John Kirby

Colorado western 064. Slocumova čtyři esa

Dveřmi saloonu Alamo prošel vysoký, širokoplecí muž. Když spatřil zrzavou dívku u pultu, objevil se na jeho tvrdě působící tváři široký úsměv. I ta dívka ho znala. Chtěla odstoupit od pultu a vydat se k němu, ale náhle strnula. V jejích velkých, tmavých očích se náhle objevil strach a zděšení.

Vypadalo to, že ten vysoký cizinec sebou přinesl atmosféru smrti. V saloonu Alamo se rozhostilo ticho jako v kostele. Bylo slyšet jen rozrušené oddechování přítomných. A pak zrzavá dívka otevřela ústa. Její varovný výkřik proťal ticho jako nůž list papíru.

„Slocume! Dávej pozor! Napravo od tebe!“

Slocum pustil sedlové kapsy a Winchestrovku a vrhl se dopředu. V pádu vytáhl z pravého pouzdra remington a natáhl kohoutek.

Ještě ani nedopadl, když tu nad ním přeletěla kulka. Zasáhla jedno křídlo létajích dveří a vyrvala z něj několik dlouhých třísek.

„Sakra!“ zvolal kdosi.

A pak zaúřadoval remington 44-40 v Slocumově pravačce. Slocum vystřelil dvakrát.

Jeho protivník od něj nebyl ani deset kroků. Stál v uličce mezi židlemi a stoly. První kulka trefila střelcovu nohu. Muž zavrávoral, pustil kolt, padl na stůl a převrhl jej.

Nebyl sám. Slocum, který si nyní klekl a měl tak lepší výhled, si jeho kumpána všiml. Stál u jednoho z šesti opěrných sloupů saloonu Alamo. Tasil revolver, ale už nestačil vystřelit.

Slocum mu poslal olověný pozdrav. Kulka tomu chlapíkovi vyrazila kolt z dlaně.

Slocum zavrtěl hlavou. „Co jste to za blázny!“ řekl do ticha, které se tam náhle rozhostilo. „Zmizte! Zmizte, než si to rozmyslím, hombres!“

Napjatá atmosféra v saloonu se uvolnila.

Zrzavé děvče odstoupilo od pultu a chtělo jít ke Slocumovi. Zarazilo se však a zůstalo stát u čela pultu. Důvodem jejího váhání bylo to, že dovnitř vstoupil vysoký, hubený muž s winchestrovkou pod paží a šerif skou hvězdou na světlehnědé kožené vestě.

Když spatřil oba raněné, svraštil čelo.

V saloonu opět zavládlo ticho. Zraky všech byly upřeny na muže s hvězdou a na Slocuma, který ještě stále držel v ruce remington, avšak mířil jím už jenom do stropu.

„To vy jste střílel?“ otázal se šerif.

Slocum se zazubil.

„Vypadá to tak.“

Muž s hvězdou zrudl a namířil na něj Winchestrovku. „Dejte ten kolt pryč! A pak…“

Náhle se do toho vložila zrzka.

„Nehraj si na drsňáka, Newly,“ řekla chraplavým hlasem. „Koneckonců tu nejsi šerifem od včerejška! Vidíš přece, co se stalo. Ti dva ho chtěli oddělat, ale on byl rychlejší.“

Šerif Asher se rozhlédl po přítomných. „Je to pravda?“ zeptal se. O několik minut později již věděl, že jako první skutečně tasili oba cizinci.

„Nechcete je odvést, šerife?“ s provokativním úsměvem se zeptal Slocum.

Asher kývl na muže, který byl oblečen do kabátu a na hlavě měl plochý černý klobouk. „Vezmi je k doktorovi, Rubene! A potom do vězení!“

Pak se šerif znovu obrátil na Slocuma. „Kdo jste? A proč jste chtěl zabít ty dva?“ Změřil si ho při tom pohledem od hlavy až k patě. „Máte za sebou dlouhou cestu, jak vidím. Odkud jste přijel?“

Slocum se jedovatě usmál.

„To je nějak moc otázek najednou, šerife! Dlouhá cesta - to je pravda. Chcete vědět všechno, tak vám to povím! Přijel jsem z Lareda. A co…“

„Děláte si ze mě srandu?“ zařval šerif. „Z Lareda! To je přece hned za rohem!“

Slocum vrhl na muže zákona soucitný pohled. „Poslouchejte, šerife, netvrdím přece, že jsem dneska přijel z Lareda. Chci na severozápad. Do Kansasu, jestli to chcete vědět přesně. Včera jsem odjel z Alpine. Co mi chtěli ti dva, nevím. Nikdy předtím jsem je neviděl.“

Zrzavá dívka přistoupila blíž ke Slocumovi. „Ale já vím, co od vás chtěli! A vy to víte také, šerife! Pověz mu, kdo jsi!“ Přitom na dlouhána vrhla koketní úsměv.

Newly Asher se mu zadíval do očí, načež muž vyslovil své jméno. „Slocum!“

„Amen,“ vyhrkl šerif. „Vy jste nám tu ještě chyběl, chlape! Doufám, že odtud co nejdřív zmizíte! Přitahujete smrt jako magnet železné piliny.“

Slocum měl již remington v pouzdře. Vzal si Winchestrovku a sedlové kapsy.

„Mohl bych vědět, o co tu jde?“ zeptal se a pohlédl na dívku a Ashera.

V saloonu hosté mezitím přešli k obvyklému tlachání. Nic zajímavého se nedělo.

Dívka kývla na šerifa. „O.K.,

Newly, tak já mu to teda řeknu! Můžeš pokračovat v obchůzce. Jsem si jistá, že Slocum zítra pojede dál.“

Slocum na ni pohlédl, přičemž očima zabrousil do výstřihu jejích těsných šatů, v němž se rýsovala pevná ňadra. Slocum měl pro ženskou krásu pochopení.

„Tím bych si nebyl tak jistý, Kathy! „ namítl šerif. „Jenom mi nepřidělávejte starosti! Jeďte zítra hned po snídani.“

Newly Asher ani nečekal, že mu na to Slocum něco řekne, obrátil se na podpatku a odešel ze saloonu.

„Pojď!“ Kathy O’Tooleová kývla na dlouhána a dodala: „Vypadáš hladově. Při jídle ti povím, co tvůj starý přítel Evander McNair vymyslel za svinstvo.“

Slocum se na chvíli zarazil, aby sepakna jeho tvrdé, ale ne nesympatické tváři objevil chápavý úsměv.

„Evander McNair, ten bastard! Takže odtud vítr vane! Kéž bych se toho ničemy někdy zbavil!“

Odpovědět si mohl sám: Nezbaví se ho, protože šéf ochranky Butterfield Company se nikdy nevzdá.

+ + + + +

Kathy O’Tooleová zavedla vysokého muže do kuchyně. Ve dveřích se Slocum zastavil a rozesmál se.

U kamen se otáčel čínský kuchař. Když ho spatřil, vyděšeně zvedl ruce. Pak se však na jeho tváři objevil úsměv.

„Li Fong! Ten starý šikmoooký Pekinčan ještě žije?“

Slocum podal Číňanovi ruku. Li Fong ji opatrně stiskl. Znal Slocumovu sílu. „Och, pan Slocum! Jsem rád, že vás zase vidím.“ Hovořil plynnou angličtinou, bez jakéhokoli přízvuku.

„To stačí,“ smála se Kathy O’Tooleová. „Ten vysoký darebák má hlad, Li Fongu!“

Kuchař přikývl a úsměv v jeho tváři se ještě zvýraznil.

Zrzka na Slocuma kývla a řekla: „Pojď! Vypadáš, jako kdybys jel od pobřeží k pobřeží. Jak dlouho, Li Fongu?“

„Třikrát pět minut, slečno Kathy! „Ačkoli Číňan ovládal angličtinu, nedovedl vyjádřit čas.

Kathy přitakala a odvedla dlouhána s sebou. Prošli úzkou chodbou a vystoupali do strmých schodů. Slocum nechal svou starou známou jít jako první. Ne bezdůvodně. Musela si poněkud zvednout šaty, aby se jí lépe šlo. Slocum neviděl, že se usmívá. Zřejmě si však všiml, že zvedla sukni víc, než bylo nezbytně nutné.

Mohl tak obdivovat její útlé nohy až po stehna. Byl to utěšený pohled.

Zavedla ho do svého pokoje.

Slocum se uznale rozhlížel. Na stěnách potažených červenozlatými hedvábnými tapetami svítily lampy. Nábytek byl velmi cenný a nepochybně byl přivezen z Východu, patrně z New Yorku. Ze všeho nejvíc ho zaujala široká postel.

Stáli tam a dívali se na sebe. Kathy otevřela ústa a mezi zuby jí byl vidět jazyk. Její ňadra se dmula vzrušením a očekáváním.

Náhle se na něj vrhla a políbila ho. Slocum se tomu nebránil. Cítil její prsa a pevně ji objal kolem boků. Přitiskl ji k sobě. Na krátký okamžik ho přestala líbat a vzdychla.

Slocum využil příležitosti a odstoupil od ní. Nebylo to pro něj snadné.

„Děvče, nejdřív bych se trochu osvěžil, pak pojedl a teprve potom…“ Dál už mluvit nemusel, Kathy dobře věděla, co tím chtěl říct.

„Máš pravdu,“ přisvědčila. „Nejprve se posilni! Pojď, tady se můžeš umýt!“ Otevřela dveře do malého kabinetu.

Zatímco se svlékal, nalila mu vodu do umyvadla a podala mýdlo a ručník.

„Pane Bože,“ vzdechla. Její pohled ulpěl na jeho nahých zádech. „Co je, děvče?“ Slocum na ni tázavě pohlédl. Pak pochopil a usmál se. „Asi vypadám zničeně, co? Ale můžeš být klidná, baby! Ještě pořád jsem to já!“

Pohladila ho po jizvách. „Miluju tě takového, jaký jsi, Slocume,“ zamumlala. „Pospěš si a pak přijď do kuchyně. Při jídle ti povím, co se Evanderu McNairovi zrodilo v hlavě.“

Bylo krátce po půlnoci, když spolu zrzka a Slocum šli nahoru.

Slocum si pochutnal na obrovských steacích, opékaných bramborách a fazolích.

Zatímco jedl, Kathy mu vyprávěla, co proti němu zosnoval bezmezně rozhněvaný Evander McNair. Bezpečnostní šéf Butterfield Company nikdy nezapomenul na všechny ty porážky, které od Slocuma utržil. McNair měl, pravda, pro Slocuma jisté pochopení. Agenti společnosti Butterfield Company ho totiž hledali déle než rok kvůli přepadení dostavníku, kterého se Slocum ve skutečnosti nezúčastnil. A McNair sám dospěl k přesvědčení, že Slocum s tím přepadením neměl nic společného. Jenže byl to jeho džob a jeho šéfové to po něm chtěli. Pánové ve Wacu s ním o tom nemínili debatovat a dali mu ultimátum. „Musíte něco vymyslet, McNaire,“ byla poslední slova Daniela Harveyho Butterfielda, když se po jedné bouřlivé schůzce v Abilene loučil s McNairem. „S revolverem proti tomu chlápkovi nic nepořídíte. To už jsme si vyzkoušeli. Dáme vám tři měsíce, McNaire. Jestli to nezvládnete, tak to u nás můžete rovnou zabalit. Zvyšte odměnu za jeho hlavu na 30 tisíc dolarů. Jak ho dostanete, je nám jedno. Zapomeňte na skrupule a používejte mozek!“

To McNair udělal a vymyslel vpravdě ďábelský plán.

Jelikož věděl, že Slocum pobývá v Texasu, přilákal do Abilene čtyři slavné pistolníky. To mu trvalo pouhé dva týdny. Každý z nich byl samotář, a všichni měli čistý štít před zákonem. Chet Collins, Russ Aidman, Don Farreli a Max Hampton.

Evander McNair sídlil v hotelu Drovers Cottage na Buckeye Street, severně od čtvrti červených luceren. Pochopitelně si pronajal to nejdražší apartmá. A právě zde přijal ty čtyři. Jako první přišel Russ Aidman, šest stop vysoký

chlapík se obličejem od neštovic. Udiveně pohlédl na čtyři karty, které před ním McNair vyložil na stůl. „Jedno z těch es si vyberte,“ řekl McNair.

„Co to má být? Myslel jsem, že jde o Slocuma?“

McNair se zašklebil: „No právě! Vyberte si jedno z těch es, Aidmane! Pak vám řeknu, co bude dál.“

Zabiják si vzal jednu kartu. Bylo to pikové eso. „Nuže?“ otázal se a vrhl na Evandera McNaira nedůvěřivý pohled.

„Ta karta má hodnotu 30 tisíc dolarů, Aidmane.“ McNair poklepal ukazováčkem na černý symbol uprostřed karty. „Víte, že Butterfield na Slocumovu hlavu vypsal odměnu ve výši 20 tisíc dolarů. Těch dvacet tisíc si může vydělat každý! Dalších deset tisic dostane ten, kdo ode mne obdrží jedno z těch čtyř es a přivede mi Slocuma. Živého!“

„ Aha, takže tak je to!“ Aidman se žlučovitě pousmál. „To tedy znamená, že mám tři konkurenty. O.K., McNaire, jeto skvělý bysnys. Těch 30 tisíc získám já.“

To, co si McNair ve skutečnosti myslel, se z jeho tváře nedalo vyčíst. Aidman sice hovořil sebevědomě, ale zatím si tu odměnu nikdo nevysloužil.

Bezpečnostní šéf firmy Butterfield přirozeně doufal, že se to jednomu z těch čtyř pistolníků podaří. Každé eso znamenalo deset tisíc dolarů nad ještě stále platnou prémii. Evander McNair ty pistolníky odhadl správně. Nejenom těch deset tisíc dolarů, ale i jejich ješitnost a vzájemná řevnivost je hnala za jejich cílem. A jeden z nich to už určitě dokáže.

Čtyři esa proti Slocumovi!

Evander McNair si mohl mnout ruce. Byl by v tom čert, kdyby mu to nevyšlo! Šlo přece o tolik peněz!

+ + + + +

Slocum vyprávění Kathy O’Tooleové se zaujetím naslouchal. „Ti dva chlápci,“ řekla nakonec, „to vykládali v saloonu, než přišels. Mimochodem věděli, že jsi na cestě do Fort Davis.“

„Evander McNair je zatracený parchant,“ poznamenal Slocum. „To s těmi esy vymyslel chytře. Za prvé, ti holomci se přetrhnou. Každý z nich bude chtít být první. To jim samozřejmě nemůžu zazlívat. Je to hodně peněz. Za druhé, McNair ze mě udělal téma dne a vyvolal horečku. Každý hochštapler si teď myslí, že by to mohl zkusit. A všichni po mně jdou jak roztoužení kocouři po utíkající kočce.“

Potom ale Slocum na celou věc zapomněl. Měl na programu příjemnější záležitosti než přemýšlení o tom, co bude dělat, až se objeví někdo z těch pistolníků.

S Kathy se dlouho neviděli. Setkali se před rokem. V Tucsonu. Zrzka tam tehdy vedla hotel.

Nyní žila ve Fort Davis jako majitelka saloonu Alamo.

Slocum stál v její ložnici u zavřených dveří. Naslouchal. Slyšel dívčí smích, bouchání dveří a pak kroky na schodech.

