi vzal cínový hrnek a nalil si do něj kávu z konvice stojící na kamnech.

„Znáte někoho z nich?“ zeptal se, aniž by se na svého návštěvníka otočil.

„Na to byla příliš velká tma. Jednalo se o zhruba dvacet mužů. Měli políčeno na stádo, které jsme právě sháníme.“

Warner se otočil a přiložil si hrnek k ústům. Nad jeho okrajem pak pohlédl na Lee Jordana. Potom, když hrnek položil na kamna, řekl: „Nebyl jeden z těch mužů, kteří přepadli váš tábor, Clem Morgan? Dobře si rozmyslete odpověď, Jordane.“

„Říkám vám, že byla příliš velká tma na to, abysme někoho z nich poznali. Jeli úzkou úžlabinou a my jsme byli vysoko nad nimi.“

„Když jste sem přišel, tak jsem si myslel, že tu jste proto, abyste si rozdal s Morganem.“

„Byl s tou smečkou, která nás přepadla?“ zeptal se Lee Jordan. „Kdo byla ta žena, která seděla na té židli, marshale?“

„Ann Harrisonová. Říká vám to jméno něco?“

„Ne.“

„Přijela do Tucsonu kvůli Morganovi.“

„Proč ho hledala u vás?“

„Protože v Tucsonu není,“ odvětil Warner, který zvažoval každé slovo. „Ta mexická dívka Maria a Morganův malý chlapec ve městě jsou, ale Morgan sám ne.“

Lee horečně přemýšlel. Morgan jezdil pro Dona Laceyho. A nebyl v Tucsonu. Patřil k těm jezdcům, kteří přepadli jejich tábor? Možné to bylo.

„Kde je slečna Harrisonová ubytovaná? V hotelu First?“

Warner neodpověděl. Zamyšleně si točil hrnkem mezi dlaněmi.

Lee se otočil na podpatku a opustil místnost. Noční vítr mu pronikal přes šaty.

Přešel ulici a vstoupil do recepce hotelu.

Recepční se probral, teprve když mu poklepal na rameno. Měl ospalé oči a nosil brýle.

„V kterém pokoji bydlí slečna Harrisonová?“ zeptal se Lee.

„Číslo dvacet. Ale - to přece nemůžete…“

Lee vyběhl po schodech do patra hotelu. S cinkáním ostruh prošel chodbou a ocitl se před tmavěhnědými dřevěnými dveřmi s číslem dvacet vyrytým v mosazném štítku. Chvíli váhal, ale pak na ně zabušil a otočil klikou.

Dveře se otevřely a Lee spatřil malý pokoj se stolkem, na němž svítila petrolejová lampa.

Ann Harrisonová už neměla na hlavě klobouk. Když vstoupil dovnitř, viděl, že bleskově strčila do perlami zdobené kabelky svůj malý, dvouhlavňový derringer.

Smekl klobouk a zavřel za sebou dveře. „Odpusťte, že jsem sem. tak vtrhl, slečno Harrisonová. Jmenuji se Jordan. Lee Jordan. Slyšel jsem, že jste do Tucsonu přijela kvůli Clemu Morganovi. Předtím jsem vás vyrušil při rozhovoru s marshalem Warnerem. Mluvila jste dnes večer s Morganem?“

Užasle a nedůvěřivě na něj pohlédla, jako by na jeho otázku neznala odpověď. Potom se uklidnila a odvětila: „Ne. Přijela jsem teprve dnes dostavníkem z Fort Bowie. Clem neví, že jsem tady. Čekám jenom…“

„…na to, až se s ním budete moct setkat?“ dokončil Lee její větu. „Morgan je v Tucsonu. Před několika dny tu zastřelil jednoho z mých lidí. Myslím, že byl mezi jezdci, kteří dnes v noci přepadli náš tábor.“ Pohladila se po rtech, jako by chtěla potlačit výkřik.

„Nic se mu nestalo. Neviděl jsem ho, ale je možné, že tam byl.“

Nervózně sáhla do kabelky na stole. Přistoupil k ní, vytrhl jí tu kabelku, otevřel ji a vytáhl odtud derringer ráže 22. Vyklopil jeho bubínek a vysypal si náboje do dlaní.

„Povězte mi, kdo je Clem Morgan!“ naléhal na ni. „Myslím, že jestli ho někdo zná, tak jste to vy.“ Pustil derringer do kabelky a opakoval svou otázku.

„Paní Harrisonová, kdo je Morgan?“

Nervózně na něj pohlédla a olízla si plné rty.

„V jednom si mýlíte, pane Jordane.“ Její hlas zněl překvapivě hluboce. „Nikdo Clema Morgana nezná. Nepřipustí, aby ho někdo poznal. Nikdo ho nezná a nikdo neví, jaký doopravdy je.“

„Proč jste potom přijela do Tucsonu? Myslím, že pocházíte z Jihu, z Texasu.“

„Přijela jsem z Lubbocku,“ odvětila. „Kvůli Morganovi?“ „Ano.“

„Jak jste se dozvěděla, že je tady?“

„Dozvěděla jsem se to. Chci, aby se vrátil do Lubbocku. My dva jsme obchodní partneři. Vedeme spolu v Lubbocku jeden saloon.“

„A proč vás opustil?“

„To nevím. Říkám vám jenom, že Clema Morgana ve skutečnosti nikdo nezná. Udělal si kolem sebe neviditelnou slupku, kterou nikdo nepronikne.“

Otočil se a otevřeným oknem spatřil kousek noční oblohy. Pomalu začínala šednout.

„Jednoho rána zmizel s Marií a jejím chlapcem z Texasu. Nenapsal mi ani pár řádků. Vzal si revolver a odjel. Nevím, kým a čím byl, než přijel do Lubbocku. Vím jenom to, že se ho většina lidí bála a nenáviděla ho. Dnes jsou v západním Texasu lidé, kteří se zachvějí, když slyší jeho jméno.“

„Věřím vám. Viděl jsem, jak jeho jméno přimělo jednoho muže, aby se s otevřenýma očima postavil smrti do cesty. Kdo je ta dívka, která s ním přicestovala do Tucsonu?“

„Maria?“ Ann Harrisonová mávla rukou a pousmála se. „Je to dvacetiletá Mexičanka z Lubbocku. Pracovala v našem saloonu jako tanečnice. Je velmi hezká - asi hezčí než já. Všechny tyto dívky jsou hezké, dokud jsou mladé. Clem potřebuje někoho kvůli tomu chlapci. Pronajal jim v saloonu Palace dva pokoje. Nikdo, ani já, neví, co ho vyhnalo z Texasu. Nikdy se ničeho nebál. Byl to nejrychlejší pistolník v západním Texasu. Nemusí mít strach.“

„Jestli o Morganovi nic nevíte vy, tak Maria možná ano, co?“

„Maria?“ Její hlas náhle ztratil dosavadní měkkost. „Nikdy by nenechal takové děvče nahlédnout za oponu svého života. Vzal ji s sebou kvůli tomu chlapci. To je všechno. Nic mezi nimi není.“

Když hovořila, díval se Lee Ann Harrisonové do očí. Náhle si uvědomil, jak silně tato žena Mariu nenávidí. Přijela do Tucsonu a chtěla bojovat o muže, kterého zřejmě milovala. Jen byla příliš hrdá na to, aby to přiznala. Prozrazovaly to pouze jiskry v jejích očích.

„Nechal se koupit mužem, kterému se svým revolverem může odvést cenné služby,“ řekl.

„Clem by se nikdy nenechal koupit,“ odsekla. „Vy ho nenávidíte. Je to tak, že? Jste jedním z těch, kteří ho nenávidí, pane Jordane. Nenávidíte ho, protože se ho bojíte.“

„Strach je zvláštní pocit,“ odvětil. „Vlastně jsem jenom chtěl vědět, kdo je Morgan. Jestli pro něj něco znamenáte, slečno Harrisonová, tak mu povězte, ať opustí Tucson. Možná je s koltem hodně rychlý, ale vždycky se najde někdo rychlejší.“

Pomalu obešel stůl a přistoupil ke dveřím. Tam se zastavil. Zkoumavě na něj hleděla, jako by se mu snažila číst myšlenky.

„Nevěřte tomu, že byste mohl být rychlejší než on,“ řekla polohlasně.

„Mnoho mužů si to myslelo a přivedlo je to na hřbitov. Jděte mu z cesty, pane Jordane. Nechci vám nahánět strach, ale on už zabil hodně lidí.“

„A přesto ho milujete?“

„A přesto ho miluji,“ poznamenala. „Běžte - prosím!“

Cítil, že bylo řečeno vše, co řečeno být mělo. Pokrčil rameny a chtěl obejít stůl a odejít, ale k tomu se již nedostal.

Viděl, jak se pohnula klika, pak se otevřely dveře a žlutý svit petrolejové lampy stojící na stole ozářil tvář muže, který stál na prahu dveří.

Byl to Clem Morgan.

Neměl klobouk a vlasy mu padaly do čela.

Na zlomek vteřiny tam stáli a mlčky na sebe hleděli, jako by se viděli poprvé v životě.

Pak Morgan cukl pravou rukou ke koltu.

+ + + + +

„Cleme!“

Pokojem zazněl výkřik Ann Harrisonové. Přiskočila k Morganovi a oběma rukama ho chytila za pravé zápěstí. Morgan tak revolver nevytáhl.

Lee reagoval bleskově. Jediným, plynulým pohybem tasil těžký kolt z pouzdra a palcem natáhl kohoutek. Teprve v posledním okamžiku si uvědomil, co se stalo.

Morgan měl ztrhanou tvář a přivřené oči. Ann Harrisonová ho pevně držela za ruku. Ani se nesnažil se jí vytrhnout. Hleděl do kývající se hlavně revolveru.

Také Ann Harrisonová pohlédla na Lee Jordana. Její oči byly vytřeštěné nepopsatelným zděšením a strachem. Zdálo se, že chce něco říct, ale z úst se jí nevydrala ani hláska.

Morganův oděv byl pokrytý prachem. Klobouk musel někde ztratit. Tvář měl zpocenou a zaprášenou. Oči mu planuly.

Lee pomalu obešel stůl. Revolver neskláněl. Teď, když viděl Morgana, si byl jist, že se zúčastnil přepadení jejich tábora.

Vytrhl mu revolver z pouzdra a zahodil jej přes rameno do rohu.