„Holky jdou na to,“ řekla za ním Kathy. „Neboj, nebudou nás rušit!“

Tu uslyšel šustivý zvuk. Kathy se svlékala. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Pomalu se obrátil. Zrzka si rozpustila své dosud načesané vlasy, které jí nyní doslova tekly po ramenou jako žhavá láva a zpola jí zakrývaly nádherná ňadra. Šaty měla svlečené, ležely jí u nohou.

„Stará dobrá Kathy,“ poznamenal Slocum a nemohl od ní odtrhnout pohled.

„Změnila jsem se?“ otázala se a koketně se zhoupla v bocích.

„Ne. Nebo vlastně ano, děvče! Zkrásnělas!“ Slocum nepřeháněl. Kathy byla krasavice.

Ladně odstoupila od šatů, vyzula se a lehla si na širokou postel.

Této výzvě Slocum nemohl odolat. I on se svlékl, aby pak přistoupil k posteli a pohlédl na svůdnou ženu.

Upřela své tmavě zelené oči na jeho tvář. Ruce měla položené pod ňadry. Pootevřela ústa a lascivně přejížděla špičkou jazyka mezi bělostnými zuby.

„Hraješ si s ohněm, zrzko,“ řekl.

„Ty také, Slocume,“ tiše odvětila. „A to ve dvojím ohledu!“

Slocum věděl, co tím míní. Vzpomněl si na to, co mu vyprávěla o zabijácích a o čtyřech esech.

„Nemysli na McNaira,“ odsekl. „Radši se soustřeď na nás.“

Kathy rozpřáhla ruce a obdivně si změřila pohledem jeho svalnaté tělo. Jizvy jí nevadily. Naopak, činily ho ještě zajímavějším.

Když se na ni vrhl a zmocnil se jí, zavřela oči, zasténala a oddala se jeho bouři.

+ + + + +

Slocum neměl tušení, kolik mohlo být hodin, když někdo rozkopl dveře. Kathy O’Tooleová sebou trhla a ve dveřích spatřila neznámého muže.

„Je mi líto, madam,“ zazubil se. „Nechejte ty ruce pěkně dole! Oba!“

Slocum zavrtěl hlavou. Měli jsme zhasnout tu zatracenou lampu, blesklo mu hlavou. Pak na zlomek vteřiny pohlédl vpravo.

Zpod jeho kalhot položených na židli vedle postele trčela pažba remingtonu. Vytáhl svůj šestiraňák z opatrnosti z pouzdra a položil si ho vedle postele, aby po něm mohl okamžitě sáhnout.

„Zůstaňte sedět, jak jste,“ sykl chlápek. Byl celý v černém. Měl na sobě černou košili, černý stetson, černý opasek a pouzdra a dokonce i boty. Jen šátek měl žlutý.

„O.K., takže si budeme povídat,“ poznamenal Slocum.

„Povídat, Slocume?“ zasmál se muž. „Já s tebou nemám o čem mluvit! Jde o něco jiného!“ Kývl na Kathy O’Tooleovou a dodal: „Když je na někoho vypsaných 30 tisíc dolarů, tak by se měl na radovánky vykašlat, Slocume. Nepředstavoval jsem si, že to bude tak jednoduché. Velký Slocum chycený v posteli se zrzavou čarodějnicí! Já se snad zalknu smíchy! A před někým takovým musel McNair kapitulovat! Až se to roznese, že Slocum…“

„Přestaň žvanit a vyklop, kdo jsi!“ přerušil ho Slocum. „Chci vědět, na koho vyplýtvám olovo.“

„Ty máš ale nervy,“ uznale podotkl muž. „Jsem Russ Aidman.“

Slocum přikývl. „Už jsem o tobě slyšel. Ovšem nic dobrého. Takže ty jsi jeden z těch, co je najal McNair, co?“

„Pochopitelně.“ Aidman se cítil sebejistě. Ani neměl zbraň v ruce, přesto držel levou dlaň těsně nad pažbou koltu. Tolik si zase nevěřil. A Slocuma nepodceňoval. Už toho o něm hodně slyšel a měl před ním respekt.

„Jsi prozíravý,“ vysmíval se mu Slocum.

Aidman nepostřehl, že ho Slocum tím rozhovorem chce rozptýlit.

„Cože?“

Slocum se chladně usmál.

„Copak není prozíravé, když se člověk před svým pohřbem rovnou obleče do smutečního, Aidmane?“ Myslel tím zabijákův černý oděv.

Aidmanova tvář se zkřivila. „Bastarde!“ zavrčel. Pak mu však po

tváři, které vévodily pichlavé tmavé oči a úzké rty, přeběhl úsměv. „Nemáš jenom nervy, hombre, ale i humor! All right, uvidíme!“

Levou rukou si sáhl do kapsy vesty, vytáhl kartu a ukázal ji Slocumovi.

„Víš, co to je, ty proklatče?“ otázal se a sadisticky se usmál.

Slocumova odpověď měla dvě části. Pohlédl na kartu. Nedala se přehlédnout stejně jako peacemaker, který Aidman současně tasil a namířil jej na něj.

„To je pikové eso,“ odvětil Slocum. To byla první část jeho odpovědi. S druhou ještě čekal.

„Správně!“ Aidmanův úsměv se ještě zvýraznil. „To je trefa do černého, Slocume. Černá je barva té karty a černá je taky smrt!“

„O.K., pak si tedy zahrajme!“ Ještě než dokončil větu, strhl ochromenou Kathy z postele, vrhl se doprava a sáhl po remingtonu.

Russ Aidman možná byl rychlý střelec, ale jeho reflexy ho tentokrát zradily. Nedokázal zmáčknout spoušť ani pustit kartu na zem.

Slocum kartu trefil přímo do středu. Kulka hvízdla Aidmanovi kolem hlavy a zavrtala se do stěny. Slocum mohl Aidmana zabít, ale to se mu příčilo. Proto mu pouze vyrazil peacemaker z ruky. To, že se kulka odrazila od bubínku a potom poranila Aidmanovi ruku, nemohl předvídat.

Zabiják vykřikl a se zděšením pohlédl na postřelenou ruku.

„Sakra!“ zařval. „Ty hajzle! S tou rukou už nikdy nebudu moct střílet!“

„To je dobře, hombre!“ odvětil Slocum.

Světlo kerosinové lampy se zamihotalo, když k plameni přiletěl kouř z výstřelů. Ozvaly se kroky a otevřelo se několik dveří. Byly slyšet rozrušené hlasy. Slocum slezl z postele a vklouzl do kalhot.

Kathy O’Tooleová se pomalu sebrala z podlahy. Musela se však opírat o okraj postele. „Pane Bože!“ zamumlala. „Už jsem si myslela, že udeřila naše poslední hodina!“

„No vidíš, a neudeřila! Radši vstaň a něco si obleč. Za chvíli budeme mít návštěvu.“

Přelezla postel a vyděšeně pohlédla na zabijáka, načež z věšáku sebrala župan a oblékla si jej. Ještě ho neměla dopnutý, když někdo zaklepal na dveře.

„ Dál!“ zvolal Slocum.

Dveře se otevřely. Stály v nich dvě bázlivě vyhlížející dívky. Za nimi bylo vidět čínského kuchaře a barmana. Než mohl někdo z nich promluvit, ozvalo se bušení na venkovní dveře.

„Otevřete!“ zvolal kdosi z ulice.

„To je šerif,“ prohodil Li Fong a zmizel.

„Zmizte odtud, všichni,“ vyzval Slocum dívky a šerifa. „Nebo počkat!“ Pohlédl na barmana a otázal se ho: „Jak se ten chlápek dostal do domu?“

„Asi přes střechu,“ odvětil barman.

Kuchař doprovodil šerifa nahoru. „Sakra, Slocume, měl jsem vás rovnou vyhnat z města!“ zabručel šerif. Pak pohlédl na Kathy a ironicky se usmál. „Zdá se, že ten chlapík si vybral špatnou chvíli! Jak se vám to podařilo, Slocume?“

„Šestiraňákem, jak jinak, šerife,“ odvětil Slocum. „Vždycky se hodí. Dokonce i tehdy, když spím s hezkým děvčetem. Věřte mi, v posteli už jsem zažil choulostivější situace.“ Nebylo jasné, jak to myslel.

Asher se nyní obrátil na dřepícího Russe Aidmana a pohlédl mu do tváře. „Znáte ho?“ Ta otázka platila Slocumovi.

„Teď už ano. Představil se mi. Znám ho podle jména. Je to Russ Aidman a najal ho Butterfield. Chtěl mě složit jistému Evanderu McNairovi k nohám a vyinkasovat za to 30 tisíc dolarů.“

„Aidman?“ Šerif Asher se škrábal na bradě. „Pane Bože, to jste měl víc štěstí než rozumu. Aidman je jeden z nejjistějších, nejrychlejších a nejbrutálnějších pistolníků.“

„Byl, šerife, byl!“ Slocum se chladně usmíval. „A jestli vás to uklidní, jedu dál! Ne proto, že bych vám chtěl udělat laskavost, ale proto, že jsem to chtěl udělat i tak. Vlastně jsem měl namířeno do Kansasu, ale rozmyslel jsem si to.

Nějakou dobu ještě zůstanu v Texasu. A teď zatkněte Aidmana!“

Muž zákona na něj užasle hleděl, jako kdyby právě řekl, že je prezidentem Spojených států.

„Vy jste se musel zbláznit, Slocume! Půjde po vás smečka krvelačných šelem.“

„To je pravda. Ale když už mám být štvancem, tak aspoň tam, kde se vyznám.“ Slocum pak mávnutím ruky zarazil šerifovu námitku. „Pokud jsou informace, které mám, správné, tak mi jsou v patách čtyři pistolníci, kteří si chtějí vydělat pěknou sumu. Přesněji řečeno, teď už jenom tři. Aidman je vyřízený. Kansas mi neuteče. Podívám se na jih.“

Kathy mu pověděla všechno, co věděla. Dole v saloonu vyslechla rozhovor dvou mužů, které Slocum umravnil již předtím. Prahli po tom, aby se mohli pomstít. Oba navštívili Abilene a znali příběh o čtyřech esech. Právě oni o něm v Kathyině saloonu vykládali. Od nikoho jiného by se Kathy nemohla dozvědět takové detaily.

Slocum nechtěl čekat. Byl pánem svého času a chtěl jednat. To, že chtěl do Kansasu, nemělo žádný zvláštní důvod. Prostě už měl plné zuby Texasu. Teď ale musel zůstat. Nikoli ovšem v okrese Jeff Davis. Ten kraj mu byl cizí. Na jihozápadě to ale vypadalo jinak. Býval častým hostem v okrese Presidio. Především v Ruidose, v jistém penzionu - posadě - s horkokrevnou majitelkou. To byl ovšem pouze jeden důvod.

Ruidosa ležela na Rio Grande, kterému zde lidé říkali Rio Bravo. Dalo se zde snadno dostat do Mexika, kde měl Slocum spoustu přátel. V případě potřeby se také mohl uchýlit do hor Chinati Mountains na sever od města. Tam byl ideální terén pro to, aby si se svými lovci mohl pohrát jako kočka s myší.

Šerif zamířil ke dveřím.

„Jeďte si, kam chcete, Slocume, hlavně ale zmizte z Fort Davis! Zítra do města přijedou modrokabátníci. Zítra! Budou tu mít volno a je mezi nimi pár chlápků, kteří by si to s vámi chtěli rozdat. Řeknu vám na rovinu, že s plukovníkem Warnerem byste měl zatraceně velké problémy.“

Odešel, aniž počkal na odpověď. Russ Aidman, který se chvěl vztekem a bolestí, její následoval.

+ + + + +

Kathy O’Tooleová nechtěla zůstat ve svém pokoji. Slocum pro to měl pochopení, a tak se nastěhovali do pokoje pro hosty.

Slocum okamžitě usnul, zatímco Kathy ještě dlouho byla vzhůru. Přemýšlela o muži po svém boku. Měla ho ráda a bála se o něj. Ten pocit znala. Zmocňoval se jí vždycky, když se s ním měla loučit. Kathy byla pevně rozhodnuta jeho eventuální pronásledovatele zastavit. Věřila, že už ji napadne jak. Usnula, až když začalo svítat.

Nevšimla si, že Slocum vstal, a stejně tak neslyšela, jak opustil místnost a odešel do jejího apartmá, aby se umyl.

Kathy sešla dolů, teprve když už Slocum seděl u Li Fonga v kuchyni a snídal.

Zlobila se, protože ji nevzbudil. Uklidňoval ji slovy: „Nezůstanu pryč dlouho! Až bude po všem a i zbylá tři esa budou mít uprostřed díru, tak se vrátím.“ Usmál se a plácl ji po zadku. „Rád bych se konečně dostal do Kansasu.“

Neměl nic proti tomu, aby mu při snídani dělala společnost. A nenamítal nic ani na to, že když pověřila Li Fonga, aby mu zabalil zásoby na cestu, včetně láhve whisky.

Jelikož nenáviděl loučení, tak je zkrátil. Rozloučili se dlouhým a žhavým polibkem a pohlazením. Potom kývl na Li Fonga a vydal se ke stáji.

Zrzka a Číňan naslouchali jeho odhodlaným krokům. „Vrátí se, slečno,“ tiše prohodil Li Fong. „Vždycky se vrátil.“

Zamyšleně přikývla. „Ano,“ zamumlala, „i když to někdy trvalo proklatě dlouho.“

+ + + + +

Čekali na něho v Puertacitas Mountains. Severozápadně od Mafry, přímo na hranici s okresem Presidio.

Byli to dva muži. Také oni navštívili Abilene, avšak o den později než Aidman a dva další pistolníci.

Doslechli se o čtyřech esech a Evandera McNaira proklínali. Jelikož esa jsou jenom čtyři a na ně nevyšlo, museli se spokojit s dvaceti tisíci dolary.

Bezpečnostnímu šéfovi společnosti Butterfield se každopádně povedlo jedno: Znovu oživit štvanici na Slocuma. Lovců bylo dost.

Slocum si předsevzal, že Evander McNair za tento podlý trik zaplatí. Však jednou se už k tomu najde příležitost. Když ne dnes, tak zítra určitě. Měl čas. Bez trestu z toho Evander McNair každopádně nevyjde.

Rufus Capell a Tod Loman byli i ve Fort Davis a náhodou se dozvěděli, kam má Slocum namířeno. Jedna z dívek Kathyina podniku, která se přátelila s šerifem, se s ním bavila o Slocumovi. Při tom přišla řeč i na to, že Slocum chce odjet z města a zamířit na jihozápad.

A jelikož nepředpokládali, že bude chtít Puertacitas Mountains objet, musel použít cestu přes průsmyk.

Tod Loman to byl, kdo bezděky vyslechl rozhovor mezi tou dívkou a šerifem. Nestál od nich až tak daleko, byl skryt ve stínu přístřešku a opíral se o sloup. Jeho kumpán v té době čerpal síly v saloonu Last Bullet na horním konci Main Street.

„Tak co, Rufusi? Kdo měl pravdu?“ uchechtl se Loman. „Nakonec bylo dobře, že jsme jeli po stopách Russe Aidmana. Teď je venku ze hry a my jsme v ní!“

Okamžitě pak z města odjeli. Nyní na Slocuma číhali v horách. A dočkali se. Slocum jim však udělal škrt přes rozpočet.

Nebyl to žádný vyplašený zajíc. Vyrostl na Západě, byl důvěrně sžitý se všemi jeho nástrahami a měl zkušenosti. Velmi bohaté zkušenosti. Nedisponoval pouze skvělým sluchem, ale i ostřížím zrakem. A jeho smysly byly stále bdělé.

V divočině nepodceňoval nic. Ostražitě pozoroval cestu i její okolí. A jestliže neměl oči vzadu, měl aspoň šestý smysl, který ho už nejednou včas varoval.

Tentokrát to byly stopy. Všiml si jich už při odjezdu z města. Několikrát slezl ze sedla, aby si je prohlédl. Tak zjistil, že oba jezdci z Fort Davis odjeli noc před ním. Slocum si promnul písek ze stop mezi prsty. Byl vlhký, a to dlouho. Schnul pomalu, v závislosti na postavení slunce.

V jedné dolině zanechal svého hnědého valacha, který jej nesl tolik mil a osvědčil se jako dobrý a věrný druh.

„No, co myslíš, amigo?“ zeptal se Slocum a poklepal koně po krku. „Myslíš si to samé, co já, že? Někdo na nás číhá! O.K., chlapče, tak jim to čekání zkrátíme!“

Slocum měl dvě volby: Buďto jet dál po cestě až na místo, kde na něho čekali - to by jim vběhl přímo do náruče.

Nebo zrychlit, jet obloukem a vydat se na západ. Tam se proti modrému nebi zvedal masiv Blue Mountains.

Výběžky těchto hor se táhly daleko do roviny a kryly by ho před zraky těch ničemů. Slocum odhadoval tuto objížďku na dobré čtyři hodiny, ale nic jiného mu nezbývalo, pokud nechtěl těm darebákům vjet do přímo do náručí.

Nepoužil tedy cestu z Fort Davis do Puertecitas Mountains a zůstal v dolině, odkud měl dobrý výhled na východní výběžky Modrých hor.

A když objevil širokou, kaktusy zarostlou propadlinu táhnoucí se daleko na jih až k Puertacitas, přeběhl mu po jeho snědé tváři spokojený úsměv.

„Těšte se na Slocuma, amigos,“ řekl polohlasně. „Tak snadno si ty prachy nevyděláte!“

Slunce již překročilo zenit, ale stále bylo vedro. Slocum se rozhodl, že si najde stinné místo pro krátký oddech.

Musel jet půl hodiny, než pod převislou skalou na břehu potoka našel ideální travnaté místo.

Hnědák se tam mohl napást, takže ho Slocum tam nechal. Neuvařil si kávu, ale spokojil se s čistou, studenou potoční vodou, která pramenila někde v horách. Li Fong mu nabalil kukuřičný chléb se šunkou a jablkové koláče. K suchému chlebu voda chutnala skoro jako káva nebo víno.

Když se posílil a vykouřil cigarillo, pokračoval v cestě. Předtím přezkoušel zbraně, oba remingtony a Winchestrovku 73, kterou mohl nabíjet stejnými náboji jako revolvery.

Slocum ze zkušenosti věděl, že může rozhodnout jediná kulka. Když měl vystřílený zásobník, stačilo zvednout pákové nabíjení, a mohl do zásobníku vložit další náboj, takže měl k dispozici ne patnáct, nýbrž šestnáct výstřelů.

Někteří lidé počítali protivníkovy výstřely. U Slocuma je tento omyl mohl stát život. Mohli si totiž myslet, že už všechny náboje ze zásobníku vystřílel, a ono to nebyla pravda.

Ať už byli jeho pronásledovatelé kdekoli, v patnáct yardů hlubokém korytě ho vidět nemohli. Nejel na severovýchod, jak odhadovali lovci lidí, ale na západ.

Vytáhl ze sedlové kapsy dalekohled, přiložil si jej k očím a rozhlédl se po horách. To, co viděl, ho uspokojilo. Západně odtud vedla druhá cesta, která byla podstatně užší. Ačkoli byla strmá a pokrytá sutí, Slocum se rozhodl, že pojede po ní. Na svého hnědáka se mohl spolehnout.

Dva lovci lidí na něj stále čekali a hleděli na severovýchod. On se k nim zatím blížil z opačné strany.

+ + + + +

„Pane Bože!“ zavrčel Tod Loman. „Kde je ten chlap? Už tu přece dávno měl být?“

Rozdělili se. Capell ležel nalevo od cesty, Loman napravo.

„To se ptáš ty mě?“ odtušil Capell. „To ty sis tím přece byl tak jistý. Doufám, že opravdu přijede, Tode! Jinak si mě nepřej!“

Loman, podsaditý chlapík s uhrovitým obličejem a rybíma očima, si odplivl.

„Jak to myslíš, co? Chceš mi vyhrožovat? Losli jsme si! Tos už zapomněl, Kryso! Los padl na mě, a proto jsem boss já!“

Rufus Capell mávl rukou. Přezdívka Krysa mu seděla. Byl malý, měl křivé nohy a dlouhé, tenké ruce. Jeho tmavé oči neustále těkaly. Když otevřel ústa, ukázaly se špičaté, zahnědlé zuby. A ještě něco ho opravňovalo k této přezdívce: Na míle páchl. Po přiboudlině, potu, výkalech a tabákovém kouři.

„Nemusíš se hned rozčilovat, Tode,“ uklidňoval svého kumpána. „Nemyslel jsem to tak. Ale kdo by nechtěl ty prachy od Butterfielda?!“

„Mohl bys řvát ještě hlasitěji, ty idiote?!“ sykl Loman. „Nejlepší by bylo, kdybys mu vyjel naproti, aby věděl, že jsme tady!“

Capell se zasmál. „Co se zase vzrušuješ? Jak by nás mohl slyšet, když tu ještě není, co?“

Odpověděl mu samotný Slocum. Stál padesát yardů nad nimi a měl zalícenou Winchestrovku. Koně nechal pod svahem a dál šel pěšky.

Občas musel šplhat. Tak se dostal až na plošinu, z níž dolů - na druhou stranu - vedlo několik koryt. Ještě se nerozhodl, kterým z nich se vydá, když uslyšel hlasy. To mu rozhodování usnadnilo. Opatrně začal slézat úžlabem, který končil jakousi skalní římsou. Nemohl se tam však nikde krýt. Mohl pouze uskočit zpátky, pokud by to bylo nutné. A ono to nutné bylo. Ti chlápci dole totiž nepatřili k nejpomalejším.

„On tady je, hombre!“

Ještě ani neodezněla ozvěna Slocumova hlasu, když třeskl první výstřel. Kulka se odrazila od skály, yard od něho.

Slocum vzápětí vypálil z winchestrovky. Rychlý střelec, byl to Tod Loman, zděšením pustil spencerovky protože mu Slocumova kulka srazila z hlavy klobouk. Slocum vypálil ještě jednou, když Loman vytáhl kolt. Pak zabiják kolt pustil a skácel se k zemi.

„K čertu!“ Rufus Capell ztratil nervy, vyskočil, vyběhl na cestu a zalícil pušku.

Slocum mu odpověděl výstřelem. Kulka trefila hlaveň pušky a vyrazila ji Capellovi z rukou, přičemž ho pažba udeřila do brady.

Lovec lidí běsnil vztekem. Ačkoli měl před očima rudou mlhu, znovu vystřelil. Pochopitelně netrefil. Slocum čekal.

„Nech toho!“ vykřikl Loman. „Ten chlápek tě oddělá!“

„Drž zobák!“ zavrčel Capell s pohledem upřeným na Slocuma.

„Zmizte!“ Slocum sice byl odhodlán se bránit, ale nechtěl zabíjet za každou cenu.

„Ty čubčí synu!“ zavrčel Capell, který se přestal ovládat. Namířil na Slocuma a přiložil prst ke spoušti.

Slocum déle neváhal. Vypálil od boku. O zlomek vteřiny dřív než Capell. I tentokrát zasáhl pušku a Capell dostal druhou ránu pažbou. Polil ho studený pot, a když pohlédl na své ruce, zjistil, že se chvějí. Capell pochopil, že ještě má šanci uniknout smrti. Nebyla sice velká, ale přesto existovala.

„Vím, že jste byli ve Fort Davis, hombre,“ ozval se Slocum. „A vím i to, že si chcete vydělat ty prachy od Butterfielda. Dobře mě teď poslouchej: Nasedni na koně a zmiz! A nepokoušej se mě pronásledovat. Příště bys dopadl hůř.“

Než Capell vyštěkl odpověď, Slocum zmizel.

Nedělal si iluze. Ten ničema ho bude pronásledovat i přes jeho varování.

A měl pravdu. Rufus Capell ovázal svého kumpána a vydal se s ním na cestu. Nejel však tam, odkud přijeli, ale na jihozápad. Že Slocum čeká v horách, Capell netušil. A netušil ani to, že se Slocum vydá s velkým odstupem za nimi.

+ + + + +

Slocum svůj plán nezměnil proto, že se bál lovců lidí, ale prostě proto, že se mu do Kansasu nechtělo. V každém větším městě tam měla firma Butterfield svou pobočku a teď, když na něj Evander McNair rozpoutal štvanici, by bylo čirým bláznovstvím se v tomto státě ukazovat.

Ne, zůstane v Texasu a odpočine si buďto na Rio Grande, nebo v Mexiku. Tušil ovšem, že i zde bude mít problémy Jeho stopa lákala příliš mnoho dravců.

Mávl však nad tím rukou. Ten příběh se čtyřmi esy mu strach nenaháněl, spíš ho pobavil. Byla to další z McNairových hloupostí. Bezpečnostní šéf Butterfieldu nepočítal s jednou věcí: Jestliže se zpráva o vypsané odměně rozšířila rychlostí blesku mezi pistolníky, tak se ji stejně rychle dozvěděli i Slocumovi přátelé. Kathy O’Tooleová například. A Slocum měl v tom kraji víc přátel než nepřátel.

Rufus Capell ho nevědomky zavedl do Aragonu. Slocum jen zřídkakdy uhýbal před nebezpečím, a tak se nevyhnul ani Aragonu, i když věděl, že si tím jen zadělává na další problémy. Však Rufuse Capella varoval. Ať pozná, že není radno ignorovat jeho varování.

Nemyslel na nic než na měkkou postel. A na obrovský steak a hrnec horké kávy černé jako noc.

Hnědák tiše zafrkal, když pocítil tlak jeho stehen. „Tak dělej, starochu! Ty čtyři nebo pět mil ještě zvládneš,“ polohlasně poznamenal Slocum.

Valach opět zaržál, dvakrát nebo třikrát pohodil hlavou a zrychlil do klusu. Slocum si poposedl a opřel se oběma rukama o hrušku sedla. Až před městem zaujal původní polohu. Napjal svaly a rozhlédl se.

Vjel na hlavní ulici, která zela prázdnotou. Před několika domy svítily kerosinové lucerny. Z otevřeného okna saloonu znělo piáno, cinkání skla, mužský hovor a dívčí smích.

Slocum spatřil štít veřejné stáje, pod nímž seděl ve tmě na židli muž a kouřil dýmku.

„Haló!“ řekl Slocum a zastavil valacha přímo před ním. „Bylo by tu místo pro mého koně?“

„Ale jistě!“ Muž vstal. „Ale pokud si nepospíšíte, tak může být pozdě. Pokud tedy jste Slocum.“

Dlouhán trhl rukou ke koltu.

„Jenom klid, amigo!“ ozvalo se ze stínu. „Starý Bucky vám nic neudělá. Sesedněte a běžte do stáje!“

Slocum instinktivně poznal, jestli někdo mluví pravdu nebo ne. A tento muž, který si právě vyklepával dýmku, byl v pořádku. Nebo to tak dobře hrál. Každopádně by ho ale velmi překvapilo, kdyby tu na něho čekali.

Slezl z koně a odvedl jej otevřenými vraty do stáje. Vonělo to tam koňským potem, senem a slámou.

Tu se vedle něj rozsvítila lucerna. Slocum konečně pořádně viděl na toho muže. Bylo mu přinejmenším šedesát a vypadal jako uschlý kaktus, byl i tak vysoký. Z tváře mu nebylo vidět nic, jelikož ji měl zarostlou mohutným vousem. Své šibalské oči upřel na dlouhána.

„Zavřeme, ať si ti darebáci ničeho nevšimnou!“ zaskřehotal a šel ke dveřím. Slocum mu pomohl.

Pak na sebe pohlédli.

„Zdá se, že v Aragonu už o mně vědí,“ podotkl Slocum.

Muž se zachichotal.

„Dá se to tak říct. Tolik desperátů jsme tu ještě neměli. Někteří přijeli na koni, jiní vlakem. A všichni chtějí vaši hlavu, pane.“

To bylo víc, než čekal. Slocum si sedl na bednu s ovsem. „A proč se k nim nepřidáte, dědo? Mohl byste si vydělat pěkné peníze, kdybyste…“

„Dej si pozor na jazyk, chlapče!“ zvolal muž. „Za koho mě máš? Dobře mě poslouchej: Nesnáším, když se lidi vraždí pro pár dolarů. V saloonu je chlap, který přijel před pár hodinami s jedním raněným a vyprávěl, co vymyslel Butterfield. To s těmi čtyřmi esy!“

Slocum se pobaveně zasmál. „A kvůli tomu chlápkovi se mám schovávat ve stáji?“

„Nesmysl,“ odsekl muž. „Před ním sem přijeli jiní. Nejdřív tři, pak další dva a potom ještě jeden. A všichni chtějí tvůj skalp. Šest ničemů a každý z nich si zaslouží šibenici.“

„Takže dohromady sedm. To mi lichotí.“ Slocum se chladně usmál. „Už jich není sedm. Jsou jenom čtyři. Ti ostatní odjeli, protože si mysleli, že do takové špinavé díry nikdy nepojedeš. Slyšeli, že chceš k Rio Grande. To podle mě znamená, že na tebe budou číhat někde po cestě.“

Slocum odsedlal valacha a vytáhl láhev whisky, kterou ještě neotevřel. „Napij se!“ vyzval stájníka. „A pak mi povykládej, co máš proti Butterfieldovi.“

Ukázalo se, že bratr toho muže kdysi jezdil pro Butterfielda. Jako kočí. Před téměř deseti lety jeho kočár přepadli bandité a uloupili víc než deset tisíc dolarů určených pro jistou banku. Butterfielda nezajímalo, že vozka utrpěl těžké zranění. Naopak, hnali ho k zodpovědnosti za ztrátu peněz.“

„Ty svině!“ zaklel muž a napil se whisky. „Nechali ho mizině. A přitom jim to nic nepomohlo, ty peníze byly ztracené.“

Slocum už tu historku kdysi slyšel. Tom Drewer mezitím zemřel a jeho žena o něco později taky. Bucky Drewer si vzal k sobě jejich dceru a staral se o ni.