„Ztratili jste mnoho lidí, Morgane,“ procedil mezi zuby. „A ztratíte jich víc, jestli si nedáte pokoj.“

Uviděl zvláštní výraz v pistolníkových očích, ale špatně jej odhadl. Často poznal podle tváře, že dotyčný se chystá zaútočit. Tentokrát to ovšem tak nebylo. Morgan se pohnul a Lee okamžitě zareagoval a pažbou ho udeřil do spánku.

Ann Harrisonová si přiložila dlaně k ústům a vyděšeně pohlédla na muže, který se jí svalil k nohám.

Lee si strčil revolver zpátky do pouzdra. Mlčky opustil pokoj a sešel po schodech do recepce. Svítalo. Město, obloha, ulice a dokonce i stíny - všechno mělo šedou barvu. Před vchodem do hotelu zůstal stát. Ne úplně jistou rukou si zapálil doutník.

Morgan tedy vedl Laceyho smečku při přepadení tábora. Byla tak hustá tma, že ho nemohl poznat, ale teď už to věděl. Vyňal si doutník z úst a vydal se po chodníku. Přemýšlel. Mohl Morgana zastřelit. Proč to neudělal?

Tu za sebou uslyšel dunění kroků na prknech chodníku. Bleskově se otočil a sáhl po pažbě revolveru.

Z hotelu vyšel Morgan, sešel na ulici a rozhlédl se. Když ho spatřil, přišel blíž ke kraji ulice. Cíp saka měl vyhrnutý za pažbou koltu. Kráčel přikrčený, jako by mu někdo naložil na bedra něco těžkého. Několik kroků od Lee Jordana se zastavil. Nyní je oddělovala jen tyč, ke které se přivazovali koně.

Morgan byl bledý. Horečně dýchal, takže Lee viděl, jak se mu vzdouvá a klesá hruď.

„To bylo příliš levné, Jordane!“ zvolal. „Měl jste mě zabít. Teď Zabiju já vás.“

Viditelně očekával odpověď a, když se jí nedočkal, dodal:: „Slíbil jsem vám šanci, Jordane. Máte ji mít. Sáhněte po revolveru jako první. Čekám!“

„Jeden z mých lidí byl při přepadení zabit,“ řekl Lee. „Možná jste ho zastřelil vy.“ Pomalu přistoupil těsně k zábradlí. „Dalekohledem jsem viděl, jak padá ze sedla. Musel vám pomáhat ďábel, když jste unikl z té úžlabiny, Morgane. Myslíte si, že jste neporazitelný?“

Bylo to vědomí, že nemůže být s koltem tak rychlý jako Morgan, nebo co vlastně způsobilo, že se odvážil na něj vrhnout?

Morgan reagoval rychle ale ne dost. Viděl, že Lee se opřel pravou nohou o tyč zábradlí a sahá po koltu. Ještě stačil zvednout hlaveň, ale ne dost vysoko.

Lee se odrazil od tyče a s napřaženýma rukama skočil na Morgana. Okamžik cítil vanutí větru, načež přišel náraz.

Morgana srazil k zemi jako slaměného panáka. Vypadl mu při tom revolver. Morgan se však obrátil rychle jako puma a pravačkou sáhl po koltu.

Lee Jordan ho popadl za zápěstí a vyvrátil mu je. Morgan při tom prudkém pohybu zmáčkl spoušť. Výšleh z hlavně mu spálil obličej a rána ho málem ohlušila.

Vší silou Morganovou rukou udeřil o zem, takže pistolník otevřel prsty a kolt mu vypadl z dlaně.

Morgan se pokusil vrazit mu koleno do břicha, ale pak spatřil ústí hlavně revolveru a uslyšel cvaknutí kohoutku. Chvíli upřeně hleděl na hlaveň, načež vzhlédl a podíval se Jordanovi do očí. Lee klečel nad ním a mířil mu mezi oči. Také on rychle oddechoval. Chvěla se mu ruka, ale na tu vzdálenost by prostě nemohl minout.

Morgan klesl na zem. Lee vrávoravě vstal a levou rukou si utřel prach z tváře.

Kdosi k nim běžel. Byl to Warner a v rukou měl krátkohlavňovou brokovnici. Deset kroků před nimi se zastavil a dál kráčel velmi pomalu.

Lee na něj krátce pohlédl, aby pak hlavní kývl na Morgana, který se právě sbíral ze země.

„Byl při tom, když Laceyho lidé přepadli náš tábor,“ poznamenal. „Zatkněte ho.“

Warner sklonil pušku a odvětil: „Jak bych mohl? Není to ani půl hodiny, co jste mi tvrdil, že jste při tom přepadení nikoho nepoznal!“ „Byl tam!“

„Možná. Jestli to budete moct dokázat, tak ho zatknu.“

Lee si strčil kolt do pouzdra a řekl: „Nemohu to dokázat. Ale jednoho dne, Morgane, jednoho dne…“

Pistolník mlčel. Stál tam a těkal pohledem mezi Lee Jordanem a Warnerem. Pak se sklonil, zvedl svůj revolver z prachu, dal si jej do pouzdra a oklepal si prach z kabátu a kalhot. Nato se obrátil a toporným krokem se vydal zpátky k hotelu.

„Opravdu byl při tom?“ zeptal se Warner, když Morgan zmizel v hotelu First.

„Nevím. Předpokládám to. Každopádně nebyl ve městě a měl za sebou drsnou jízdu.“

„Ano. Ale to ještě nic nedokazuje, Jordane.“ Warner si dal brokovnici pod rameno a vydal se ke své úřadovně.

V mnoha domech se rozsvítilo, ale nyní, když se již neozývaly další výstřely, světla zase zhasla.

„Marshale!“ zvolal Lee. Warner se zastavil a obrátil se. Víc než když jindy teď vypadal jako nemocný a poražený muž - muž, který se už drží zpříma jen díky své železné vůli.

„Ano?“

„Co je s Marií a Morganovým chlapcem?“ Lee přišel k Warnerovi a pohlédl mu do očí.

Marshal pokrčil rameny. „Nevím, Jordane. Oba jsem viděl jen jednou. Mexičanka s dlouhými černými vlasy a černýma očima v levném, pestrobarevném bavlněném oblečení a malý chlapec s rovnými blond vlasy. To bylo poprvé a také jedinkrát, co jsem je viděl. Svůj pokoj v saloonu ještě neopustili.“

+ + + + +

Vzduch byl mrazivě chladný, když se slunce na východě přehouplo přes hřebeny hor, jejichž štíty se vyzývavě tyčily proti obloze.

Tři jezdci, Lee Jordan, Clint Everett a Tex Halloway jeli krokem

pustou krajinou. Měli zvednuté límce a klobouky posunuté hluboko do čela, aby se chránili před ranním chladem. Koně šli pravidelným krokem, do jitřního ticha se ozývalo cinkání postrojů.

Pod kopyty koní křupal zmrzlý lišejník. Zima v tomto roce přišla brzy a přinesla s sebou mimořádně nízké teploty.

„Měli jste ho zastřelit,“ řekl Clint Everett, což bylo poprvé, co někdo z nich promluvil od okamžiku, co vyjeli z Tucsonu. „Polapený vlk se nemá pouštět.“

Lee neodpověděl. Jeho pohled byl upřen kamsi za obzor.

„Je tu ještě něco, o čem jsem vám neřekl, Jordane,“ po chvíli dodal Everett. „Já Morgana znám. Víte to ode dne, kdy jsme se setkali v Tucsonu. Znám ho z Texasu. A znají ho i všichni moji lidé - kromě Comanche a Hosse Sumnera, kteří jsou z Kansasu.“

Lee na něj pohlédl a zamračil se.

Everett se jednou rukou opíral o hrušku sedla. „Morgan nebyl vždycky pistolník, pane Jordane. Kdysi - je to už několik let - býval nejlepším lékařem v západním Texasu. Pochází z Amarilla. Byl to zatraceně dobrý doktor. Měl ženu a chlapce, kterému tenkrát byly dva nebo tři roky. Potom jeho žena zemřela a krátce nato z Amarilla zmizel. Nikdo nevěděl, kam. Prostě a jednoduše zmizel, jako by se po něm slehla zem. Vzal si s sebou jen toho chlapce. Uplynul skoro celý rok, než se zase objevil - v Big Bendu, malé osadě uprostřed indiánského teritoria, kde neměli marshala ani šerifa. Začal nosit revolver, ale nikdo nevěřil, že s ním umí zacházet. Pak zastřelil několik mužů. Také v Big Bendu. Byl s revolverem rychlý tak jako dřív se skalpelem. Zažil jsem to. Zeptejte se Texe. I on zná Morgana z Big Bendu. Potom přijel do Lubbocku. Dal se dohromady s nějakou ženou, už si nepamatuju, jak se jmenovala, a otevřeli si spolu saloon. To byly jeho nejdivočejší časy. Tenkrát si udělal jméno jako pistolník, a to přitahovalo další dobrodruhy, kteří si chtěli dokázat, že jsou rychlejší než Clem Morgan. Zastřelil tenkrát pět nebo šest lidí. Někteří tvrdili, že hledá smrt. Ale nenašel nikoho, kdo by byl s revolverem rychlejší než on. Pak zmizel i podruhé - tentokrát z Lubbocku. S tou mexickou dívkou a tím chlapcem. Povídá se, že večer byl úplně namol a ráno už nebyl ve městě. Nevzal si s sebou nic kromě tří koní a trochy peněz. Celý rok o něm nebylo slyšet a začalo se vykládat, že je mrtvý. A potom se objevil tady. Vůbec poprvé se nechal najmout. Předtím vždy bojoval jen z prestiže. Teď střílí za peníze. Měl jste ho sejmout, pane Jordane. Je to krvelačný vlk. A čím dřív ho někdo sprovodí ze světa, tím lépe pro všechny, které by jinak zastřelil.“

Lee si vybavil Clema Morgana. Znovu viděl ten zvláštní výraz v jeho tváři, když mu namířil mezi oči. Byla v něm směs hrůzy a naděje.

„Je to jenom otázka času,“ řekl. „Ale teď musíme zpátky na ranč…“

+ + + + +

V hotelovém pokoji byla tma, až na mihotání dohasínajícího plamene petrolejové lampy. Na stěnách tančily temné stíny. Otevřeným oknem dovnitř vletěla můra a teď mlátila křídly do skleněného cylindru lampy.

Clem Morgan se opíral o stěnu a díval se na Ann Harrisonovou, jež seděla na houpacím křesle u okna. Vypadal jako démon z temnot. Kabát a těžký revolverový opasek odložil.