„Jo,“ ukončil své vyprávění, „a teď jsem tu. Neteř má malý penzion.“ Zachechtal se a dodal: „Co je ti milejší, Slocume? Vyřídíš ty ničemy hned, nebo počkáš do zítřka? Každopádně má moje neteř pro tebe rezervovaný pokoj.“

Slocumovi to vyrazilo dech. „Hej, starej, co to je za vtip?“

Bucky Drewer se opět zachechtal. „To není vtip! Víš, byl jsem za války seržantem. A naučil jsem se tam, že je vždycky dobře, když je překvapení na naší straně. Rozumíš?“

Slocum rozuměl. „O.K., přemluvils mě, Bucky! Jakého tu vlastně máte šerifa?“

„Mike Conway? Hm, to je temná figura. Nespoléhal bych na něho.“

Slocum sebou trhl, když uslyšel jméno muže zákona. „Conway?“ zamumlal. „Mike Conway? On je tu šerif? Je to možné?“

Stájník zašilhal po láhvi. Slocum přikývl a nalil mu. „Co? Co je s ním? Znáš ho?“

„A jak!“ Slocum se zazubil. „Conway je pistolník. Dřív jezdil pro Butterfielda. V gardě Evandera McNaira. Jak se stal šerifem?“

„No, jak asi? Zrovna tu jednoho potřebovali. Objevil se, právě když se tu roztahovalo pár darebáků. Obstaral jim šest fošen a apartmá na krchově. Jo, oddělal je. Lidi ho tu oslavovali jako svatého, když si připnul hvězdu. Je to už rok. Ale dost řečí, Slocume! Já se postarám o tvého koně a ty běž k mé neteři!“

Slocumovi to docela vyhovovalo.

+ + + + +

Bucky Drewer ho provedl zahradou za domem k patrové budově. Drewer smluveným signálem zaklepal na dveře.

Slocum užasl. Měl před sebou dlouhonohou blond krasavici s velkými ňadry, velkýma modrýma očima a rty svádějícími k polibku.

„To je on!“ řekl Bucky a zase zmizel ve tmě.

Sedli si do kuchyně a Susannah Drewerová mu dala vydatné jídlo. Slocuma ta žena fascinovala. Ani si neuvědomil, že na ni pořád hledí, jenom cítil, že mu divoce buší srdce.

„Máte pokoj v přízemí,“ řekla a zvláštně se na něj usmála. „S oknem dozadu.“

„Proč to děláte?“ zeptal se nervózním hlasem.

„Mám pro to víc důvodů, Slocume. „ Dívala se na něj svýma temně modrýma očima a on si všiml, jak náhle získaly matný lesk. Její plné, vlhké rty se pohnuly. Ňadra se jí zvedala ve stále kratších intervalech. „Například Butterfielda. A pak, už jsem o vás slyšela. Mimochodem - dva z těch ksindlů bydlí tady. Teď jsou v saloonu.“

Slocum přikývl. „Výborně, Susanno!“ Domluvili se, že ji bude oslovovat křestním jménem. „Tuto noc mohu spát klidně. A co zítra?“

„To záleží na vás,“ odvětila. „Můžete se tu schovat a po setmění jet dál. Nebo se jim můžete postavit, Slocume. A to vy uděláte, jak se tak na vás dívám.“

Krátce na ni pohlédl. „Vy se v lidech vyznáte, co?“ zamumlal. „Máte pravdu. Nechci odtud utíkat.“

Přikývla. „Věděla jsem to. Protože se jmenujete Slocum. Lidé si o vás vyprávějí. Jste slavný muž. A to, co proti vám vymyslel Butterfield, se rychle rozkřiklo. Kolik jich ještě přijede, Slocume?“

Slocum pokrčil rameny. „Málo jich asi nebude. A ti chlápci tady v Aragonu? No, mají smůlu. A víte, proč? Protože všichni chtějí to samé. Každý chce tu odměnu.“ Chladně se usmál. „Nespojí se. A v tom je moje šance.“

V jejích očích bylo cosi, co Slocum nedokázal pojmenovat. Úsměv? Příslib?

Trhl sebou. „Myslím, že to je čas jít,“ řekl chraplavým hlasem.

Pustila jeho ruku a zvedla se: „Pojďte, ukážu vám váš pokoj.“

Také on vstal a následoval ji ke dveřím. Když se náhle otočila, přistoupil k ní a instinktivně ji chytil oběma rukama. Jako by nechtěl, aby spadla. Dívali se do očí z bezprostřední blízkosti a on cítil její horký dech.

Susanna se nesnažila mu vytrhnout. Slocum ji ani nepustil. Viděl, jak otevřela ústa, jak jí cukly rty, jako by ho chtěla vyzvat k polibku. A on tu výzvu přijal. Jeho polibek nezůstal neopětován.

Náhlý příval vášně ho omámil. „Proč jsme ještě tady?“ zašeptala. „Nepotřebuješ pokoj, Slocume! Pojď!“

Pustil ji, ona zhasla lampu a šla s ním ke schodům. O tři minuty později již byli v její ložnici. Pomalu a pozadu kráčela ke své posteli, zastavila se u ní a padla na ni. Pak ucítila jeho ruce, které ji začaly svlékat. Měla zavřené oči, které otevřela, teprve když pocítila jeho horkou kůži. Slocum se zprvu držel poněkud zpátky, protože nevěděl, jak bude reagovat. Ležela před ním dívka, která dokázala připravit muže o rozum.

„Nenech mě čekat, Slocume!“ Susanna natáhla ruce a přitáhla ho k sobě.

+ + + + +

Když Bucky Drewer ráno přišel do kuchyně, Slocum už seděl u snídaně. Stájník si sedl na stoličku a pozoroval, jak dlouhánovi chutná. Pak řekl: „Moc se nepřecpávej, chlapče! Při průstřelu břicha bys měl problémy.“

„To nemůžeš mluvit o něčem jiném, starochu?“ zavrčel Slocum, ale hned se zeptal na stejné téma. „Jak to vypadá ve městě?“

Stájník škytl, přejel si hřbetem ruky po rtech a odvětil: „Špatně, jestli mám říct pravdu. Promenádují se po Main Street. Zatím ještě nikdo z nich netuší, že jsi ve městě, Slocume. Ale nepozorovaně se odtud nedostaneš. Ledaže bys šel pěšky. Kdybych vyvedl ven tvého valacha, hned by poznali, která bije.“

„No dobře,“ usmál se Slocum a dopil svůj šálek kávy. „Pak jim ukážeme, že…“

„Snad nechceš ven, Slocume?“ skočila mu do řeči Susanna.

Starý Bucky se chápavě pousmál. „Ale, to už jste se tak sblížili? Neměj strach, děvče, ten už se s nimi vypořádá! Ale budeme mu muset krýt záda!“

„Cože?“ Slocum svraštil čelo a pohlédl na Buckyho.

„Je to úplně jednoduché, amigo! Je tu sedm supů, kteří číhají na kořist! Tři z nich jsou před saloonem. Dva stojí nalevo, dva napravo od něj, když půjdeš ke dveřím. Vyjdeš zadem, zahneš do nejbližšího průchodu a dostaneš se na Main Street. Pak jich budeš mít před sebou pět. Zbylé dva budeš mít za sebou. A ty si na mušku vezmeme já se Susannou. Pro případ, že by tě chtěli oddělat zezadu. A to budou chtít, na to vem jed, chlapče!“

Slocum zavrtěl hlavou. „Ty ses zbláznil! Jak…“

„Má pravdu,“ řekla Buckyho neteř. „Máme v domě dvě brokovnice. A já s nimi umím zacházet, Bucky jakbysmet. Dům má plochou střechu se zábradlím. Odtud je udržíme v šachu.“

Slocum poznal na jejím odhodlaném pohledu, že nemá smysl jí to rozmlouvat.

„All right! Vezmu si pušku. Moc se mi to nelíbí, ale vidím, že takové dva paličáky, jako jste vy, bych asi nepřesvědčil.“

Bucky ukázal dlouhánovi cestu, zatímco Susanna nabila obě brokovnice značky Greener olovem. Slocum počkal, až i s Buckym zmizí nahoře. Když uslyšel, jak za sebou zavřeli poklop, vydal se na cestu. Spatřil je hned, co vyšel z průchodu vedle penzionu. Ti tři před saloonem si jej všimli až po chvíli. Měl výhodu v tom, že měl slunce v zádech.

Hlupáci, pomyslel si, kvůli těm zatraceným penězům se nechají zabít!

Winchestrovku měl pod pravým ramenem, ukazováček na spoušti, palec na dřevě pažby. Jen málo střelců dokázalo střílet s winchestrovkou jednou rukou. Ten, kdo ho v té chvíli viděl, si musel myslet, že uvolněně vyčkává. A přesně to byl jeho záměr. Chtěl je zmást.

Slocum byl totiž napjatý jako had před útokem, připravený k rychlé reakci. Měl skloněnou hlaveň, ale to nic neznamenalo.

Nepatřil k lidem, kteří musejí zabíjet za každou cenu a ještě z toho navíc mají radost. Pokud to šlo, tak se vyhýbal prolévaní krve.

Náhle se nad ním ozval Buckyho chraplavý hlas. „Jenom klid, chlapci! Můžu do vás napumpovat tolik olova, že každou rakev bude muset nést osm nosičů. Vy dva tady…“ mínil tím chlapíky, kteří stáli za Slocumem, přesněji řečeno napravo od něj. „Schovejte ty kolty! Nebo koupíte sekané olovo!“

„Hej, starochu, pokrýváš střechu, nebo co?“ zabručel jeden z těch tří před saloonem. „Radši se drž zpátky! Ten chlápek má cenu nejméně dvaceti tisíc dolarů!“

„Já vím,“ odvětil Bucky. „Proto jsme tady. Ti dva hlupáci, kteří tu nocovali, spali pár yardů od něho. Nocoval totiž v penzionu, hahaha!“

Slocum se spolehl na Susannu a Buckyho a nevšímal si dvou chlapíků na pravé straně. Soustředil se na jejich dva kumpány a na ty před saloonem. Koutkem oka si všiml pohybu nalevo od sebe, pootočil se, tasil a vypálil. Viděl, jak jeden z lovců lidí sklonil hlavu, udělal několik vrávoravých kroků směrem do středu ulice a tam se skácel do prachu. Pak zaklel a odplazil se. Takřka současně třeskly další výstřely. Ti tři před saloonem se rozhodli jednat, jenže se přecenili. Slocum se vrhl k zemi a vypálil. Ulicí hvízdly čtyři kulky. Aniž by zjišťoval, zda trefil, Slocum bleskově změnil pozici. Dvakrát se převalil a vyskočil. Spatřil tři protivníky, z nichž žádný již nebyl schopen stát. Všichni však zůstali naživu, i když s olověnými suvenýry. Slocum se opět obrátil - právě včas. Pátý z nich totiž zrovna vystřelil. Kulka Slocumovi olízla rameno, utrhla mu kousek košile i kůže. Následující rána z winchestrovky střelce zahnala do jednoho průchodu. Pak už se neukázal. Zřejmě se obával Slocumovy rychlosti.

„A vy?“ řekl Slocum, pomalu se otočil a namířil na Rufuse Capella a druhého muže, kterého neznal. Bucky se zachichotal. „Mají plné kalhoty, copak to nevidíš, amigo?“ Slocum přivřel oči. „Neříkal jsem ti, že mi nemáš chodit do cesty, hombre?“ Kráčel ke Capellovi, když tu náhle v jeho očích spatřil záblesk. Reagoval okamžitě. Bleskově se obrátil, tasil a vypálil.

Padouch, který ho chtěl střelit do zad, se skácel do prachu Main Street.

V tom samém okamžiku zaduněla greenerovka. Rufus Capell vykřikl, když se do země před ním zavrtaly broky, otočil se a vyrazil pryč.

„Díky, amigo!“ zvolal Slocum na Buckyho Drewera. „To jsou ale záludní darebáci.“ Tu se ozvala Susanna. „Šerif!“ Slocum si dal Winchestrovku na rameno. Zraněné rameno ho pálilo, ale na to nedbal.

„Co se to tu, k čertu, děje?“ zabručel šerif. „To je soukromá válka, nebo co? Hej, to je - sakra, Slocum, ten bastard!“

Mike Conway se zastavil uprostřed ulice, opřel si ruce v bok a vrhl na dlouhána mračný pohled plný nenávisti.

„Kliď se!“ Slocum sundal pušku z ramene a jakoby náhodou ji namířil na muže s hvězdou. „A netvař se, že nevíš, co ti darebáci měli za lubem. Kolik babek ti slíbili za to, že…“

Conway zrudl hněvem. „Ty proklatý bastarde!“ vykřikl. „Nikdo mi nic neslíbil! Jasně, věděl jsem, že tu na tebe čekají. Co jsem měl asi tak dělat, he? Vykázat je z města? Dokud se chovali klidně, tak k tomu nebyl důvod.“

Slocum se jedovatě zasmál. „Ty rád vyprávíš pohádky, co? Znáš mě přece už dost dlouho na to, abys věděl, že takovým z cesty neuhnu. Myslel sis, že mě pošlou do pekla. O.K., kdyby se jim to podařilo, Conwayi, tak by si to rozdali mezi sebou. Nebo si myslíš, že by byli ochotní se dělit?“

Mezitím ulice ožila. Mnozí sledovali přestřelku z oken. Slocum věřil, že šerif by ho nejraději zatkl, ale bylo tam příliš mnoho svědků. Koneckonců, jednal v sebeobraně. Navíc nikoho nezabil.

„Podívejte se, jestli někdo z nich nemá v kapse eso. Srdce, káry nebo kříže, Conwayi. Pikové eso už je ze hry.“ Slocum se ironicky usmál.

Náhle zazněl dusot kopyt. Slocum se otočil a jeho úsměv se rozšířil. Poslední z lovců lidí prchal. Přivrávoral ke svému koni, nasedl na něj a tryskem vyrazil z Aragonu, jakoby měl v patách samotného ďábla.

Šerif Conway se obrátil a přišel ke třem mužům, kteří leželi před saloonem. Žili.

„Co z toho teď máte?“ otázal se jich.

„Zmizte!“ vyštěkl na něj jeden z nich. Slocumova kulka ho zasáhla do pravého ramenního kloubu. „To není tvoje věc!“

Muž s hvězdou se pobaveně usmál. „Ale? Jak to že ne?“

Přišel k němu Slocum. Stále držel v rukou Winchestrovku.

„Snad je nechceš zatknout, Mikeu?“ prohodil. „Jaký by to mělo smysl?“

Conway na něj udiveně pohlédl. Pak se jej opět zmocnil vztek.

„Nepotřebuju žádné radily, Slocume! Způsobil jste nám problémy. Jenom to je důležité. Nedělá mi radost, když musím někoho zatýkat. Ale jsem šerifem tohoto města! Tak co?“

Slocum pokrčil rameny. „O.K., Mikeu! Jenom bys měl vědět, že mi to je jedno. Dělej si, co chceš! Každopádně z Aragonu odjedu.“

„To bych ti doporučil,“ zavrčel Conway. „A čím dřív to uděláš, tím líp!“

+ + + + +

Slocum opustil Aragon teprve časně odpoledne. Zdržela ho Susanna Drewerová, která ho nechtěla nechat jen tak snadno odjet. Slocum se jí podvolil, protože nijak nespěchal a protože se mu ta dívka líbila.

Bylo mu jí líto, když se s ní v jejím pokoji loučil. Měla přes sebe přehozený župan.

„Dávej na sebe pozor, děvče,“ řekl, když se oblékl. Objal ji a dodal: „Jednoho dne se tu zase ukážu!“

Susanna Drewerová za ním dlouho hleděla. Teprve když jeho kroky na schodech odezněly, jí oči zalily slzy. Stála tam jak socha. Pak pokrčila rameny, shodila župan a začala se oblékat.