„Teď už víš všechno, Ann,“ prohodil. Jeho hlas zněl unaveně. „Ještě nikdy jsem nebojoval pro někoho jiného. A nikdy bych to neudělal. Jenže teď, když drží Marii a chlapce jako rukojmí, mě mají v hrsti. Nemám na vybranou.“

„A ty vůbec netušíš, kam je mohli ukrýt?“ zeptala se Ann.

„Ne. Schovali je někam a já nevím, kam. Mohou mě vydírat.“ 38

„Pak je musíš poslechnout - a potom odtud odjedeme pryč. Vrátíme se do Texasu.“

„To není tak jednoduché, Ann. Až zastřelím Jordana a umožním Laceymu nadvládu nad tímto krajem i městem, tak mě odklidí z cesty, protože bych pro něj jinak byl příliš nebezpečný. Dobře to ví. Budu pro něho bojovat jen tak dlouho, dokud mě bude vydírat tím, že…“

Náhle se odmlčel, protože na chodbě se ozvaly kroky, jež se zastavily přede dveřmi jejich pokoje. Pak kdosi zabušil na dveře.

Morgan se ani nepodíval na revolver, jenž ležel na stole, a řekl: „Ano?“

Dveře se otevřely. Stál v nich John Ryker, jeden z Laceyho osobních strážců. John Ryker byl hubený muž s dopředu svěšenými rameny a propadlým obličejem s mohutným černým plnovousem. Nosil dva revolvery. Jeho kabát, klobouk a jezdecké holínky byly pokryty prachem. Neklidně si prohlížel pokoj, jako by se bál přepadení, načež si olízl vyschlé rty.

„Don Lacey chce s vámi mluvit, Morgane,“ zamumlal. „Čeká naproti, v saloonu Nugget. Pojďte, mám vás doprovodit.“

„Co ode mě chce?“ unaveně se zeptal Morgan. „Proč nepřijde sám?“ „Poslal mě, abych vás tam přivedl. A není zvyklý čekat.“

Morgan si ho změřil pohledem. Ryker si nervózně mnul zápěstí.

„Půjdete?“ zeptal se a nervózně pokynul hlavou.

Morgan se stále nehýbal. Vteřiny plynuly. Náhle sebou trhl a přikývl.

Oblékl si kabát, který měl pověšený přes židli, a vzal ze stolu revolverový opasek. Jeho pohyby byly rozvážné a přesto jakoby napjaté, jak to bývá u dravých zvířat. Připnul si opasek a přivázal si revolverové pouzdro ke stehnu. Ryker ho se zájmem pozoroval.

Morgan vstal. Tu se jeho pravá ruka mihla a náhle v ní držel revolver a mířil jím na Johna Rykera, na přezku jeho opasku. Rykerovi se údivem rozšířily oči. Trhl sebou, ale Morgan jej okamžitě zmrazil.

„Zkus to!“ Rykerovi polil studený pot.

„Jenom neudělej nějakou hloupost,“ prohodil. „Co chceš dělat, Morgane? Ve městě je nejméně tucet našich lidí. Jestli mě odděláš…“

„Jestli tě oddělám, tak to nikdo z nich neuslyší,“ dodal Clem Morgan. „Dej ruce pryč od revolverů. Určitě bys byl pomalejší než já, na to se spolehni, příteli.“

Ryker pomalu zvedl ruce do úrovně prsou. „Ty ses zbláznil,“ vyhrkl. „Nic z toho nebudeš mít, když mě odděláš.“

Morgan se na něj díval přivřenýma očima. Ryker náhle měl náhle pocit, jako by se pistolník napjal - jako když se had těsně před smrtícím útokem stáhne do klubíčka. Morgan palcem natáhl kohoutek.

Aniž Rykera spustil z očí, řekl: „Ann, hoď mi polštář. A pak běž ven a zavři za sebou dveře.“

„Co chceš dělat?“ udiveně se zeptala.

Netrpělivě mávl levou, volnou rukou. „Dělej, co říkám.“

„Jsi si jistý, že víš, co děláš?“ zeptala se. „Opravdu to víš?“

„Nikdy jsem to nevěděl jistěji,“ odvětil klidným hlasem. „A teď mi dej ten polštář.“

Zatímco mluvil, nespouštěl Johna Rykera z očí. Ryker se neodvážil pohnout, protože věděl, že proti Morganovi nemá sebemenší šanci.

Ann Harrisonová vzala z postele polštář, oběma rukama si ho přitiskla k tělu a přišla k Morganovi.

„Jestli ho zastřelíš, oddělají tě a nikdy se nedozvíš, kde je tvůj syn.“

Natáhl levou ruku a rychle se chopil polštáře. „Jednos ještě nepochopila, Ann: chlapi jako já nestojí ani za sklenici, do které jim naliješ whisky. Jenže mají mého chlapce…“

„Děláš to kvůli tvému synovi nebo kvůli Marii?“ zeptala se přidušeným hlasem.

Tu otázku ignoroval.

„Běž ven,“ řekl. „Zavři dveře a přijď za čtvrt hodiny.“

Váhala.

„Jdi!“ zvolal. Jeho hlas nesnesl odporu.

Slyšel, jak odstoupila. Pak se znovu objevila v jeho zorném úhlu, když prošla kolem Rykera a opustila místnost. Předtím na něj naposledy pohlédla. Potom pomalu zavřela dveře, načež se ozvaly vzdalující se kroky.

Morgan nespouštěl Rykera ani na vteřinu z očí. Vzal si tlustý péřový polštář, skrčil jej a přitiskl k němu ústí hlavně své pětačtyřicítky. Revolver se zabořil do měkkého polštáře.

Rykerovi tekly krůpěje potu z čela po spáncích, po lících a nakonec kolem koutků úst až k bradě.

Uvolnil dlaně a zase je sevřel v pěst. Pod přivřenýma očima měl hluboké stíny. Bělma měl zarudlá, jako by byl nemocný.

„Co ode mě chceš, Morgane?“ zeptal se. „Já nic nevím. Jestli chceš něco vědět, tak proč se nezeptáš Dona Laceyho? Dej ten revolver pryč, než ti to vystřelí!“

Morgan mu upřeně hleděl do očí. „Nikdo výstřel neuslyší, Rykere. Polštář ho úplně ztlumí. Neuslyší ho ani lidé ve vedlejším pokoji. Budou slyšet jenom tvůj tupý pád, ale pomyslí si, že se to jen převrhla židle. Kde je Maria a můj syn?“

„Neodvážíš se vystřelit,“ řekl Ryker. „Rozstříleli by tě na cucky.“

„Možná, ale ty bys už z toho nic neměl,“ zašeptal Morgan. „Dávám ti minutu, pak tě oddělám, Rykere.

Držím kohoutek palcem. Spoušť je zmáčknutá. Když zvednu palec, lupne to a bude po tobě. Kde jsou Maria a můj syn?“

Ryker cítil, jak mu naskočila husí kůže. Morganův šeptal. Vyděšeně pohlédl na polštář, který se na místě, kde byla vražená hlaveň revolveru, vyboulil. Věděl, že Morgan ho může poslat do pekel, když nebude mluvit.

Přejel si hřbetem dlaně po tváři. Pot ho pálil v očích a těžce se mu dýchalo.

„Jsou na základně B ranče Houpající se L,“ řekl. „Přivezli jsme je tam na příkaz Dona Laceyho. Nikdo jim ale nezkřiví ani vlas na hlavě. Ani dívce ani tomu chlapci. Přísahám, že jim nikdo neublíží.“

„Kolik lidí je tam s nimi? Kolik mužů je na té základně?“

„Dva nebo tři,“ sotva srozumitelně odvětil Ryker. „Mají za úkol oba hlídat a nikoho k nim nepustit.“

„Jak se tam dá dostat?“

„Je to první základna Houpajícího se L, když se jede z Tucsonu na západ.“

Clem Morgan pomalu přikývl a řekl: „A teď si odepni revolverový opasek.“

Ryker na něj hleděl jak na zjevení. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co po něm Morgan chce, ale pak sklonil ruce k přezce opasku, otevřel ji, vytáhl sponu z přezky a nechal opasek spadnout do Morganovy ruky.

Zároveň viděl, jak vyboulenina na polštáři zmizela. Ryker věděl, že Morgan právě stáhl kohoutek svého koltu.

V tom zlomku vteřiny se rozhodl jednat. Morgan kohoutek stáhl příliš brzy. Stále totiž držel Rykerův opasek v rukou. A to byl okamžik, na který Ryker čekal.

I tak to však byl čin zoufalství, když sáhl po zbrani. Pravou rukou sáhl po pažbě koltu, zatímco druhou rukou smetl opasek, který držel Morgan v ruce, vlevo, aby z něj uvolnil hlaveň koltu. Zároveň natáhl kohoutek a bleskově zvedl kolt.

Vypočítal si ten pohyb tak. aby vystřelil právě v tom okamžiku, kdy překvapený Clem Morgan ještě nestačí natáhnout kohoutek svého revolveru. Jenže zmýlil se. Nestihl ani přiložit prst ke spoušti.

Náhle v bílém plátnu polštáře spatřil malou černou dírku, načež mu v hlavě, přímo za očima explodovala bolest.

Ucítil pach dýmu, spálené látky a peří. Výstřel nebyl hlučnější než prasknutí nafouknutého papírového sáčku.

Z dírky v polštáři se vyvalil kouř. Morgan polštář pustil na zem, strčil si revolver do pouzdra a přišel ke stolu, kde stáhl knot lampy tak nízko, že plamínek zhasl.

Okno bylo otevřené. Vyklonil se z něj a vyhlédl na ulici. Dole panoval klid a ticho. Temná ulice byla osvětlena okny hotelu.

Stáhl žaluzie a potmě si vzal klobouk. Pak překročil Rykerovo nehybné tělo a otevřel dveře.

Potom, co je zase zavřel, zůstal stát u stěny a naslouchal bušení svého srdce. Zmocnil se ho mrazivý strach.

Počkal, až se uklidní, načež nahradil vystřelenou nábojnici v komoře bubínku novým nábojem. Prázdnou nábojnici si strčil do kapsy. Pak klidně sešel po schodech dolů.

Recepční za ním ještě dlouho hleděl, když vyšel do chladné noci.

O několik minut později vyrazil na svém tmavém, silném valachovi z města. Zůstal po něm zvířený prach….

+ + + + +

Za jízdy uvažoval.

Než opustil město, bojoval s nutkáním vyzvat na souboj samotného Dona Laceyho. Zatím však pro to nebyl správný okamžik. Lacey nebyl sám, a co by bylo s Marií a chlapcem, kdyby ho postřelili?

Ne, to ještě má čas. Nejdřív musí oba osvobodit. Už dřív ho napadlo, že Don Lacey Marii a chlapce ukryl někde na svých pozemcích. Byl rozhodnut vrátit se do Tucsonu a najít Laceyho. Až budou Marie s jeho synem v bezpečí, vyřídí Laceyho.

Valach ho věrně poslouchal. Morgan si prohlédl terén a věděl, jak má jet. Mrazivý vítr ho bodal do tváře. Stáhl si klobouk hlouběji do čela, aby si chránil oči. Na rukou měl tenké kožené rukavice.

Nemohl si dovolit mít zkřehlé prsty, až půjde do tuhého.

Projížděl kolem skupiny topolů a dubů. Z jednoho houští se vznesl velký, tmavý pták a vyletěl do výše. Jeho skřeky jen zesílily chmurný dojem oné noci. Měsíc kraloval ocelově zbarvené obloze.

Ta krajina byla kopcovitá a přerušovaná krátkými solnými jazyky, od nichž se odrážel svit měsíce, který čas od času zapadl za mraky hnané na východ. Měly perleťové okraje a podobaly se mlžný postavám.

Kopyta koně klapala na kamenech. Kůň i jezdec zmizeli v jednom ponurém arroyu, jehož křovinami a kaktusy porostlé břehy byly vyšší než Morgan. Jeho dno pokrývaly oblázky. Toto arroyo posléze vystřídalo úzké koryto zarostlé saguáry a mesquitou.

Rychlá jízda se na koni začala projevovat. Jeho dech nyní přešel do krátkého, křečovitého oddechování a od huby mu kapala pěna.

Clem Morgan zvolnil tempo a nechal zvíře jet krokem. Velkým obloukem vyjeli do jednoho svahu. Věděl, že z temene toho kopce by měl vidět světla základny, o které hovořil John Ryker.

Vrchol kopce byl porostlý agave a jukou. Morgan seskočil ze sedla a poplácal těžce oddechujícího koně po zpoceném krku, načež si rozepnul náprsní kapsu své košile a vytáhl si odtud doutník, který si potom zapálil.

Na okamžik ho osvětlil plamének sirky, který dal vyniknut tvrdým rysům jeho obličeje a zamračenému, indiánskému obočí. Potom sirku zašlápl.

Clem Morgan se opřel o koně a pohlédl ke světlům, jež se mihotala v noci. Tam tedy je Maria s chlapcem. Ryker hovořil o dvou nebo třech mužích, kteří je údajně střeží. Mluvil pravdu, nebo se snažil nalákat Morgana do léčky?

Každopádně musel být opatrný. Rychle si potáhl z doutníku a zahodil jej, načež se vyšvihl do sedla typu McClellan s vysokou rozsochou.

Zvíře zafrkalo, když ho pobídl ostruhami do slabin. Ostražitě sjížděl ze svahu. Pod kopyty jeho koně se uvolnila malá kamenná lavina a zřítila se do tmy. Zvíře se při tom poněkud svezlo. Nervózně zafrkalo a trhlo hlavou, když konečně nalezlo pevnou půdu pod nohama.

Pomalu jel dál, ke světlům, dokud se z temnoty nevynořily siluety obou chat, kůlny a stáje. Z jednoho komína stoupal dým. Za malými okny se svítilo.

Chvíli seděl nehybně v sedle, naslouchal a pozoroval. Bylo možné, že tam někde hlídá některý z Laceyho mužů, a Morgan nechtěl, aby mu v rozhodujícím okamžiku vpadl do zad.

Po nějaké době seskočil ze sedla a odvedl valacha ke skupině douglasek, kde ho přivázal, načež si svlékl kabát, pověsil si ho přes hrušku sedla a vytáhl revolver.

Ve svitu měsíce se ještě jednou ubezpečil, že všech šest komor bubínku je nabito, načež si strčil zbraň zpátky do pouzdra. Nakonec si stáhl z rukou rukavice, dal si je na levém boku za opasek a vydal se k domu. Neslyšně jako sova se proplížil volným prostranstvím.

Sám přitom vrhal dlouhý stín. Z domu se ozývaly hlasy.

Těsně vedle okna se přitiskl ke zdi a opatrně nahlédl dovnitř. U stolu tam seděli dva muži a hráli karty. Na stole stála konvice s kávou a vedle petrolejová lampa. Druhá visela ze stropu na černém, železném háku.

Clem Morgan se otočil a jako stín se přikradl ke dveřím. Upravil si opasek a bez váhání vykopl dveře.

Oba pistolníci vevnitř vyskočili od stolu a sáhli po zbraních. To však již Morgan stál na prahu. Tasil jako poslední, ale vystřelil první.

Zablesklo se, třeskl výstřel a v místnosti se rozšířil sírově žlutý oblak. Jeden z mužů se zhroutil.

Clem Morgan hranou levé ruky natáhl kohoutek, načež vypálil na druhého muže. Přitom jej jen o vlásek minula jeho kulka.

Muž se napůl otočil a pokusil se chytit židle. Pouze ji však strhl s sebou k zemi.

Dým se pomalu rozplynul. Clem cítil trpkou pachuť na jazyku a na patře.

V pozadí nízké místnosti se na jedné prosté pryčně objevil ženský obličej. Když žena odhrnula deku, ukázalo se, že drží v náručí malého chlapce, kterého výstřely probudily ze spánku. Vyděšeně hleděl na muže, který obešel stůl a přistoupil k nim. Chlapec si malými pěstičkami promnul oči a pokusil se vytrhnout z náručí oné mladé ženy, spíše ještě dívky.

„Tati?“ řekl.

Clem Morgan odložil revolver a sklonil se nad ním. Svou hrubou rukou ho něžně pohladil (což by do něj nikdo neřekl) po rovných světlých vlasech. Chlapec na něj hleděl ještě ospalýma očima.

„Ano, Timmy,“ zamumlal. „To jsem já. Přijel jsem, abych vás odtud dostal.“

Pak španělsky řekl dívce: „Que pasa, Maria? Co s vámi udělali?“

Děvče na něj pohlédlo. V jejích velkých, černých očích byl ještě stále děs a její rty se chvěly jako rty dítěte, které má na kahánku.

„Už je to v pořádku, Mario,“ honem dodal. „Odvezu tě s chlapcem odtud pryč. Musíme si pospíšit.“

„Děkuji ti, svatá Panno guadelupská,“ řekla. „Věděla jsem, že přijedete, seňore Morgane.“

„Udělali ti něco?“ zeptal se. Když zavrtěla hlavou, dodal: „Nevěděl jsem, kam vás odvezli, Mario. Pojďme. Nesmíme ztrácet čas.“

Vzal jí chlapce a přitiskl ho k sobě, jako by mu tak něco chtěl dát a neměl na to moc času.

„Zůstaneš teď s námi, tati?“ zeptal se ho chlapec.

„Brzy, Timmy - brzy,“ odvětil.“ Ty a Maria společně pojedete napřed a já vás brzy doženu.“

Chlapec mu položil tvář na rameno. „Chci zůstat s tebou, tati.“

„Zatím to nejde, Timmy. Ale dlouho to nebude trvat a přijedu za tebou. Už nemusíš mít strach. Ale teď musíš jet s Marií.“

Cítil, jak se ho chlapec chytil kolem krku, jako by se ho nikdy nechtěl pustit. „Chci zůstat s tebou! Chci zůstat s tebou!“

„Nemůžu tě vzít s sebou, Timmy. Ale přijedu za tebou. Určitě!“

„Slibuješ?“

Morgan pohlédl na dívku, v jejíž tmavých očích se zračila stejná otázka. Náhle mu vyschly rty, když měl odpovědět.

„Ano,“ řekl přidušeným hlasem.

„Ano, já se vrátím, Timmy. Jednou se vrátím.“

Pohlédl Marii do očí a poznal, že ví, že nemluví pravdu.

„Seňore Morgane…“

„Není čas na otázky. Musíte okamžitě odjet na jih. Musíte do Mexika, Mario. A to co nejdřív. Jednou jsi mi vyprávěla, že tam máš příbuzné. Pojedeš tam teď s Timmym, rozumíš?“

„Seňore Morgane?“

Strach v jejím hlase nebylo možné přeslechnout, ale Clem měl poprvé v životě zřetelný pocit, že někdo má strach o něj. Jenže už bylo příliš pozdě.

„Osedlám teď pro vás dva koně a podívám se po nějakých zásobách,“ řekl a předal jí chlapce. „Počkej tu, dokud na tebe nezavolám.“

Se slzami v očích přikývla. S chlapcem v náručí tam stála a dívala se na něj.

Unikl jejímu pohledu a vyšel dveřmi, kterými vítr mlátil o stěnu, ven. Zamířil ke stáji.

Otevřel dveře a vkročil do temnoty, přičemž zaslechl podupávání koní v boxech. Vonělo to tam koňmi a slámou. Našel lucernu visící na stěně, škrtl sirkou a zapálil knot.

Zvířata na něj hleděla velkýma, temně se lesknoucíma očima, když kráčel chodbou mezi boxy a vybíral si z nich.

A pak za poslední plůtkem spatřil kradmý pohyb. Bezděky uskočil. Prásk!

Když třeskl výstřel, koně začali trhat ohlávkami.

Morgan slyšel, jak se kulka zavrtala do přepážky, za kterou se vrhl. Vystrčil hlaveň revolveru zpoza rohu a vypálil na plůtek, který ohraničoval poslední box.

Opět padla rána. Dunění Morganovi prozradilo, že jde o výstřel z pušky.

Vyskočil a převalil se k dalšímu boxu. Mezi latěmi plůtku se objevila hlaveň pušky. Morgan vystřelil z kotoulu.

Přesto se zřejmě trefil, protože uslyšel výkřik. Pak zaduněla další rána. Za ním se ozval zvuk tříštícího se skla. Nedbal na to, ovšem tu ucítil pronikavý zápach petroleje. Otočil se a uviděl, že lampa, kterou před jednou minutou rozsvítil, se roztříštila.

Podél stěny tekl hořící petrolej. Vyšlehly malé, modravé plaménky. Zvířata zneklidněla a pokusila se uniknout z pasti svých boxů. Clem Morgan vyskočil a rozběhl se k plůtku.

V tom okamžiku onen muž vystoupil zpoza plůtku. Levá ruka mu bezvládně visela u těla. V pravačce držel krátkou, velkorážní springfieldku, kterou jako pistolí namířil Morganovi mezi oči.