Když o čtvrt hodiny později vyšla před dům, byl již Slocum pryč.

I on na ni ještě dlouho myslel.

Aragon již měl za zády. Jel podél Wildhorse Creeku k Oak Hills, kde chtěl strávit noc.

Začalo se stmívat. Obloha se zbarvila do ruda a do fialova a do tváře mu vanul příjemný větřík z jihu, od Rio Grande a přinášel s sebou chlad.

Když dorazil ke zvlněným výběžkům Oak Hills, bylo již slunce pod obzorem. Pouze rudá barva horizontu dávala tušit, že noc teprve začíná. Stále však bylo dost světlo na to, aby si mohl najít vhodné místo k utáboření.

Slocum vjel do úzkého údolí, zastavil a rozhlédl se. Svahy po obou stranách byly hustě zarostlé. Dominovaly jim především kaktusy, jež vypadaly jak obrovité prsty. Mezi nimi rostly opuncie a trnitá ocotilla. Dále nahoře rostla yucca. V údolí se zelenaly ostrůvky trávy. Jinak tam byla písčitá půda.

Daleko vzadu Slocum odhalil dolinu, kterou protékal potůček. Jednalo se o přítok Wildhorse Creeku.

„Dál, starochu,“ pobízel hnědáka. „Tam vzadu je voda! A místečko pro nás dva!“

Slocum věřil, že v té dolině bude v bezpečí. Věděl, že okolím táhnou Lipani a Kiowové. Vyprávěl mu to Bucky Drewer.

Tito indiáni uprchlí ze svých rezervací. Nějaká náhoda přivedla obě skupiny dohromady. Ačkoli Kiowové a Lipani nebyli přátelé, zůstali spolu, protože se, koneckonců, jednalo o boj proti bílému muži. Přepadali dostavníky, vypalovali menší ranče a mnohdy si dokonce troufli na kavalerii.

Potom, co odsedlal valacha a nechal ho být, nasbíral větvičky na oheň bez kouře a uvařil si kávu.

Po poněkud střídmé večeři, měl uzené a kukuřičný chleba s kávou, vykouřil jedno cigarillo, přehodil přes sebe deku, na obličej si položil klobouk a okamžitě usnul.

Zdálo se mu o velkém, štíhlém, dlouhonohém děvčeti s blond vlasy a nádhernou pletí. Usmíval se na něj úzký dívčí obličej - s temně modrýma očima a lákavými rty.

Ve snu znovu strávil noc se Susannou Drewerovou. Když se později probral, přeběhl mu mráz po zádech. A to u někoho, kdo se jmenoval Slocum, už něco znamenalo. To probuzení totiž rozhodně nebylo příjemné…

+ + + + +

Hnědý valach zaržál a vytrhl jej ze sna. Slocum, který měl velmi lehký spánek a probudil ho sebemenší šelest, se posadil, ale hned zase klesl na zem. Ve stříbrném svitu měsíce, který stál přímo nad Oak Hills, viděl tři indiány. Jeden z nich mu spencerovkou mířil přímo na prsa.

Slocum přemýšlel, jak to, že je neslyšel. Dokázal by se probudit,

kdyby někdo z nich jen zavadil o stéblo trávy.

Důvod spatřil o něco později - laso, které viselo pět yardů od něj. Rudoši se k němu spustili po lase a díky tomu je neslyšel. Stejně tak si jich nevšiml ani hnědák a zaržál, teprve když vystoupili ze stínu strmé skalní stěny.

„Co chcete?“ otázal se Slocum. Levou dlaň měl pod dekou položenou na pažbě remingtonu.

„Vstaň!“ zvolal indián. Hovořil anglicky, se silným indiánským přízvukem.

„Dobrá, dobrá!“ odvětil Slocum horečně uvažující o tom, jestli jsou jen tři, nebo mají někde poblíž své druhy. Pak si vzpomněl na laso. Takže byli jenom tři.

To rozhodlo.

Zmáčkl spoušť remingtonu, kulka provrtala deku a zasáhla jednoho z indiánů do ramene. Slocum neztrácel čas, převalil se a vypálil podruhé. Pak se znovu převalil a vyskočil na nohy. I podruhé trefil. První zasažený indián pustil karabinu a chytil se za rameno. Druhý na něj pohlédl vytřeštěnýma očima a skácel se k zemi.

Slocum však udělal chybu, protože se zadíval na indiána, který se držel oběma rukama za rameno, sténal a vrávoral.

Třetí z nich využil příležitost a vypálil na Slocuma ze starého koltu. Střela ho zasáhla do levého boku.

Slocum pocítil ostrou bolest a před očima měl ohnivé kruhy. Vystřelil tam, kde viděl záblesk. Kulka z jeho remingtonu indiánovi provrtala pravé nadloktí. Divoch vykřikl, přičemž jej náraz kulky obrátil, a utekl.

„Sakra!“ zavrčel Slocum. Chvíli tam dřepěl a naslouchal. Kromě nářku obou indiánů však nic neslyšel.

Cítil, jak se mu po noze stéká krev. Ta rána pekelně pálila. Zatnul zuby. Jen co posbíral zbraně rudochů a hodil je do vody, obrátil se na toho s kulkou v rameni.

Indián klečel, měl zvednutou hlavu a očima po Slocumovi metal blesky.

„Lehni si,“ vyzval ho Slocum. „A přemýšlej, komu za tu bolest vděčíš!“

„Ty pse!“ zasyčel indián. Jeho tvář byla zkřivená, mluvení mu způsobovalo velkou bolest. „Měl jsem tě hned zabít! Moji bratři tě najdou, bledá tváři!“

„Jsi hlupák,“ prohodil Slocum. „Jste Lipanové?“

„Kiowové!“

„Hlupáci!“ zamumlal Slocum a pohlédl na indiána. „Jenom by mě zajímalo, co jste chtěli!“ Mlčky děkoval nebesům za to, že to byli Kiowové a nikoli Komanči. Ti by ho okamžitě zabili.

Nahradil vystřílené nábojnice a strčil remington zpátky do pouzdra. Pak se začal starat o své zranění. Kulka ho lízla o žebro, které ho nyní velmi bolelo. Patrně bylo nalomené.

Provizorně si ránu ovázal náhradním šátkem a opět si oblékl košili.

Považoval za lepší odtud co nejdřív zmizet, takže si sbalil své věci a osedlal hnědáka. Potřeboval na to víc času než jindy, protože si musel několikrát odpočinout. Když se konečně dostal do sedla, byl celý zpocený.

Teprve potom, co se mu rozjasnilo před očima, povolil valachovi uzdu. Hnědák už si cestu našel sám. Nejprve ven z údolí, pak do úzkého, dva míle dlouhého kaňonu, který neustále stoupal. O Kiowu se Slocum dál nestaral.

Občas vzhlédl k nebi, na němž zářily myriády hvězd pod laskavým dohledem měsíce.

Slocum se cítil hrozně. Bok ho bolel čím dál víc. Občas měl pocit, jako by se mu do těla zabodávaly tisíce jehliček. Přívaly horečky se střídaly s vlnami zimnice. Věděl, co to znamená. Tenká kůže nad žebrem byla poraněná. A věděl také, že jízda přes hory mu rozhodně neprospěje. Nejlepší by pro něj bylo, kdyby zastavil a odpočinul si.

Chtěl však být co nejdříve za horami, chtěl se dostat aspoň k prameni Wildhorse Creeku. Znal to místo, několikrát tam byl.

Byla to úzká skalní plošina obklopená strmými stěnami, kam vedla pouze jediná přístupová cesta, a ta se dala snadno ubránit. Byl tam skalní převis, pod nímž byli v bezpečí. Wildhorse Creek tam pramenil v jeskyni. Ze země vytékal v šířce čtyř yardů, pak si razil cestu kamenným žlabem a terasovitým kataraktem o dvanácti stupních se řítil do roviny.

Slocum chtěl na plošině zůstat několik dnů a vyléčit se tam. V sedlové kapse měl mast, které tlumila bolesti a hojila rány.

Kůň a jezdec na konci kaňonu minuli úzkou kamennou bránu vedoucí nad hlubokou roklinou.

Před nimi se nyní rozkládalo strmé suťové pole, které museli překonat. Slocum držel uzdu v levé ruce v úrovni hrudi. Za nimi se na noční obloze kupily dešťové mraky. Vítr sílil a hnal mračna k měsíci.

Pak se obloha zatáhla a zavládla naprostá tma. Slocum tiše zaklel, pohlédl nahoru a zašklebil se. Tu jím projela vlna bolesti. Sklonil se a oběma rukama se chytil hrušky sedla. Hnědák nelibě zafrkal, ale to jen kvůli změně zátěže na svém hřbetu. Pravé přední kopyto mu sklouzlo po zaobleném balvanu a kůň zavrávoral právě v okamžiku, kdy se Slocum pustil hrušky sedla, chtěje se narovnat.

Slocum ztratil rovnováhu a spadl ze sedla. Hlavou při tom narazil do kamene s ostrými hranami. To poslední, co viděl, byly oči jeho koně, které na něj, jak se mu zdálo, hleděly posměšně.

+ + + + +

Nejdřív byla mlha. Tu pak vystřídalo slunce, které proměnilo ji v krvavě rudý svit.

Trvalo to věčnost, než se ten obrázek změnil. Z cárů mlhy se vynořila postava. Slocum horečně přemýšlel. Lámal si nad tím hlavu, protože nevěděl, jestli to, co vidí, je skutečnost, nebo pouhý sen.

Byla to nahá žena. Stála až po kolena ve vodě a mydlila se. Slocum několikrát zavrtěl hlavou, zavřel oči a zase je otevřel. Nic se nezměnilo. Takže nesnil, byla to skutečnost. Byla to skutečnost v celé své nahotě, a to doslova.

Teprve nyní si všiml, že leží na polštáři vytvořeném z několika bavlněných dek. A pak zjistil ještě něco. Byl jen ve spodkách.

Těkal pohledem mezi svými spodky, tou ženou ve vodě a svým hnědákem, kterého objevil vedle dalších dvou koní.

Otočil hlavu na druhou stranu.

Sakra! pomyslel si. Co to má být?

Viděl srub. Dosti velký srub. Jeho okna měla pestré závěsy a byla otevřená. Na trávníku před domem stál stůl a dvě židle.

Pomalu se posadil a zapřel se rukama. Když sklonil hlavu, pocítil ostrou bolest.

Žena náhle skočila do vody a zaprskala jako kočka. Viděla, že Slocum přišel k sobě.

Voda tam ale nebyla moc hluboká, takže její pevná ňadra byla celá vidět. Když si to uvědomila, okamžitě si je zakryla rukama.

„Gentleman tedy nejste, pane!“ zvolala. Měla vysoký, sympatický hlas. „Zavřete oči! Až budu v domě, tak je zase můžete otevřít. Vypadá to, že jste houževnatý chlapík. Nečekala jsem, že se tak brzo proberete!“

Zavřel tedy oči, i když by to nejraději neudělal. Na tu půvabnou hnědovlásku s útlým tělem totiž byla radost pohledět.

Slyšel, jak vylezla z vody a proběhla kolem něj. Pak práskly dveře a on otevřel oči. Otázka zněla: Kdo ta dívka je? A jak se tam dostal? A hlavně: Kde to vůbec je?

Odpověď obdržel za nějakých deset minut. Dívka vyšla z domu a přišla k němu. Usmívala se na něj.

Měla na sobě kostkovanou blůzu a těsné džíny, což se k ní hodilo a slušelo jí to. Vlasy měla vzadu svázané, a to ji činilo mladší, než byla. Slocum, který byl znalcem žen, se však nenechal zmýlit. Muselo jí být tak kolem pětadvaceti.

„Abych předešla vaším otázkám, pane: Můj otec vás našel a přivezl vás sem. Nejdřív jsem si myslela, že jste mrtvý, když jste spadl z koně.“

Dřepla si, takže Slocum jí viděl pod blůzu. A to, co tam viděl, ho naplňovalo úžasem. Když vzhlédl, spatřil tmavé oči, které se na něj smály. „Říkala jsem, že nejste gentleman, pane…“ Poslední slovo mínila jako otázku. Pochopil to.

„Slocum. Jednoduše Slocum. Mimochodem jsem netvrdil, že jsem gentleman, slečno…“

Tiše se zasmála a odvětila: „O.K., Slocume! Jsem Ivy Russellová. Na pár dnů budete muset být naším hostem. Co vás bolí víc? Hlava, nebo bok?“

Usmál se a opověděl: „Když jste se mnou, tak mě nebolí nic, Ivy! Nebo vám mám říkat slečno Russellová?“

Dívka mu pohrozila zdviženým ukazováčkem. „Žádný gentleman a navíc ještě sukničkář. O.K., Ivy stačí. A teď mi všechno povězte! Můj otec tvrdí, že jste narazil na indiány. Našel nějaké mrtvé. Teď projíždí horami, aby zjistil, jestli ještě nejsou nějací poblíž.“

„Hm.“ Mnul si bradu, což znamenalo, že přemýšlí. „Kde to vlastně jsme? V Oak Hills?“

Ivy Russellová přikývla. „Ano. V údolí, kam se pocestní dostanou jen náhodou. Chováme koně pro armádu.“

„Zvláštní,“ podotkl. „Ještě nikdy jsem o vás neslyšel. Pravda, naposledy jsem tu byl před dvěma lety.“

Dívka mu to vysvětlila: „Můj otec byl seržant. Když má matka před více než rokem zemřela, odešel z armády. Skoro dvě desetiletí jsme žili v Presidiu. Táta tam byl stájníkem. Jednou objevil toto údolí a rozhodl se sem jednoho vrátit, aby tu choval koně. Armáda mu při tom pomohla. Dvanáct vojáků přivezlo stromy a všechno nezbytné a postavili srub. Až budete moct vstát, tak ho uvidíte vzadu u ohrad.“

„Aha.“ Víc Slocum neřekl. Teprve po dlouhé chvíli dodal: „A kdo mě ošetřil? A převlékl?“

Zčervenala. „Já.“ Rozesmála se a poznamenala: „Otec je totiž pryč. Často jsem v Presidiu pomáhala doktorovi. Nejste první muž, kterého jsem - no ano…“

A on opět řekl jen: „Aha!“

„Trochu si teď odpočiňte,“ radila mu. „Přinesu vám něco na zub.“ Pak odešla.

Pokusil se vstát a s jistou námahou se mu to podařilo. Měl však slabé nohy a zdálo se mu, že hory okolo na něj padají. Nesmíš se tomu poddávat, stále si říkal.

Kolena se mu podlamovala, ale došel až k domu. Byl rád, že se dostal až ke stolu, aniž ho převrhl. Posadil se na židli a natáhl si nohy.

Ivy vyšla z domu. Vytřeštila oči a vyčinila mu: „Proč si hrajete na hrdinu, Slocume?“ Pak před něj na stůl postavila horkou polévku.

Křečovitě se usmál: „Já si na nic nehraju!“ Sklonil hlavu, zase ji zvedl a zeptal se: „Mohl bych dostat zpátky kalhoty?“

„Až uschnou! Vyprala jsem vám vaše věci.“

Opět zmizela v domě a vrátila se s dřevěným talířem, na kterém ležely dva krajíce chleba. „Sama jsem ho pekla,“ dodala. „Á, tam jede táta!“

Slocum se otočil a spatřil jezdce. Ivy Russellová mu vyšla naproti, počkala, až sesedne, potom odvedla jeho koně k ostatním a odsedlala ho.

Muž kývl na Slocuma a posadil se na druhou židli. Russell byl téměř šest stop vysoký, tedy jen o něco menší než Slocum. Měl větrem ošlehanou tvář, orlí nos a zelené oči. Nad horním rtem se mu skvěl knír.

„Jsem rád, že jste se probral, Slocume,“ řekl Russell.

„Vy víte, kdo jsem?“ Slocum na něj užasle pohlédl.

„Ano. Narazil jsem na dva holomky, kteří jeli na jih. Spletli si mě s vámi. Musel jsem jim dát pořádný výprask, aby pochopili, že jsem Neil Russell. Hezký příběh, to s těmi čtyřmi esy, Slocume. Už jsem o vás slyšel, znám tedy vaše nepřátelství s Butterfieldem. Ale to, co ti darebáci vymysleli teď, je čirá lumpárna! Hned mi došlo, když ti dva o té věci vyprávěli, že muž, kterého jsem našel, může být jedině Slocum.“

Ivy se vrátila. Slyšela něco z toho, co říkal její otec, a vrhla na Slocuma obdivný pohled. „Takže vy jste Slocum?“ tiše prohodila. „V Presidiu se o vás vypráví neuvěřitelné příběhy. Pro mě jste živá legenda.“

Slocum ochutnal polévku. „Je výborná. Nemůžu se ubránit pocitu, že tu žijete v ráji.“

„Máte pravdu - ano,“ přisvědčil Neil Russell. „Zatím toto údolí nikdo nenašel, Slocume. Ale od doby, co v okolí řádí ti zatracení rudokožci, na ně musíme myslet.“

Slocum se rozhlédl, načež namítl: „Zeshora údolí není vidět. Ve výhledu zabraňují skály. Ale jak se do této kotliny dá vůbec dostat? A odkud sem teče voda?“

„Je to jeden z šesti pramenných potoků Wildhorse Creeku,“ odvětil Neil Russell. „Jsou tu i divocí koně. Kvůli nim jsem si toto místo vybral. A přístup? Hm, myslím, že mu to můžeme říct, Ivy, co?“ Když dívka přikývla, dodal: „Vede sem jeskyně, kterou kdysi dávno vymlela divoká voda. Ústí do jednoho nesjízdného kaňonu. Navíc je její ústí zarostlé trnitými keři. Zkrátka běloch přístupovou cestu sem nenajde.“

Slocum byl skeptický. „A vy? Copak vy jste ji neobjevil?“

„Jistě,“ přikývl Russell. „Byla to obrovská náhoda. Tenkrát jsme patrolovali. Objevil jsem mývala a myslel jsem si, že ho ulovím, jenže zmizel. Já jsem ho ale chtěl dostat a roztrhl jsem si při tom uniformu. Mývala jsem už ale nenašel, zato jsem odhalil tu jeskyni. To je všechno, Když jsem se tu potom usadil s Ivy, tak jsem ty hrozné keře odsekal. Když chce teď člověk tudy, stačí je jen odhrnout lasem, pak se vrátí do staré polohy. A protože půda v kaňonu je kamenitá, nejsou tam vidět žádné stopy. A kromě toho - je to slepý kaňon. Nikdo tam nepojede. Pravda, u těch zatracených Apačů už si nejsem tak jistý.“

„Vaše obavy mohou být oprávněné, Neile,“ řekl Slocum. „Našel jste stopy? Ivy řekla, že jste jezdil po Oak Hills.“

„Těch rudochů je dohromady osm, Slocume. Pozoroval jsem je. Hledají ty tři, kteří si na vás vylámali zuby. Nenajdou je.“

„Nenajdou?“

Russell se zasmál. „Ti raději zmizeli. Možná jsou to samotáři a nemají s těmi osmi nic společného.“

Slocum přikývl. „Doufejme, že ti tři se nevrátí.“

Pobyt u Russellů mu rozhodně nevadil. Naopak, v určitém ohledu dokonce pociťoval škodolibou radost. Zatímco se o něj starala sličná Ivy, honili se lovci lidí marně a jistě ho proklínali, protože ho nemohli najít. Určitě ho měli za zbabělého kojota, který se vypařil.

O to větší bude překvapení, které jim připraví, až se objeví…

+ + + + +

Slocumovy domněnky byly i nebyly správné. Někteří z mužů, kteří chtěli získat Butterfieldovu odměnu, to vzdali. Slocum zmizel beze stopy. To, co se odehrálo v Aragonu, se mezitím rozneslo. Stopa vysokého muže vedla z tohoto města do Oak Hills, kde se ztrácela.

Někteří, ti zarputilejší, pročesali hory, ale nic nenašli. Dokonce ani Kiowy a Lipany. Indiáni se před bělochy ukryli do jedné jeskyně. Když byl vzduch čistý, vyšli ven. Jejich zájem byl soustředěn na Neila Russella, kterého pozorovali už delší dobu. Měli na něj zálusk. Proto se nevzdali. A stejně tak se nevzdali ani tři bílí muži. Nevěřili, že Slocum odjel někam pryč.

Ne, Chet Collins, Don Farreli a Max Hampton znali Slocuma příliš dobře a tušili, že si s nimi hraje.

To, že Russ Aidman a ostatní neuspěli, již ti tři dlouho věděli. Zpráva o něčem takovém se šířila rychlostí blesku.

Ti tři pistolníci se setkali a zase rozdělili. Každý z nich číhal na Slocuma někde jinde. A všichni toužili po oněch třiceti tisících dolarech.

Zatímco oni čekali, Ivy Slocuma zahrnovala péčí. A jelikož starý Russell neustále odjížděl z údolí, měli Slocum s Ivy příležitost se blíž poznat. A to se jim hodilo.

Ivy byla neuvěřitelně něžná a přítulná a velmi ji překvapilo, když zjistila, jakou má onen divoký Slocum schopnost vcítění. Na druhou stranu se však choval spíš zdrženlivě, takže Ivy jednou ztratila nervy a vyzvala ho, aby zapomněl na všechno kolem sebe.

„Mám tě moc ráda, Slocume,“ řekla třetího dne. Leželi na dece za domem. Byli unavení, Slocum obzvlášť - a sám si toho všiml. To svědčilo o tom, že ještě nebyl úplně uzdravený.

„I já tě mám moc rád, Ivy,“ odvětil. „Ale měj na paměti, že tu nemůžu zůstat věčně.“

Otočila se na něj a vážně na něho pohlédla.

„Já vím, Slocume. Ale měl bys vědět, že na tebe nikdy nezapomenu.“

+ + + + +

O několik hodin později - se soumrakem se vrátil starý Russell - se Slocum mohl odvděčit za péči a pohostinnost.

Indiáni ukázali, jak dobře se umí skrývat a maskovat. Pronásledovali Neila Russella tak, že o tom nevěděl, a objevili vchod do jeskyně.

Půl hodiny po Russellově příjezdu napadli ranč. Možná si mysleli, že bělochy překvapí nepřipravené. To se však krutě mýlili.

Slocum měl své zbraně - oba remingtony a Winchestrovku - při sobě, když večer seděli před domem. Jakmile se setmělo, připnul si revolverový opasek a vzal si pušku. Pro všechny případy.

Věděl, že pokud se indiánům podaří odhalit přístupovou cestu, přijdou až při setmění. Tak by totiž měli šanci, že je nikdo neuvidí.

Také Ivy nosila revolverový opasek. V jeho pouzdře měla poniklovaný Smith & Wesson s rytinami. Kromě toho opřela o židli svého otce parkerovku.

Všichni tři seděli tak, že koutkem oka viděli ústí jeskyně. Kdyby rudokožci přišli, muselo by to pro ně vypadat, jakoby si jich běloši nevšimli. Tento omyl měl mít pro ty tři Kiowy a pět Lipanů strašlivé následky.

Slocum je spatřil jako první. Měl ostříží zrak a potmě viděl skoro stejně dobře jako za světla.

„Jsou tam,“ řekl polohlasně. „Ivy, až převrátím stůl, tak se zaň schováš! Vypálíme hned, jakmile budou dost blízko, Neile!“ Potykali si rychle.

Slocum se náhle zasmál a pohlédl na Neila Russella. Pro indiány to muselo vypadat, jakoby se ti dva muži a dívka dobře bavili.

Slocum je nechal přijít dost blízko, až na přibližně sto yardů. Pak vykopl levým kolenem a převrhl stůl.

Ivy v tom okamžiku skočila za něj, jak jí řekl Slocum.

To již ale začala úřadovat dlouhánova winchestrovka. Na druhé straně pálil Neil Russell ze své remingtonky.

Koncentrovaná střelba indiány zahnala. Šest z nich se vrátilo do jeskyně a zmizelo.

Jeden se zachránil dvěma skoky, když zmizel ve stínu. Poslední běžel dál k ranči, nedbaje na kulky, které hvízdaly kolem něj.

Ten chlapík nebyl jen neuvěřitelně odvážný, ale taky zázračně hbitý. Jednou uskočil doprava, podruhé doleva, tu vyskočil, tu se vrhl k zemi. Když byl dostatečně blízko, vrhl směrem na Slocuma tomahawk. Slocum se instinktivně vrhl stranou, vedle Ivy, která se zatím nedostala ke střele. Tomahawk se zasekl do stolu.

„Nestřílejte,“ vykřikl Slocum, „toho chlápka chci živého!“

Poté vyskočil zpoza převráceného stolu.

Indián s náhle zastavil, jako by narazil na neviditelnou zeď. „Uf!“ vykřikl překvapením. Potom se ale jeho tvář zkřivila hněvem a nenávistí. Pravou rukou trhl k pasku, aby odtud z kožené pochvy vytáhl nůž.

Slocum však byl rychlejší. Přiskočil k němu a udeřil ho pěstí do hrudní jamky.

Indián vyvalil oči a sípavě vydechl. Pak vykřikl zlostí. Slocum uhnul.

Když se na něj onen Lipan vrhl, počkal Slocum do posledního okamžiku, aby ho pak udeřil vší silou. Trefil ho do brady a indián se skácel k zemi.

Těžce oddechuje hleděl Slocum na omráčeného Apače, který ležel na zádech. Slocum znal kvalitu svých úderů. Věděl, že chlapík se neprobere dřív než za čtvrt hodiny.

„Dávej pozor!“ To byla Ivy.

Slocum se okamžitě vrhl k zemi a kulka proletěla nad ním. To byl indián, který se předtím skryl do stínu skály. Po chvíli vystřelil podruhé. Slocum se však několikrát převalil, načež se zvedl na kolena a tasil jeden ze svých remingtonů.

Než mohl Apač zmáčknout spoušť potřetí, zasáhla ho Slocumova kulka. Slocum vstal, přikročil k omráčenému rudochovi a zvedl ho. „Přines laso, Neile!“ zvolal přes rameno.

Apače přivázali k židli. O něco později se probral.

Ivy mezitím zapálila knot druhé lampy.

„No, amigo?“ řekl Slocum. „Tvoji rudí bratři zmizeli. Jeden z nich už odešel do věčných lovišť. Jak se jmenuješ?“

Apač španělsky odpověděl: „Ty mě nepředáš vojákům? Nebo mužům s hvězdou?“

„Ne, rudochu! To nechci, i když bych to vlastně měl udělat. Vezmu tě s sebou, až zítra odjedu pryč! Znáš Cuesta del Burro na jihu?“

Apač přikývl.

„Muy bien! Tam tě propustím. A jestli mi ještě někdy zkřížíš cestu, tak tě zabiju! Můj přítel tady bude zítra informovat vojáky. Takže se snaž zmizet! Nejlepší by bylo, kdybys odjel zpátky do rezervace! Jak se jmenuješ? Jsi Kiowa? Nebo Lipan?“

„Kiowa. Jsem Malý medvěd. Můj otec je…“

„Znám ho,“ poznamenal Slocum k úžasu všech, „a jsem si jistý, že Železný štít se bude na svého syna zlobit.“

„Ty znáš mého otce?“ otázal se indián. „A jak to,že potom neznáš mě?“

„Protože jsem tě nikdy neviděl. Znám jenom tvé jméno. Tvůj otec je statečný a čestný muž, což se o tobě říct nedá! Už je to dlouho, co jsem se s ním setkal.“

„Co s ním uděláme, Slocume? Zůstane venku?“ zeptal se Neil Russell.

„Máte tu místnost, kde by se dal uvěznit? Zítra ho vezmu s sebou…“

„Cože?“ Dívka na něj udiveně pohlédla. „Ty chceš pryč? Ale…“

Slocum se usmál. „Teď se ukázalo, že už nepotřebuju žádnou péči, děvče. A přátele člověk nesmí nechat čekat.“ Slovo „přátelé“ obzvlášť zdůraznil. „Myslím, že vás zase brzy navštívím.“

Ivy mlčela. V jejím obličeji se zračil smutek. Toho si však všiml pouze Slocum.

Odvedli Kiowu do přístavku srubu, kde sice nebyla okna, ale zato velmi pevné dveře.

Potom si sedli do kuchyně. Neil Russell vypil skoro půl láhve whisky a několikrát zadřímal. Nakonec to už Ivy nevydržela a vyzvala ho, aby šel spát.

Slocuma nepřekvapilo, když k němu později přišla.

„Možná už se nikdy neuvidíme, Slocume,“ zamumlala poté, co se k němu přitulila. „Proto chci využít poslední příležitost být s tebou.“

Slocum proti tomu nic neměl. Naopak.

+ + + + +

Okolo poledne Slocum s Kiowou opustil údolí. Mrtvého pohřbili.

Když se Slocum loučil s Russellovými, všiml si, že Ivy má na krajíčku. Dokázala se však ovládnout. Jen co si Slocumem podali ruce, se otočila a vběhla do domu.

Její otec za ní hleděl a kroutil hlavou. „Ženské!“ řekl jen. Pak se opět obrátil na Slocuma.

„Hodně štěstí,“ zamumlal. „A nenech se chytit! I když ti moc nerozumím,“ a vrhl krátký pohled na Apače, „ tak si myslím, že víš, co děláš. Až někdy pojedeš okolo, tak se tu stav. Jsi u nás vítaným hostem.“

„O.K., příteli. Tisíceré díky za všechno.“

Neil Russell je doprovodil až k jeskyni. A jelikož to byl opatrný člověk, okamžitě začal zhotovovat poplašné zařízení - pro případ, že by opět měli nezvané návštěvníky.

„Slocum je dobrý chlap,“ řekl Ivy, „ale to s tím rudochem, Ivy, je hloupost. Já Apačům nevěřím. Ten se totiž vrátí! A ne sám!“

Proto před ústím jeskyně natáhl drát, jehož jeden konec přivázal ke spoušti bizonobijky, kterou podložil větvemi. Pokud by někdo o ten drát zakopl, puška ráže 52 by vystřelila. A taková rána by vzbudila i mrtvého.

Malý medvěd během celé cesty mlčel. Do okamžiku, kdy se ho Slocum zeptal, jaké vlastně on a jeho skupina Kiowů a Lipanů měli úmysly.