Clem Morgan zmáčkl spoušť. Kulka z jeho pětačtyřicítky jezdce z ranče Houpající se L zasáhla a odhodila na plůtek. Muž ještě jednou vystřelil, ale pouze do stropu. Pak se skácel na podlahu.

Morgan na něj krátce pohlédl a špičkou boty ho obrátil.

Mihotavá zář plamenů osvětlovala jeho oči, které hleděli kamsi do dáli. Clem toho muže znal. Byl při přepadení tábora Jordanových jezdců, které vedl on, Morgan.

Požár se rychle šířil. Vyschlá prkna stáje chytala jako troud. Navíc začala hořet i sláma na podlaze.

Koně se chovali jako šílení. Morgan otevřel vrata a pootevíral boxy, kromě dvou. Zvířata z ostatních vyhnal ven.

Pak rychle osedlal oba zbývající koně a vyvedl je ven. Když vyšel, začala se naklánět střecha. Zanedlouho se zbortila.

Odvedl koně k chatě, v níž čekali Maria s chlapcem. Jen co přivázal koně, šel dovnitř. Odnesl z chaty revolver a opasek s náboji, načež se vrátil ven a pověsil ho Marii přes hrušku sedla. Pak si rozepnul jednu z náprsních kapes košile a vytáhl odtud ruličku dolarových bankovek. Bylo to víc než pět tisíc dolarů - všechno, co měl.

Vtiskl dívce ty peníze do dlaně a řekl: „S tím v Mexiku vyžiješ několik let. Postarej se o Timmyho. Nesvěřil bych ho nikomu jinému než tobě.“

„Nesmíte zůstat tady,“ řekla naléhavým tónem. „Prosím, pojďte s námi, seňore Morgane. Proč nemůžeme všichni odjet do Mexika? Mám strach…“

„Já vím, že to zvládneš.“

„Nemám strach o sebe,“ opáčila. „Mám strach o vás, seňore Morgane. Jestli zůstanete tady…“

„Pomohu ti do sedla, Mario,“ skočil jí do řeči. „Nebudeme teď o tom mluvit.“

„Kdy o tom budeme mluvit, když ne teď - v tomto okamžiku?“ zeptala se se zoufalstvím v hlase.

Obejmul ji a vysadil ji do sedla. „Nemám, co bych ti řekl, Mario. Všechno se to valí strašně rychle. Teď nemám, co bych ti řekl.“

Otočil se, vysadil do sedla Timmyho a něžně ho pohladil po vlasech.

„Pojedeš s Marií, Timmy. Přijedu za vámi, hned jak budu moct.“

Ještě jednou se obrátil na dívku a pohlédl na ni. Ve světle plamenů se leskly slzy, které jí tekly po tváři. Přijela k něm a sklonila se ze sedla.

„Bůh vás ochraňuj, seňore Morgane!“ Lehce ho políbila, načež se narovnala a sevřela uzdu.

Clem Morgan se obrátil a plácl oba koně na zadek.

Stáj se s lomozem zhroutila a vyvalil se z ní roj jisker a sloupec černého dýmu.

Clem viděl, že dívka s chlapcem se otočili v sedlech. Mihotavá zář plamenů osvětlila jejich obličeje, ale pak plameny opět zmizely a všechny pohltila temnota.

Chvíli tam stál, načež se obrátil a dlouhými, unavenými kroky se vydal ke stáji. Omotal si dlaň kapesníkem a uchopil hořící desku.

Kráčel s ní jak s pochodní přes prostranství mezi budovami, až přišel k chatě a vrhl ji do ní. Stejným způsobem podpálil i kůlnu. Obě dřevěné budovy rychle vzplanuly.

Clem počkal, až budou plameny natolik mohutné, že osvětlí celou kůlnu. Pak se obrátil. Vnitřek chaty již stravoval požár. Ohnivé jazyky již šlehaly ven z okna. Bylo jasné, že chata se zanedlouho zhroutí.

Pohlédl na místo, kde naposledy viděl Marii a chlapce, jako by čekal, že tam ještě budou. Nebyli. Vyřídil všechno, co tam vyřídit měl. Zůstal sám - a to bylo dobře. Nyní se mohl vrátit do Tucsonu. Vytáhl si doutník a přišel ke svému koni. Odvázal si uzdu a vyšvihl se do sedla, zatímco z okna chaty vyšlehl syčící, žlutočervený plamen.

Kůň se třásl. Blízkost ohně ho zneklidňovala. Ocelovým stiskem stehen ho přinutil k rozumu. Díval se, jak se požár pomalu šíří. Nepociťoval při tom žádné uspokojení.

Po chvíli svého koně otočil a pobodl ho podpatky do slabin. Valach trhl hlavou. Zacinkal postroj.

Potom kůň přešel do cvalu a vydal se směrem na západ, na Tucson. Jezdec přes rameno pozoroval, jak se zhroutila střecha chaty a k nebi se vznesl sloupec jisker. Tato scenérie připomínala pád Sodomy a Gomory.

+ + + + +

Lee, Steve a Burt Jordanovi nechali koně ve stáji a přešli po dvoře jejich ranče.

Krajinu zahalila temnota. Vypadalo to, jako by se i hvězdy třásly chladem. Jeden z mexických sluhů otevřel dveře velké haly domu a tři muži s cinkáním ostruh vkročili na zažloutlou, kamennou podlahu.

Z vysoké, vyřezávané židle, jež stála před krbem, se okamžitě zvedl muž. Na podlaze vedle sebe měl položený kožešinou podšitý kabát a klobouk. Mlčky hleděl na bratry Jordanovy. Mezi palcem a ukazováčkem jeho pravé ruky se mu chvěla cigareta. Popel pomalu padal na podlahu.

„Vy jste tady, marshale?“ zeptal se Lee. Přistoupil ke staré španělské skříni a vytáhl odtud láhev bourbonu a tři sklenice. Tu se zarazil, chvíli váhal a pak vzal ještě čtvrtou. Přistoupil ke stolu a zuby odšpuntoval láhev.

„Chci s vámi mluvit,“ řekl Warner. Nehybně přihlížel, jak Lee Jordan nalévá whisky do sklenic, a pak zavolal mayordoma, který mu přinesl džbán chladné, pramenité vody. Warnerovu sklenici nalil do poloviny whisky, aniž ji dolil vodou.

„Pojďte, marshale. Vypadáte, jako byste sklenku kořalky potřeboval. Přihnali jsme stádo na dohled ranče. Tráva je tu sice už skoro vypasená, ale na pár dnů to bude stačit. Ti darebáci z Houpajícího se L nás už nebudou obtěžovat. Mají smůlu.“

Warner přišel od krbu. Od lícních kostí až po bradu se mu táhly hluboké vrásky. Byl neoholený a obličej měl zarostlý tmavým strništěm. Vzal si sklenici, přivoněl si a na ex ji vypil. Do očí mu vhrkly slzy.

Pak sklenici položil na stůl. Lee sáhl po láhvi a chtěl mu dolít, ale Warner jej chytil za zápěstí a zadržel ho.

„Přišel jsem, abych vás poprosil o pomoc,“ řekl. Každé slovo zvažoval, jako by mu bylo zatěžko něco takového říct. „Možná budu v nejbližších dnech potřebovat muže, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“

Steve Jordan se i v chráničích nohou posadil na židli a opřel si bradu o dlaň.

„Vy ale zrovna nestojíte na naší straně, marshale,“ poznamenal. Burt jeho slovům zamyšleně přikyvoval.

„Vždycky jsem se snažil stát na straně zákona,“ zamumlal Warner. „Teď potřebuji pomoc. Není pro mě lehké vás o to prosit.“

„Snad byste si mohl dát ještě jednu whisky?“ navrhl Lee a vzal láhev ze stolu.

„Dostal jsem zprávu, že Sherman Kellock a jeho smečka se nacházejí nějakých dvacet mil na sever od Tucsonu,“ řekl Warner.

Steve usrkl whisky.

„Sherman Kellock? Kdo je Sherman Kellock?“

„Tisíckrát si znásob satana, přidej k tomu nekonečné množství nul a máš Shermana Kellocka,“ poznamenal Lee.

Warner se na něj obrátil a zeptal se: „Vy víte, koho myslím?“

„Už jsem o něm slyšel. Je to bývalý seržant armády Severu, který se 4. texaským dobrovolnickým sborem pod texaským generálem Sibleym přišel do Arizony. Byl mezi těmi, kteří 27.března bojovali na průsmyku Glorietta proti Unii. Pak dezertoval s několika dalšími texaskými dragouny. Pro Arizonu je to někdo jako Quantrill pro Kansas.

„Ano, to je pravda.“ Warner přikývl. „Má prý více než padesát mužů. Je to ta nejhorší sebranka na západ od Santa Fé. Podle toho, kudy zatím táhl, to vypadá, že míří na Tucson.“

„A co s tím máme společného my?“ zeptal se Burt Jordan. Kulhavě přešel ke krbu, dřepl si u něj ve svých navažských mokasínách a ohříval si ruce nad plameny.

„V Tucsonu dáme dohromady všeho všudy třicet jezdců,“ řekl Warner a sáhl po sklenici, kterou mu mezitím nalil Lee. „A polovina z nich v životě nedržela revolver v ruce. Kellock má padesát mužů, kteří kolt nikdy neodkládají. Jestli přitáhne k městu, tak ho nezastavíme. Co potřebujeme, jsou lidé, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“

„To není naše věc,“ opáčil Steve. „Dejme tomu, marshale, že vám pomůžeme. Don Lacey využije příležitost a okamžitě napadne náš ranč. My musíme chránit naše pozemky a dobytek, marshale, to je pro nás to hlavní.“

„Rozumím,“ řekl Warner. „Jenže není to tak jednoduché, jak si představujete. Jestli totiž Kellock a jeho desperáti smetou Tucson, tak to nebude dlouho trvat a obrátí se i proti rančům v okolí.“

Lee se zamyšlen kousal do rtů. Věděl, že Warner má pravdu. Podle toho, co slyšel o Shermanu Kellockovi, byl ještě horší než Quantrill a jeho jižanská guerilla - a to už bylo co říct. Bylo jen otázkou času, kdy napadnou ranče, ačkoli Kellock dával přednost městům.

„Steve má pravdu,“ poznamenal Lee. „Nemůžeme ranč opustit.“

„Dokážete si představit, co se stane, jestli Kellock dobude Tucson. Kellockovi bandité řádí hůř než smečka Mescalerů. Tvrdí se, že mezi jeho lidmi je i několik Apačů. Vypalují osady, vraždí muže, znásilňují ženy. Kromě mě a vás zatím nikdo neví, že se blíží. V Tucsonu by vypukla panika, kdyby se to tam lidé dozvěděli.“

Lee si točil sklenicí s bourbonem v dlani. „K čertu! Proč jedete zrovna k nám? Víte přece, jaká je naše situace. Po tom přepadení našeho tábora musíme dnem i nocí hlídat ranč a stádo. Nemůžeme se ještě starat o Shermana Kellocka. Potřebujeme každého muže, kterého máme, abychom se mohli bránit Laceyho pistolníkům.“

„Nikdo zatím neví, jestli vás opravdu přepadli muži Dona Laceyho.“

„Ne. Je příliš mazaný na to, aby tam poslal své lidi na koních s cejchy Houpajícího se L. Jenže byli to jeho muži. A kdyby se jim to přepadení podařilo, tak by teď už nikdo z nás nežil a Don Lacey by ovládl kraj. Proč, k čertu, jedete právě k nám, marshale?“

„Protože - protože Tucson potřebuje pomoc,“ odpověděl Warner. „Jestli nás teď ponecháte svému osudu…“

Burt Jordan se vrátil od krbu. Odvázal si chrániče nohou, svlékl si svůj kožešinou podšitý kabát a všechno to hodil na stůl. Pak si prohrábl vlasy.

„Snad vám můžeme poslat tři nebo čtyři muže, marshale,“ řekl. „To by byla kapka v moři. Zajeďte za Donem Laceym a najměte si Morgana a další pistolníky, které si koupil, aby nás odstranil. Nasaďte proti Shermanu Kellockovi jeho pistolníky. Háček je ale v tom, že Don Lacey vám žádné pistolníky nedá. Ano, nenabídne vám ani whisky. Jestli pojedete přes pozemky ranče Houpající se L, tak budete riskovat kulku mezi lopatky.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste přes noc zůstal tady,“ navrhl Lee. „Za svítání se můžete vrátit.“

„Ne,“ odsekl Warner. Přišel ke krbu, sklonil se, vzal si šaty a klobouku a přistoupil ke stolu. „Musím sehnat muže, kteří budou chránit město. A jestli žádné nenajdu, pak budu sám. Nebudeme čekat, až Kellock město vypálí.“

V jeho trpkých, unavených očích se zračila tvrdost. Na chvíli to opět byl muž, jehož jméno stačilo na vyčištění města, muž, který dokázal tasit revolver tak rychle, že se nemusel ničeho bát.

Lee mu pohlédl do očí a vycítil, že tento muž může být poražen, ale nikdy ne zlomen. Warner byl na konci. Lee to poznal, když ho poprvé spatřil. Lidé, kteří jsou na konci, totiž mají zvláštní výraz v očích, ale Warner si to nechtěl přiznat a nechtěl to přiznat ani ostatním. Ještě stále to byl bojovník a chtěl jím zůstat, dokud ho neskolí kulka.

Lee s ním cítil soucit. V tomu muži nebyla tvrdost, pouze hořkost. Zároveň však Lee věděl, že mu nemůže pomoci.

Rychle vypil bourbon. Suché pálení alkoholu na jazyku a v hrdle mu zahnalo trudné myšlenky.

Warner na něj hleděl. Měl tenké rty, tak tenké, že na tom zarostlém obličeji působily jako bílá jizva.

V tom okamžiku se zvenčí otevřely dveře a dovnitř zavanul chladný vítr. Plameny v krbu se rozhořely, až z nich vyrazily jiskry.

Lee se ohlédl v domnění, že přišel jeden z mexických sluhů. „Slečno Harrisonová!“ zvolal. Zraky všech byly upřeny na ženu, která se objevila ve dveřích.

Lee k ní přišel, zavřel dveře a řekl: „Pojďte ke krbu. Kdo vás sem dostal?“

„Přijela jsem sama - bryčkou. Lidé mi říkali, že tu najdu marshala.“ „Stalo se něco?“

Ann Harrisonová se obrátila na marshala a řekla: „Clem je pryč!“ „ Clem? Clem Morgan?? „Ano.“

Přivedl ji k jedné židli. „Dala byste si whisky?“

Vytáhl ze skříně novou sklenici a nalil do ní bourbon. Ann Harrisonová si však vůbec nevšímala.

„Unesli jeho malého chlapce a tu dívku, u které byl.“

„Kdo?“

„Lidé, pro které jezdil. Clem se ještě nikdy neprodal. Přinutili ho.“

„Don Lacey,“ zamumlal Steve mezi zuby. „Proto se tedy Morgan postavil na jeho stranu.“

Lee se sklonil nad Ann Harrisonovou a zeptal se: „Kde je Morgan teď? Je ještě u Dona Laceyho?“

„To nevím,“ odvětila křehkým hlasem. „Kdosi přišel, aby ho někam odvedl. Clem mu pohrozil revolverem a potom mi přikázal, abych šla ven. Když jsem se vrátila, ležel ten muž na podlaze. Myslím, že Clem ho zastřelil. On sám už tam nebyl. Mám strach, že se mu něco stane.“

Lee cítil, jak se napíná každý sval na jeho těle. Pohlédl na Warnera. Takže tak to tedy bylo. Morgan bojoval pro Houpající se L, protože ho vydírali.

Ann Harrisonová si přejela dlaní přes očí. „Clem dokáže být hrozný, když ho někdo zažene do kouta. Pokusí se…“

Náhle jí selhal hlas. Byla bledá a pod očima měla černé kruhy.

„Víte, kde může být?“ zeptal se Warner, zatímco si upravoval kabát.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jenže oni ho zastřelí, jestli ho dopadnou. Než přišel ten muž, tak se Clem rozhodl, že mi vše řekne.“

Těkala pohledem mezi těmi čtyřmi muži. Nadechla se a spustila:

„Clem je nemocný. Nevyléčitelně. Je to lékař. Sám si to zjistil. To je důvod, proč svému dosavadnímu životu dal vale. Má nádor na mozku. Řekl mi, že mu dnem i nocí buší v hlavě gigantický stroj. Má opravdový strach z toho, že na tu nemoc zemře. To je také důvod, proč sáhl po revolveru. Myslím, že raději chce zemřít kulkou. Proto se žene jako posedlý za nejlepšími pistolníky, aby je vyzval. Zatím byl ale vždy rychlejší než všichni ostatní. Nepřijel sem proto, aby někomu prodal svůj revolver, ale když mu unesli syna a tu dívku, tak to musel udělat. Myslím, že teď se bude chtít pomstít. Ale oni mu nedají šanci. A on to ví. Odstřelí ho jak psa.“

Lee s Warnerem na sebe pohlédli. Marshal neznatelně potřásl hlavou. Co mám dělat? znamenal ten pohyb. Pomalu si nasadil klobouk.

„Don Lacey má zhruba dva tucty mužů,“ zamumlal Lee. „Clem Morgan nemá sám šanci. Za pár hodin bychom mohli být v Tucsonu.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Steve a chytil ho za ruku. „Chceš pomáhat muži, který má na svědomí naše lidi? Nebuď blázen.“

„Je to možnost, jak se vypořádat s Donem Laceym. Je ještě ve městě, slečno Harrisonova?“

„Don Lacey? Myslím, že je. Clem o tom hovořil s tím druhým mužem. „

„A nemá u sebe víc než tucet mužů. Steve, řekni Clintovi Everettovi, Texi Hallowayovi, Andymu Killoeovi a Hossu Sumnerovi. Na pár minut odjedeme do Tucsonu.“

„Ne,“ odtušil Warner. „Jestli se střetnete s Laceyho mužstvem, tak dojde k divoké přestřelce.“

„K té dojde tak i tak,“ řekl Lee. „Jestli Morgan pojede do města, tak to bude hodně drsné. A on tam pojede, protože se chce pomstít Laceymu.“

„Jste všichni šílení!“

V Leeho očích se zablesklo. „Můžete jet s námi nebo tu zůstat. Ale nevykládejte nám takové hlouposti. Steve, jdi do noclehárny a probuď lidi. Vy, slečno Harrisonova zůstanete na ranči.“

„To neudělám,“ namítla. „Jde o Clema. Jestli mě nevezmete s sebou, tak pojedu sama.“

„Bude lepší, když zůstanete tady, madam,“ trval na svém Lee. „To není nic pro ženu.“

„Pane Jordane, pracovala jsem v saloonu v jednom z nejdivočejších koutů západního Texasu. Zažila jsem už nejednu přestřelku a nikdy jsem se při tom nebála. Věřte mi: Vím, proč jedete do Tucsonu. Ne proto, abyste pomohli Clemu Morganovi, který zastřelil vaše muže a vypálil váš tábor. Chcete to udělat proto, že to je pro vás dobré. Jenže já Clema miluju a budu u něj, když mě bude potřebovat. Proto mě tu ani vy ani nikdo jiný neudržíte.“

V jejích tmavých očích se zračila nezlomná vůle udělat to, co mohlo rozhodnout o Morganově osudu - být po jeho boku. Věděla, že to je muž zasvěcený smrti, a přesto ho z celého srdce milovala.

„No dobře, madam,“ řekl Lee. „Vezmeme vás do Tucsonu. Zapřáhneme do vaší bryčky odpočatého koně a společně pojedeme do města.“

Přistoupil ke skříni, otevřel jeden šuplík a vyňal z něj papírovou krabičku s náboji do revolveru. Na stole ji roztrhl a vysypal náboje na stůl. Pak si odepnul opasek a nahradil náboje v poutkách novými, zatímco Steve vyběhl ven, aby přivedl muže, které mu Lee jmenoval. Lee se totiž obával, že staré náboje mohla znehodnotit vlhkost. Potom vyklopil bubínek koltu a rovněž vyměnil staré náboje v jeho komorách za nové.

Čekala je drsná jízda. Nikdo z nich nevěděl, kdy Clem Morgan přijede do Tucsonu. Museli jet bez ohledu na koně.

A Morgan? Lee se pokoušel vcítit do jeho situace. Považoval ho za jednoho z těch, co s koltem hledají slávu, a proto neustále putují zemí a vyhledávají souboje.

Jenže Morgan hledal smrt a ne slávu. To z něj pro Dona Laceyho udělalo toho nejtvrdšího nepřítele, jakého si mohl představit.

„Až bude všem, přemluvím ho, aby se se mnou vrátil do Texasu,“ tiše řekla Ann Harrisonová.