Malý medvěd mu odpověděl. Patřil k oněm mnoha mladým a nezkrotným válečníkům, kteří se nedokázali smířit s životem v rezervaci, kterou považovali za vězení. „Vězňové ve vlastní zemi,“ řekl. „Podvedení a okradení bělochy. A hladoví! Ne, my chceme žít jinak než naši otcové. Proto jezdíme po kraji.“

„A zabíjíte a drancujete,“ poznamenal Slocum. „Myslíte, že to je správné?“

„Ano. A vy jste snad jednali jinak? Co bys dělal ty, kdyby ti vzali zem a zneuctili tvou ženu, sestru nebo matku? Zabili tvé dítě. Musím toho ještě vyprávět víc? Naši otcové se během boje unavili. My ne.“ Svraštil čelo a pohlédl na Slocuma. „Proč mi chceš dát svobodu? Protože znáš mého otce?“ Slocum zavrtěl hlavou. „Ne, Malý medvěde, ne kvůli tomu. Mám pro to víc důvodů. Za prvé, nejsem ani voják, ani šerif. Za druhé, nejsem zabiják indiánů. Za třetí, nejsem mstivý. A za čtvrté myslím, že jsi už dost potrestaný. Ztratils jednoho ze svých přátel a budeš se muset zodpovídat před svým otcem a kmenem! A nezapomeň, co jsem ti slíbil: Jestli mi ještě jednou zkřížíš cestu a pokusíš se mě nebo jiné bělochy zabít, tak tě pošlu do věčných lovišť rychleji, než si myslíš. A ještě něco: Na to malé údolí v Oak Hills zapomeň!“ Malý medvěd si položil pravou ruku na prsa a pohlédl na Slocuma: „Nikdo se ode mě nic nedozví. Na to údolí a na tu jeskyni jsem zapomněl.“

„Dobře!“

Pak oba mlčeli. Večer dorazili do hor. Na úpatí Cuesta del Burro Slocum zastavil svého hnědáka a podal indiánovi jeho zbraně. „Tady se naše cesty rozdělí, Malý medvěde!“ Otočil se v sedle a ukázal na severozápad. „Jeď tím směrem!“

Apač na něj krátce pohlédl. „Nechť tě ochraňuje Manitú,“ řekl, obrátil svého poníka a odcválal pryč.

Slocum na něj nějakou dobu hleděl, dokud nezmizel v šeru. „Doufám, že uděláš, co jsem ti radil, Malý medvěde,“ zamumlal, „jinak bude tvůj otec jednou oplakávat tvou smrt!“

Slocum se chránil toho, aby jel do hor. Stmívalo se a mohli na něj číhat v některém z mnoha kaňonů a roklí, či jinde. Tři muži si už vytáhli svá esa: kříž, srdce a káry. A každé z těchto es mohlo znamenat jeho smrt. Jenže nešlo jenom o tyto tři pistolníky, v patách mu byli i ostatní, kteří chtěli získat odměnu vypsanou Butterfieldem. A všichni věděli, že odjel směrem k hranici. Slocum tuto stopu za sebou nezanechal náhodou. Oblast mezi Fort Davis a Ruidosou na Rio Grande byla rozlehlá. Jeho pronásledovatelé se proto museli rozptýlit na obrovském prostoru.

Dvě hodiny před půlnocí dorazil do Rosilla. Znal to město. Nikdy nebylo zrovna výstavní, ale teď vypadalo obzvlášť zpustle.

Tak například hotel. Dřevěná fasáda nutně potřebovala znovu natřít a nápis nebyl vidět už vůbec. Pod texaským sluncem vybledl. Prkna stěn se uvolňovala a okenní tabulky buďto zcela chyběly, nebo byly špinavé. Někde byly nahrazeny lepenkou, jinde reklamním plakátem.

Chodník připomínal ementál. Na mnoha místech chyběla prkna, jinde se zase podepsal červotoč. Polorozpadlé zábradlí muselo být zpevněno deskami, ale zatím ještě stálo.

Skvostem města bylo piáno v saloonu.

U zábradlí před saloonem stáli tři koně. Z jednoho rozbitého okna se ozýval dívčí smích, mužské hlasy a piáno. Bylo možné, že v tom saloonu sedí muži toužící po jeho hlavě. To mu ovšem nezabránilo, aby tam nešel. Koneckonců, někde tuto noc strávit musí. Proč tedy ne tam?

Ve městě, v němž byl hotel a saloon, se v této denní době dalo lépe a účinněji bránit než v horách. Navíc Slocum nebyl z těch, kteří couvnou před nebezpečím.

Seskočil ze sedla, přivázal koně k zábradlí a vyšel po schodech na chodník. V saloonu panoval klid.

Na podlaze nalevo od dveří se váleli dva opilci a chrápali, jako když řeže pilou. Napravo u pultu stáli dva muži a bavili se. Jeden z nich kývl na barmana, aby mu nalil.

U klavíru u zdi seděl útlý chlapík a vyhrával. Vedle něj stály dvě dívky, které Slocum ještě nikdy neviděl. Měly na sobě neuvěřitelně krátké šaty s hlubokým výstřihem a tváře silně nalíčené křiklavými barvami.

Když se zastavil a rozhlédl se, obě se na něj lascivně usmály. Věděl, co teď přijde. Podívají se na sebe a pak se jedna z nich k němu vydá. Nemýlil se.

„Něco takového už jsme v Rosillu dlouho neměli,“ zasmála se na něj a provokativně se zhoupla v bocích. „Jak je velký a silný. Jistě máte hodně peněz, co?“

Slocum se s ní chtěl pohrát. „Možná,“ odvětil a změřil si ji pohledem. Byla to Mexičanka. Přinejmenším poloviční. Možná v sobě měla yaquiskou krev, protože měla vystouplé lícní kosti a dlouhé nohy.

„Co tak třeba drink?“ zeptal se a usmál se na ni.

„Takže mě zvete,“ odvětila.

Slocum ji chytil za ruku a odvedl ji k pultu. „Dvě whisky, barmane,“ řekl a položil na hladkou desku pultu zlatou minci.

Dostali dvě čisté sklenice, do které jim barman nalil opravdu dobrou whisky z Kentucky.

Slocum pozvedl sklenici a otázal se: „Jak se jmenuješ?“

Napila se a odpověděla: „Juana.“

Stáli naproti sobě a Slocum si všiml, že se pokouší mu vsunout levou nohu mezi stehna.

Zazubil se. „Nenamáhej se, Juano. Nanejvýš ti dám drink. Víc nečekej, zlato.“

„A ty také ne, Slocume!“ ozval se chraplavý hlas. „Nehýbej se! A nechej ruce tam, kde jsou! A ty zmiz, děvče!“

Slocum pomalu otočil hlavu. Takže se nemýlil, když si myslel, že jeden z těch ničemů, co ho pronásledovali, se dostal i do Rosilla.

Už při vstupu si všiml, že nalevo vedou schody na galerii, na které bylo vidět několik dveří. Za nimi si Juana a její kolegyně jistě každý večer vydělávaly falešnou láskou na chléb vezdejší.

A z jedné z těchto místností nyní vystoupil muž, kterého Slocum zaregistroval koutkem oka. Pousmál se. Toho chlápka nahoře znal. Uvědomil si, že má v kapse eso. Jen nevěděl jaké, ale to nehrálo roli. Trumfy měl totiž on, Slocum. A těmito trumfy nebyly karty, ale dva remingtony s celkem dvanácti kulkami v bubíncích.

Pianista vstal a schoval se za pult, kam předtím zmizely i ostatní dívky. Oba muži přerušili hovor a klidili se ke dveřím. Jen oba opilci se nedali rušit a dál pokračovali v závodech v chrápání.

„Poznals mě, bastarde?“ rozesmál se muž nahoře. „Jestli ano, tak už víš, že ti zvoní hrana.“

„Max Hampton!“ řekl Slocum. „Zatím ses mi, ty zbabělý, zákeřný kojote, vyhýbal. Ale třicet tisíc babek asi stojí za trochu strachu, co?“

Hampton zrudl vztekem. Šestiraňák v jeho pravé ruce se rozechvěl. Slocum přemýšlel, jestli hněvem nebo strachem.

„Slocume, ty parchante, za chvilku chcípneš, ale to ti ještě nedává právo se mnou takto mluvit.“ Když hovořil, přeskakoval mu hlas.

Slocum se usmál. Toho zabijáka provokoval úmyslně. Věděl, že někdo, kdo kypí vztekem, se dá snadno svést k tomu, aby zmáčkl spoušť bez míření.

Na pomoc přišla Slocumovi náhoda. Na Main Street se náhle ozval dusot kopyt. Maxe Hamptona to na okamžik rozptýlilo. Čistě reflexivně se ohlédl.

Slocum se chytil pravou rukou za mosazné pažení pultu a přehoupl se přes něj.

Zabiják na galerii vystřelil. Pozdě. Kulka zasáhla zrcadlo za pultem, a roztříštila je a jednu plnou láhev taky.

Slocum s sebou pod pult strhl i barmana. Nyní oba leželi vedle sebe na podlaze.

„Vezměte si pušku, pane!“ Barman mu podal parkerovku s uřezanými hlavněmi.

Slocum přikývl a uchopil ji, načež se odplazil na konec pultu. Max Hampton mezitím seběhl se schodů. V ruce držel připravený kolt a byl přichystán střílet, jakmile Slocum vystrčí hlavu.

V saloonu se mezitím rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet, kdyby někomu upadl špendlík. Staré schody tiše vrzaly, takže Slocum přesně věděl, co má dělat. Klidně čekal až do okamžiku, kdy se Hampton, podle jeho odhadu, ocitne dole.

Pak vyskočil jak čert ze škatulky a vystřelil.

Hampton sice držel kolt v ruce, ale už nestačil zmáčknout spoušť. Slocumova kulka ho trefila a odhodila na schody.

Potom, co vystřelil, se okamžitě kryl za pultem. Neuniklo mu, že nad létacími dveřmi se na okamžik objevila hlava, která však vzápětí zase zmizela.

Slocumova opatrnost byla naprosto odůvodněná. Před vchodem třeskly dva výstřely, načež se rozletěly křídla dveří a dovnitř vrazil muž, který divoce střílel kolem sebe a kryl se za stolem, který převrhl.

„Vyjdi ven, Slocume!“ zabručel, zatímco nabíjel svůj kolt.

Odpověď nedostal. Ze zlosti třikrát vystřelil na pult.

„Hej, Slime, pojd sem! Sám toho darebáka nedostanu!“ vykřikl.

„Myslíš, že jsem přišel o rozum, Hoagy? Ten chlápek by ze mě udělal řešeto. To je Slocum a ne nějaký kravák! Radši na něho zapomeň!“

Dlouhán za pultem se usmál. Tak to bylo dobře. Jeden si hrál na hrdinu, druhý měl plné kalhoty. Čekal. Vypadalo to, že Max Hampton není sám. Zřejmě na něho v Rosillu číhala celá banda.

„Já ho dostanu, Slime!“ zvolal Hoagy. „Ale nemysli si, že ti z něho dám jediný dolar, ty zbabělý kojote!“

Opět se několik kulek zavrtalo do pultu.

„Hej, Slocume, ty zatracený bastarde! To jsi tak zbabělý? Proč nevyjdeš ven, ať to máme za sebou, co?“

„O.K.!“ zvolal Slocum. Parkerovku hodil barmanovi, který ji pro všechny případy nabil. Pak tasil remington, vyskočil zpoza pultu, popadl židli a hodil ji na Hoagyho.

Slocum kalkuloval správně. Hoagy vystřelil na židli. Slocum uskočil a vypálil na něho.

Sotva dozněl Hoagyho výkřik, ozval se zvenčí jeho přítel.

„Hoagy? On tě dostal?“

„Jo, ale ještě žije!“ zvolal Slocum. „Max Hampton je mrtvý! Vám venku radím, abyste co nejrychleji zmizeli!“

Slocum vstal. „Hoď mi parkerovku,“ řekl barmanovi. Chytil ji, ohlédl se a zasmál se. Dívky, barman i pianista - všichni byli zcela bledí.

Slocum pomalu přišel ke dveřím. Remington měl nabitý a strčený v pouzdře. Parkerovku s uřezanou hlavní nesl pod paží s ukazováčkem přiloženým na spoušti.

Rozkopl prudce dveře a uskočil. Tentokrát jeho jednání určoval jeho šestý smysl. Ozvala se totiž střelba. Šlo o nejméně tucet výstřelů. Kulky provrtaly křídla dveří a vytrhly z nich třísky.

Pak ho něco napadlo. Vyběhl po schodech a zmizel v pokoji nad hlavní ulicí.

Opatrně vyhlédl z okna. Těch mužů bylo pět. Dva přímo na ulici před saloonem, tři naproti na chodníku.

Hlavní vyrazil okenní tabulku a vystřelil. Jeho kalkul vyšel. Ti tři to koupili do nohou. Vykřikli a odkulhali pryč.

Ti dva před saloonem, z nichž jeden byl určitě Slim, stříleli nahoru, ale Slocum již z okna zmizel. Stál vedle něj a v ruce držel remington.

Oknem proletělo několik kulek, které se zavrtaly do stěny. Slocum se rozhodl riskovat a objevit se v okně.

Jeho první střela jednomu z těch chlápků vyrazila zbraň z rukou. Dalšímu střelil pod nohy a zavolal na něho, ať revolver pustí.

Ten muž však nemínil poslechnout. Zvedl ruku s koltem a chtěl vystřelit. To však Slocum nedovolil. S chladným úsměvem sledoval, jak se chlapík chytil za stehno a odkulhal pryč.

„Za to mi jednoho dne zaplatíš, Evandere McNaire,“ zamumlal Slocum.

Těžkými kroky pak opustil místnost a odešel dolů.

+ + + + +

Max Hampton ještě stále ležel u zábradlí schodiště.

Slocum vyšel ze saloonu a přikročil k muži, jehož zasáhl do ramene.

„Není snadné si vydělat těch dvacet tisíc,“ řekl. „Běž k doktorovi, ať tě ováže!“

Muž na něj nenávistně pohlédl.

„Proklatý pse!“ zasyčel. „Pročs zastřelils Hoagyho?“

Slocum se chladně usmál. „Nezastřelil jsem ho. Přijeli jste s Hamptonem?“

„Ne. Přijel po nás. Myslel si, že to nezvládneme a že pro něho nebudeme vážnou konkurencí. Těch 30 tisíc dolarů by dostal v každém případě.“

„Říkal něco o Chetu Collinsovi a tom čtvrtém?“

„Ne. Ale vím, že se potulují někde poblíž a číhají na tebe! A teď mě nech na pokoji!“

Odvrátil se a odešel, přičemž si zdravou rukou držel postřelené rameno.

Slocum se ohlédl. Díval se do tváří, které vypadaly nezúčastněně. „Máte u vás šerifa?“ otázal se jednoho starého muže, jenž stál u mrtvého.

„Měli jsme jednoho, ale už je po smrti,“ odvětil.

Doufám, že aspoň mají doktora, pomyslel si Slocum a vrátil se do saloonu.

Barman a pianista právě uklízeli. Slocum prohledal Hamptonovi kapsy a našel křížové eso. Zavrtěl hlavou a schoval si kartu do kapsy.

Dveřmi prošli dva muži. Otec a syn, jak Slocum viděl na první pohled. Rozhlédli se, podívali se na sebe a přikývli.

„Funebrák,“ zašeptal barman. „Skříně, nábytek a rakve.“

Starší muž byl oblečen do černého kabátu, košile, která kdysi byla bílá, kravaty a širokého kvakerského klobouku.