Lee krátce pohlédl na revolver, který držel v ruce. Ann Harrisonová si toho všimla.

„Vím, co chcete říct,“ zamumlala. „Nevrátí se se mnou. Když se někdo, jako je on, obrátí k životu zády, tak se neohlíží. Pravděpodobně mě nikdy nebral vážně, ale já jsem - já jsem ho…“ Odmlčela se, jako by toho řekla příliš.

Lee strčil kolt do pouzdra a chytil ji za ruku.

„Pojďte,“ řekl. „Nesmíme ztrácet čas.“

+ + + + +

Když Clem Morgan dorazil do Tucsonu, byla noc. U stáje slezl z koně a pověsil kožený konec uzdy na hřebík.

Ve městě vládl klid. Z nějakého saloonu se ozývalo piáno.

Clem nasál chladný noční vzduch do nozder, sáhl si pod cíp kabátu a upravil si kolt. Stál vedle svého koně a rozhlížel se. Viděli ho?

Po chvíli opustil přítmí stáje a vkročil na prostranství osvětlené přenosnými lucernami. Cíp kabátu měl odhrnutý za pažbou koltu a za chůze se pravým palcem dotýkal chladného železa. Takřka neslyšně prošel ulicí. Měl při tom přivřené oči. Jeho stín se pohyboval před ním na světlém prachu ulice.

Když piáno dohrálo, zastavil se. Viděl, jak se létací dveře saloonu

Nugget otevřely a ven na verandu vyšli dva muži. Pohybovali se pomalu, beze spěchu. Dívali se na něj.

Pak pochopil, že jeho příjezd byl sledován a že se na něj připravili. Na okamžik se zastavili na kraji verandy, načež oba sešli po třech dřevěných schodech dolů. Kráčeli k němu. Jejich velké ostruhy tiše cinkaly.

Měli příznačnou chůzi. Jejich paže byly svěšené, ramena měli poněkud zatáhlá dozadu. Šli v odstupu pěti kroků od sebe.

Morgan je oba znal. Jednalo se o Slima Rykera, bratra muže, jehož zastřelil v hotelu First, a Petea Hodgese. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že už našli tělo Johna Rykera.

Zastavil se a nechal je přijít blíž. Zvláštní směs strachu a lhostejnosti náhle vystřídal hněv. Palcem odepnul bezpečnostní chlopeň pouzdra na revolver. Pohlédl na ty dva. Stáli asi deset yardů od něj.

„Čekali jsme na tebe, Morgane,“ řekl Slim Ryker. „Věděl jsem, že se vrátíš.“

„Hledám Dona Laceyho. Je v saloonu? Pověz mu, ať za přijde ven!“

„Pověz mu to sám.“ Ryker stál s rozkročenýma nohama uprostřed ulice a dlaň měl těsně nad revolverem.

„Pak mi jdi z cesty!“ Clem Morgan věděl, že na něco čekají. Cítil to.

Měsíční svit pomalu bledl, ale stíny, které vrhaly věci a budovy, byly stále ostré a černé.

„Ulice je široká dost. Projdi kolem,“ zamumlal Ryker. Clem viděl, že Ryker se dívá kamsi za něj.

Stál vedle stínu jednoho domu. Náhle se na něm mihnul jiný stín. Všiml si toho koutkem oka.

Jednalo se o stín muže a Morgan viděl, že drží v ruce pušku. Její stín vypadal jako větev vodorovně rostoucí ze stromu.

Nyní již věděl, na co Ryker čeká. Na to, až ten muž na střeše zamíří. A to právě nyní udělal.

Clem se prudce otočil, díky čemuž měl dost času na to, aby tasil revolver dřív, než se vrhl k zemi. Postava na střeše se jasně rýsovala proti nočnímu nebi. Palcem natáhl kohoutek a vypálil. Ve tmě se zablesklo.

Muž na střeše se přikrčil, naklonil se dopředu a zřítil se na verandu. Morgan slyšel tupý úder, ale už neviděl, jak ten střelec dopadl. Zase se totiž otočil na Rykera a Hodgese.

Oba již drželi v rukou revolvery. Morgan nejprve vystřelil na Hodgese, který k němu stál blíž. Viděl, jak sebou trhl. Potom vypálil Ryker, jenž se rozběhl směrem k němu a za běhu vystřelil podruhé.

Clem Morgan cítil, jak do něj pronikla kulka. Bylo to jen krátké trhnutí, a hned přestal cítit levé rameno. Pravou rukou natáhl kohoutek, a když zmáčkl spoušť, byl již Ryker jen tři yardy od něho. Znovu zvedl zbraň, ale víc už nestačil udělat.

Kulka jej otočila, potom rozhodil rukama a pustil revolver. Nakonec se skácel na zem.

Clem se opřel o pravý loket a pohlédl k saloonu Nugget. Škrábalo jej v krku. Na jazyku cítil krev. Měl vlhké rty a dýchal ztěžka.

Pochopil, že jeho zranění je smrtelné. Pravděpodobně mu Rykerova kulka zasáhla plíce.

Zemřít?

Ne, nechtěl zemřít pomalu - na vykrvácení.

Nechtěl čekat, až ho ochromí bolesti. Muselo se mu podařit vstát a dojít do saloonu Nugget.

Domy na ulici se mu točily před očima a trvalo mu několik vteřin, než to přešlo.

Věděl, že Don Lacey je v saloonu a že on, Morgan, zemře rychle a bez bolesti, když se mu postaví. V revolveru měl poslední tři náboje.

Umírání je těžší, než sis myslel, říkal si, když vstával. Myslíš, že by to bylo jednodušší, kdybys nebyl tak sám?

Kousal se do rtů a srdce mu divoce bušilo. Každý tep pro něj znamenal bodnutí v prsou. Vrávoravě kráčel k saloonu.

Jeho myšlenky se upínaly k Donu Laceymu. Zřetelně viděl jeho tvář za oknem saloonu. Revolver v jeho dlani však byl těžší a těžší a každý krok ho stál mnoho sil. Na ulici už kromě něho nikdo nebyl. Musel se přidržovat zábradlí, aby se dostal ke schodům verandy. Tam padl na kolena. S námahou se vytáhl nahoru a na okamžik se opřel o opěrný sloup verandy.

Potřeboval všechny své síly na to, aby natáhl kohoutek revolveru. Pak se odlepil od sloupu a dovrávoral k létacím dveřím. Vrazil dovnitř a zvedl revolver.

Muži, kteří stáli u barového pultu, se otočili. Jejich tváře viděl jen jako mlžné skvrny. Nikdo se nepohnul, nikdo nesáhl po revolveru.

Don Lacey stál u konce pultu. Pokusil se namířit na ten nenáviděný obličej a vystřelit.

„Ty!“ zasípal. „Ty…“

Jeho tělo už ho neposlouchalo. Ruka mu pomalu klesla. Viděl, jak Don Lacey sahá po koltu. Nato se proti němu zvedla špinavá, pilinami vysypaná podlaha saloonu. Ležel na ní a nebyl schopen ani zvednout hlavu.

+ + + + +

Lee Jordan a ostatní jezdci jedoucí po cestě výstřel, který padl v saloonu, slyšeli. Byli jen několik minut od kraje města, když padly výstřely na ulici. Bezděky pak zrychlili.

Na Main Street pak spatřili dvě bezvládná těla a okamžitě věděli, co se stalo. Koním kapala pěna od huby, když zastavili před saloonem Nugget.

Lee Jordan vytrhl revolver z pouzdra a vyskočil na verandu, aniž při tom použil schody. Jako první rozkopl křídla dveří a vkročil dovnitř.

Bleskurychle ustoupil, aby udělal prostor ostatním.

Steve a Burt Jordanovi, Everett, Halloway vtrhli dovnitř s kolty v rukou. Muži u pultu na ně vyděšeně hleděli. Pouze jeden z nich trhl rukou k revolveru.

Lee a Clint Everett vypálili současně. Výstřely byly následovány výkřikem toho muže. Kolt mu upadl na podlahu, levou rukou se chytil za pravé rameno. Mezi prsty mu protékala krev. Sténaje se opřel o pult.

Ostatní na něj strnule hleděli.

Mezi stoly ležel na podlaze muž s odvrácenou hlavu. Vedle něj se válel tmavý, opotřebovaný kolt.

„Odhoďte zbraně!“ přidušeně řekl Lee potom, co krátce pohlédl na Clema Morgana. Střídavě mířil na jednotlivé jezdce ranče Houpající se L.

Ti poslušně naházeli revolvery na podlahu. Mlčeli a vypadali napjatě. Náhle zavrzaly dveře. Lee se obrátil.

Ve dveřích stála Ann Harrisonová. Hleděla mezi muži, kteří se před ní rozestoupili, na Morgana.

Vytřeštila oči. Přitiskla ruce k tělu, zvedla dlaň a dala si ji před ústa, jako by musela potlačit výkřik.

„Slečno Harrisonová!“ řekl Burt Jordan. Zdálo se, že ho neslyšela. Odvedl ji ven.

Lee sledoval, jak mizí za dveřmi. Přikročil k Morganovi a sklonil se nad ním. Zdálo se, jako by se ten pistolník usmíval - jako by byl spokojen s tím, jak všechno dopadlo.

„Kdo ho zastřelil?“ zeptal se Lee. Přivřenýma očima přehlédl jezdce z ranče Houpající se L. Lomcoval jím vztek.

Vteřiny plynuly v tíživém, dusném tichu přerušovaném jen sténáním muže, kterému Lee a Everett poranili rameno.

Pak jeden z kovbojů odstoupil od pultu a řekl: „Byl to Don Lacey. Nejdřív na ulici padly výstřely a potom Morgan přišel dovnitř. V ruce držel kolt. Don Lacey na něho vypálil, i když už se sotva držel na nohou.“

„Kde je teď?“ hlas Lee Jordana měl na kovboje z Houpajícího se L účinek rány bičem.

„Odešel zadními dveřmi, když zpřed saloonu uslyšel dusot koní,“ zamumlal jezdec.

Lee vstal a zadním vchodem vyběhl ven. Steve a Warner jej následovali. Venku panoval klid.

„Utekl, když uslyšel naše koně,“ polohlasně poznamenal Steve.

„Možná ho ještě doženeme, když za ním hned vyrazíme. Určitě jel na ranč Houpající se L.“

Lee přikývl. Chtěl se otočit, aby přikázal mužům v saloonu, aby si šli pro koně, když se objevil Clint Everett.

„Mluvil jsem s jedním z Laceyho mužů,“ řekl k Lee Jordanovi tak tiše, aby to marshal nemohl slyšet. „Tvrdil, že jeho boss jel na sever, kde se má setkat s Shermanem Kellockem…“

Lee si zahvízdl a obrátil se k Warnerovi.

„Slyšel jste, marshale?“ řekl. „Teď už víme, proč se tu Sherman Kellock tak náhle objevil. Asi ho sem zavolal Lacey.“

„Jak to?“ s nevěřícným výrazem ve tváři se zeptal Warner.

Lee mu pověděl, co mu právě sdělil Everett.

Marshal zavrtěl hlavou.

„Ten zatracený idiot,“ zamumlal. „Musí přece vědět, že s ďáblem se kšeftovat nevyplácí. Kellock nebude váhat vydrancovat i Houpající se L, až vyplení město a Jordanův ranč.“ Na chvíli se odmlčel a pohlédl na Lee Jordana. „To máte z toho, Jordane,“ zavrčel. „Kdybyste nenajímal ty pistolníky, nemuselo to zajít tak daleko.“

„Važte slova, Warnere!“ zasyčel Steve. „Jako byste zapomněl, že s tím začal Lacey. To jsme se měli vzdát bez boje?“

Lee položil svému bratrovi ruku na rameno.

„Nemá smysl o tom teď diskutovat, Steve,“ řekl. „Nevím, jak dlouho to potrvá, než se Don Lacey s Kellockovou bandou objeví tady. Musíme se připravit na jejich útok.“

„A když Kellock nejdřív napadne náš ranč?“ namítl Steve.

Clint Everett zavrtěl hlavou.

„Neměj strach, Steve,“ řekl, „to není Kellockův styl. Ten vždycky nejdřív zaútočí na město, a teprve potom na okolní ranče. Jinak by se musel obávat, že obyvatelé města sáhnou po zbrani, když uvidí, že se ranče neubránily.“

Warner přikývl.

„Everett má pravdu,“ řekl. „Kellock nejdřív napadne město…“

+ + + + +

Warner nemusel obyvatele Tucsonu přesvědčovat o tom, že nemají na vybranou, dlouho. Příliš mnoho z nich už slyšelo o děsivých činech Shermana Kellocka. Dokonce i příznivci Dona Laceyho přešli na stranu jeho protivníků. Nikdo nechápal, jak se mohl Lacey spojit s někým takovým.

Warner rozdělil muže na střechy a na strategicky důležitá místa na konci Main Street. Dva muži se vydali do Camp Lowell, aby tam informovali vojáky. Doufali, že kavalerie dorazí do města dřív než Kellock.

Lee a jeho muži se opevnili v hotelu First. Clint Everett a tři z jeho mužů si lehli na střechu za yard vysokou balustrádu.

Tělo Clema Morgana dva muži odnesli ke koronerovi. Steve stál za létacími dveřmi a díval se na liduprázdnou Main Street. Vypadalo to, jako by město vymřelo.

Steve se právě chtěl otočit, když tu se ozval sílící dusot kopyt. Ještě chvíli naslouchal, aby se pak otočil a zvolal: „Už jsou tady!“

+ + + + +

Něco takového město Tucson ještě nezažilo. Scénu této katastrofy ozařovaly plameny stravující stáj.

Na ulici ležela bezvládná těla. Muži, kteří si v živém řetězu předávali kbelíky s vodou a polévali jimi budovy sousedící se stájí, se o občasnou střelbu nestarali.

Tucsonem zněly výkřiky. Marshal Warner stál před svým úřadem a pokoušel se vnést do tohoto chaosu, jež tam způsobila Kellockova smečka, jakýsi řád.

Steve Jordan volal ze střechy hotelu First, zda Clint neviděl jeho bratra Lee. Everett hlavní ukázal na protilehlou stranu, kde na Main Street ústila boční ulička. „Zmizel tam!“ zvolal. Steve se rozběhl tím směrem. Na okamžik zaváhal, protože v úzké uličce panovala tma. Zavolal, ale nikdo neodpověděl. Už chtěl běžel dál, když na Main Street kdosi vykřikl, že Sherman Kellock to koupil.

Otočil se a uviděl, jak několik mužů vleče k marshalově úřadovně jednoho mrtvého. Zaváhal, potom se obrátil a přiběhl k Warnerovi, který sešel z chodníku a kráčel naproti mužům vlekoucím mrtvého.

Lee slyšel volání svého bratra, ale neodvážil se na sebe upozornit. Upřeně hleděl na povoz stojící na jednom dvoře.

Někde tam se musel skrýt Don Lacey.

Lee pomyslel na okamžik, kdy Lacey v čele Kellockovy hordy vjel do města. Pravděpodobně si myslel, že už dosáhl svého cíle. Věřil, že když Kellock vyplení město a ranč Jordanů, ovládne kraj.

Lee zavrtěl hlavou. Lacey musel po své porážce ztratit hlavu. Vsadil všechno na jednu kartu, která mu teď přinesla zkázu. Sherman Kellock nebyl muž, jenž by držel slovo. Zajímal ho pouze jeho prospěch.

Don Lacey unikl prvním kulkám jen náhodou. Vrhl se z koně a zmizel v uličce naproti hotelu First.

Lee ho viděl a potom, co odezněly první salvy, kterými obyvatelé Tucsonu hordu naprosto překvapili, vyrazil z hotelu přes ulici a vběhl do uličky, v níž se ztratil Lacey.

Skoro čtvrt hodiny tam dřepěl a nehýbal se. Věděl, že Lacey dvůr neopustil, i když ho neviděl.

Lee pohlédl k rudnoucímu nebi. Vždycky si myslel, že Dona Laceyho bude jednoho dne muset zastavit s koltem v ruce, ale teď bylo všechno jinak.

Lacey šlápl vedle. V Tucsonu mu teď nikdo neodpustí, že do města přitáhl Kellockovu hordu.

Lee sebou trhl. Zaregistroval nezřetelný pohyb za vozem. Oproti jedné úzké škvíře se vynořila temná silueta. Poznal, že to je Don Lacey.

Rančer držel v ruce revolver a mířil jím na dům. Zavrzaly dveře. Lee s hrůzou sledoval, jak nějaká žena vyšla na dvůr a chtěla projít kolem povozu ke stáji, kde v boxech koně neklidně hrabali kopyty.

Don Lacey se přikrčil. Vypadalo to, že tu ženu napadne, až se ocitne u něj.

Možná kalkuloval s tím, že by ji mohl použít jako rukojmí. Snad to byla jeho jediná šance.

Lee věděl, že nesmí váhat dlouho. Vyskočil a vykřikl: „K zemi, madam!“

Koutkem oka zaregistroval, že ho okamžitě poslechla. V okamžiku, kdy se Don Lacey otočil a namířil na něj revolver, zmáčkl spoušť. Slyšel, jak se jeho kulka odrazila od ráfku vozu.

Don Lacey se vrhl stranou. Vypálil, ale v rozrušení nedokázal přesně zamířit.

Lee přikrčen a kličkujíc chvátal k povozu. Viděl, že Don Lacey padl na kolena a sevřel revolver oběma rukama.

Tentokrát ho minul jen o vlas. Lee cítil horký dech kulky na rameni. Vrhl se stranou a uslyšel tiché, ocelové cvaknutí.

Okamžitě věděl, co ten zvuk znamená. Vyskočil na nohy a rozběhl se k Laceymu. Viděl, jak rančer vytahuje zpod kabátu malý revolver, a vrhl se na něj.

Strhl jej k zemi. Laceymu při tom vypadl revolver. Vykřikl.

Lee ho pažbou svého koltu udeřil do spánku. Lacey se bezvládně zhroutil.

Lee se nějakou dobu nehýbal. Pak uslyšel výkřik. Žena vyskočila a rozběhla se do uličky. V ní se objevilo několik mužů. Ukázala k povozu a chvíli později tito muži stáli kolem Lee Jordana.

Vstal a ukázal na Laceyho.

„Odneste ho do vězení,“ řekl.

Jeden z mužů prohodil: „Měl jste tomu psovi prohnat kulku hlavou, Jordane.“

Lee to odmítl. „Zákon platí i pro něj,“ řekl. Strčil si revolver do pouzdra a opustil dvůr, aniž by se jedinkrát ohlédl.

+ + + + +

„Dosáhl jste svého cíle, Jordane,“ řekl Warner. „Včera Dona Laceyho v Camp Lowellu pověsili.“

Lee pohlédl na marshala. Seděli v jeho kanceláři. Od vpádu Kellockovi bandy do Tucsonu už uplynul měsíc, ale prach se ještě stále neusadil.

„Mýlíte se, Warnere,“ namítl. „Nebylo mým cílem dostat Laceyho na šibenici. Několikrát jsem mu řekl, že se nás nemusí bát, když se nebude snažit podrobit si náš ranč.“

Warner zavrtěl hlavou.

„Tak jsem to nemyslel, Jordane,“ poznamenal. „Ale jistě se zúčastníte dražby Houpajícího se L, ne?“

„Opět se mýlíte, Warnere,“ odvětil Lee s úsměvem. „Už máme dost pozemků.“

„Propustíte teď ty pistolníky?“

Jordanovi náhle zmizel úsměv z tváře.

„Zapomínáte rychle, Warnere,“ prohodil. „Pomyslete na to, co by bylo s Tucsonem nebýt těch mužů. Ne, nepropustím je. Slíbil jsem jim, že pro mě mohou jezdit, dokud budou chtít. A nechci, abyste o nich mluvil jako o pistolnících. Jsou to kovbojové jako všichni moji muži.“

Vstal, aniž počkal na marshalovu odpověď. U dveří se však ještě jednou otočil.

„Měl byste si ujasnit, co povíte novému vlastníkovi Houpajícího se L, Warnere,“ řekl. „Jsme dobří sousedé, pokud nám někdo nedělá problémy. Ale dokážeme být i zatraceně ostří, když nám někdo šlápne na nohu.“

Viděl, jak marshal polkl. Otočil se a pohlédl na své muže, kteří seděli na koních před marshalovou úřadovnou.

Clint Everett na něj tázavě pohlédl. „Ještě pořád nás chce vyhnat pryč?“

Lee se vyšvihl na hřbet svého koně a zavrtěl hlavou.

„Srdečně vás vítá jako nové členy této obce,“ řekl s úsměvem. „Když mu teda příští neděli nerozstřílíte okna.“

Muži se usmáli a Lee na nich viděl, že jsou rádi, že se zbavili své minulosti a mohou nyní začít žít nový život…