„Postaral jste se mi o kšeft, pane,“ prohodil a usmál se.

Slocum zavrtěl hlavou. „Já? O tom nic nevím, pane. To on sám!“ Kývl na Hamptona a dodal: „Odneste ho pryč! Má u sebe dost peněz na to, aby to uhradilo náklady. Ani doktor nepřijde zkrátka. A jestli to nebude stačit, tak máte ještě jeho zbraně a koně.“

Slocum se odvrátil, přistoupil k barmanovi a položil před něho na pult zlatou minci. „Za pomoc,“ řekl. „Nespouštějte ho z očí!“ dodal a kývl na funebráka. „Viděl jsem, že Max Hampton u sebe má hodně peněz. Ať vám něco dá. Za to okno nahoře a za škody dole. Dá se tu někde najíst?“

„Juana vás zavede do hotelu. Tam se určit dobře najíte. Její sestra tam vaří.“

„O.K., díky. Mohl bych tu dostat pokoj?“

Barman přikývl.

Slocum kývl na dívku. „Pojďme, chico! Ale nejdřív se musím postarat o koně.“

Vzal ji za ruku a bok po boku odešli ze saloonu. Na Main Street se to už hemžilo lidmi. Jakmile přestřelka skončila, místní dostali odvahu vyjít ven.

Slocum si jich nevšímal. Odvázal svého hnědáka a nechal se Juanou vést ke stáji. Tam valacha převzal jeden mladý Mexičan.

V hotelu Juana zažila překvapení. Slocum si sice promluvil s její sestrou a objednal Juane steak a dva drinky, ale dal jasně najevo, že nemá zájem o noc s ní.

Aby jí vylepšil náladu, daroval jí deset dolarů.

Když pak později vešel do svého pokoje, zamkl dveře a nechal židli zaraženou pod mosaznou klikou. Z bezpečnostních důvodů nespal na posteli, která stála proti oknu, ale lehl si na pohovku.

Tato opatrnost však byla zbytečná. Tu noc se totiž nic nestalo.

+ + + + +

Časně dopoledne Slocum opustil Rosillo.

Nyní byl kousek od hor. Z Rosilla jel přímo na jih, krajem, kde k nebi výhružně čnějí ježaté skály a rozeklané hřebeny.

Kousek od výběžků hor, obklopeného pískem a spálenou travou, potkal jízdní hraniční hlídku.

Sestávala z poručíka, seržanta a osmi modrokabátníků. Přijížděli z jedné špinavé vesnice na Rio Grande.

Seržant se zazubil, když poznal, kdo mu jede v ústrety. „Slocume, ty starý padouchu!“

Poručík nechal zvednutou rukou zastavit. „Znáte toho muže, seržante?“ zeptal se otočil se v sedle.

„A jak, pane! Jednou jsme spolu vyčistili jeden saloon, když několik Mexičanů chtělo probodnout naše dva kamarády. To bylo v Del Riu. Později nám přišel na pomoc, když jsme narazili na pašeráky zbraní.“

„Aha,“ podotkl důstojník, mladík, který očividně v pohraničí nebyl dlouho.

„Kampak, Slocume?“ zeptal se seržant, tělnatý, ramenatý chlapík s tvrdým výrazem v obličeji.

„Do Ruidosy a potom možná do Mexika. Je mi v patách celá smečka vlků.“

Seržant pochopil. „Butterfield, co?“

„Ano i ne,“ odvětil dlouhán a pověděl mu o tom, co vymyslel Evander McNair. A o tom, co se mezitím všechno událo.

„Povězte mi, pane,“ otázal se poručík, „když víte, že vám jdou po krku - proč neodjedete někam jinam?“

Slocum na něj nechápavě pohlédl. „No, poručíku, to má dva důvody. Za prvé, Slocum před ničím necouvne. Za druhé, ti chlápci by mě pronásledovali až na kraj světa. Tak proč utíkat?“

„Za těchto okolností bychom vás mohli doprovodit, pane.“

Slocum okamžitě zavrtěl hlavou.

„Ne, poručíku. Zvládnu to sám. Kromě toho na to potřebujete rozkaz. Jestli se nemýlím, tak jste s vašimi lidmi na cestě k nějaké pevnosti, ne?“

Důstojník přikývl. „Ovšem. Čtyři týdny jsme hlídkovali. Pak nás vyměnili a…“

„O.K., poručíku, měl byste dopřát vašim chlapcům trochu odpočinku. Ale i tak - díky.“

Vyměnili si ještě pár slov a pak se rozloučili. Patrola jela dál na severozápad, Slocum putoval po cestě, jež procházela horami Chinati Mountains.

Netušil, že tam na něj už týdny číhá jeden muž. Ten chlapík se usídlil na plochém temeni kopce, odkud měl výborný výhled.

Jmenoval se Chet Collins. Kromě mnoha záporných vlastností se vyznačoval i vytrvalostí a velkou trpělivostí.

Okamžitě, když uslyšel, že Slocum má namířeno k Rio Grande, se vydal do hor. Věděl, že to může trvat dlouho. Slocum se totiž musel vypořádat s ostatními pronásledovateli. Collins nepochyboval o tom, že se jich zbaví.

Chet Collins, kterému Mexiané kvůli jeho výšce a hubenosti přezdívali El Flaco, se v tom kraji vyznal. A věděl také, že Slocum má přátele v Ruidose. Proto se domníval, že míří právě tam.

Jelikož počítal s dlouhým čekáním, což mu vzhledem k odměně 30 tisíc dolarů moc nevadilo, dobře se vybavil. A také si tam udělal pohodlí. Z údolí si tam přivezl dřevo na oheň. Voda tam byla - šlo o pramen vyvěrající ve skalní nádrži.

Mohl tam tedy zůstat dlouho a dalekohledem pozorovat okolí.

Když spatřil patrolu a mezi jejími jezdci poznal Slocuma, spokojeně se usmál.

Na jedno však při své opatrnosti nepomyslel - na to, že se od sklíčka dalekohledu může odrazit slunce a upozornit tak Slocuma na něj.

A přesně to se stalo.

Slocum zaregistroval záblesk.

Tam nahoře někdo byl a Slocum nemusel hádat dvakrát, aby uhodl, kdo. Muž, který tam číhal na něj.

Jel dál, jako by si ničeho nevšiml. Pomalu však změnil směr. Místo aby jel dál k průsmyku, vzdálil se od cesty a tak se dostal z dostřelu zákeřného střelce.

„Sakra,“ zaklel Collins, „co dělá?“ Ani v nejmenším ho nenapadlo, že by si ho Slocum mohl všimnout.

Pak viděl, jak Slocum náhle zrychlil a za chvíli zmizel. Collins věděl, že horami vedou rozsedliny, kterými je možné dostat se na druhou stranu.

„Krucinál!“ zaklel. „Kam to jede?“ Sbalil se, překontroloval zbraně a přes skalní stupeň slezl do jeskyně, v níž měl koně.

Spěšně jej osedlal, naložil na něj své věci a vydal se dolů.

Sestup byl stejně obtížný jako výstup.

Trvalo mu více než hodinu, než se i s koněm dostal dolů. Pak začal hledat Slocuma. Marně. Po dvou hodinách to vzdal. Po dlouhánovi nikde ani stopy.

Collins přijel k dolině, v níž Slocum zmizel. Našel tam otisky kopyt, ale ty se později na skalnatém povrchu ztrácely.

Přemýšlel. Slocum musel být někde v horách. Ale kde?

Collins neměl chuť trmácet se mnoho dnů po horách potom, co tolik dnů zbytečně čekal v sedle.

Ne, to neudělá. Pojede k hranici a počká si tam. Ne přímo v Ruidose. Tak hloupý nebyl. Raději před vesnicí. Stál tam opuštěný ranč, sice napolo rozpadlý, ale přesto to bylo ideální místo.

Nevěřil, že tam bude muset čekat dlouho. Slocum jistě přijede brzy.

Pozemky, na nichž stál tento ranč, byly pusté. Majitele ranče zabili Mexičané a dědicové se nehlásili. Nikdo se o to hospodářství nezajímal.

Tak Collins uvažoval a jak se ukázalo, opět se mýlil.

A Slocum? Ten byl skutečně v horách a ne příliš daleko od Cheta Collinse.

Slocum projel úzkým údolím, na jeho konci zmizel v přírodním tunelu a za ním musel zdolat strmé stoupání zpestřené opunciemi. Potom se ocitl v úzké úžlabině.

A pak třeskly výstřely. Sice vzdálené, ale přece jen dobře slyšitelné.

Chet Collins se ale přece mezitím vypařil. Ten to být nemohl.

Když Slocum vyjel z úžlabiny, spatřil sedm jezdců, kteří po sobě stříleli. Čtyři byli Mexičané, zřetelně rozeznatelní podle sombrer.

Ostatní vypadali jako kovbojové.

Daleko za nimi viděl ve svitu zapadajícího slunce temnou skvrnu, která se později ukázala být stádem asi třiceti kusů skotu.

Zloději dobytka, pomyslel si, Mexičané…

Rozhodl se, že jim odřízne cestu a napadne je.

Když ho ti čtyři spatřili, chtěli se otočit, ale to jim Slocum nedovolil. Zastavil je kulkami ze své winchestrovky, které se zavrtaly do země těsně před kopyta jejich koní.

Mezitím se k nim přiblížili kovbojové. Mexičané se ocitli v pasti.

Sami od sebe zvedli ruce vzhůru a nechali se kovboji strhnout z koní a spoutat. Nekladli naprosto žádný odpor.

„Ahoj!“ zvolal jeden z kovbojů a poklepal si na okraj klobouku. „To bylo od vás slušné, že jste zastavil ty proklaté paprikožrouty. Ukradli nám dobytek. Jsem Mort Hickman, předák X v kruhu! To je Joe Himes a Zack Dalhart.“

„Hó, toho cizince znám,“ řekl Joe Himes. „To je přece Slocum.“

Hickman se usmál. „Už jsme o vás slyšeli, Slocume. Před třemi dny.“

Slocum se zazubil. „Aha. Doufám jenom, že si nechcete vydělat těch dvacet tisíc dolarů.“

„Vypadáme tak?“ prohodil Hickman. „Jsme honáci dobytka, ne lidí. Kam máte namířeno? Snad ne do Ruidosy?“

„Právě tam,“ přikývl dlouhán.

„To jsem si myslel. Celé okolí se jen hemží chlápky, co touží po vašem skalpu.“

Slocum pokrčil rameny a kývl na Mexičany. „Pověsíte je?“

„Ne, my ne,“ opáčil Hickman. „Jenom je přivedeme na ranč. Tam už máme jejich dva kumpány. Zítra je vezmeme do Shafteru k šerifovi. Ten už to s nimi vyřídí. Lynč není nic pro nás. A kromě toho by s tím ani boss nesouhlasil. Pojeďte s námi do našeho tábora! Náš kuchař dělá výborné steaky, Slocume! Do Ruidosy už se dneska stejně nedostanete. U nás se aspoň vyspíte. Co vy na to?“

Slocum neměl nic proti tomu se zase pořádně najíst. Už dlouho nic teplého nejedl.

Za hodinu se dostali k široké úžlabině, dolině uprostřed prérie. Poblíž skupiny saguárů stála pojízdná kuchyně a u ohně sedělo na sedlech šest mužů. Příjezd kovbojů s Mexičany vzbudil velký rozruch. Hickman jim řekl, kdo je Slocum, a prozradil jim i to, že jim pomohl.

„Jinak bysme se za nimi hnali ještě teď,“ podotkl na závěr.

Moc se nemluvilo. Ti muži již slyšeli o honu na dlouhána, ale nikdo z nich se nepokusil těch dvacet tisíc dolarů získat. Prostě ho přijali mezi sebe. Byli to prostí, divocí chlapi, které boss ranč X v kruhu vybral dobře.

Slocum odsedlal hnědáka a přivlekl jeho sedlo k ohni. Posadil se na něj a dostal hrnek horké černé kávy.

Právě si chtěl zapálit cigarillo, když všichni vstali, aby si šli pro jídlo.

Kuchař, drobný chlapík, vzhlédl na dlouhána Slocuma, usmál se a poznamenal: „Ty toho asi budeš potřebovat víc, co?“ Pak mu přidal několik kousků masa navíc.

Když potom Slocum hovořil s kovboji, přivedl jejich předák hovor na lovce lidí.

Slocum musel vyprávět. Některé věci však raději zamlčel. Nebyl to žádný chvástal.

Nejraději by s ním jeli do Ruidosy. Rádi by mu pomohli svými pěstmi, ale museli hnát stádo.

„Před Ruidosou je jeden opuštěný ranč,“ řekl jeden z kovbojů. „Dávej si pozor, když pojedeš kolem. Občas se tam ukrývají mexičtí bandité. Ti by tě bez hnutí brvou oddělali ze zálohy.“

„Znám ten ranč,“ odvětil Slocum. „Nemějte obavy.“

Brzy šlí spát. Z dálky Slocum slyšel zpěv jednoho kovboje, který hlídal stádo. Chvíli jen tak ležel s otevřenýma očima a hleděl do dohasínajícího ohně. Pak si přitáhl přikrývku a obličej si zakryl kloboukem.

K ránu, zrovna po snídani, se k táboru přiblížili dva jezdci. Ukázalo se, že se jedná o rančera a jeho dceru.

John Courtright nad tím užasl, ale brzy mu vše vysvětlil předák Hickman.

„Takže to jste vy,“ podotkl rančer. „Možná by vás zajímalo, co jsem včera slyšel v Shafteru. Ten

Evander McNair je v Presidiu. Pravděpodobně tam čeká, jak se vše vyvine.“

Slocumovi to náladu nezkazilo. Zatím v Presidiu nebyl. Bezpečnostní šéf Butterfield Company mu ještě za vše zaplatí.

Rančer potom hovořil s předákem a Slocum odsunul svůj odjezd, protože se mu zalíbila Belle Courtrightová. Rančerova dcera byla útlá a půvabná. Měla tmavé vlasy a úzkou, sličnou tvář barvy bronzu. Pod bavlněnou blůzou se jí rýsovala pevná mladá ňadra. Nosila těsné kalhoty z vroubkované vlněné látky, které jen zvýrazňovaly dokonalé tvary jejích dlouhých, plných stehen. Její zelené oči tvořily zvláštní kontrast k jejím tmavým vlasům.

On ji zajímal tak jako ona jeho. A neskrývala to. Vyzývavě pootevřela rty.

Přikročil k nim Courtright a řekl: „Možná se ještě uvidíme, Slocume. Bylo by mi ctí, vás pohostit na našem ranči.“

Slocum přikývl. „Nejdřív musím vyřídit jisté věci, pane Courtrighte. Ale jsem si jistý, že příležitost k návštěvě se jednou najde.“

Pak se rozloučili. Rančer si nevšiml žhavého pohledu, kterým dlouhána počastovala jeho dcera.

Ze čtyř pistolníků byli již dva vyřazeni. A několik dalších, méně nebezpečných rovněž. Kdyby vyřídil i Cheta Collinse a toho čtvrtého zabijáka, nejenže by Evanderu McNairovi nadělal starosti, ale navíc by odstrašil i ostatní. Tím si byl jist.

To, že při dosavadních setkáních s jeho esy utrpěl pár šrámů, mu nevadilo. Na jedné jizvě navíc nesejde. Navíc mu střetnutí s indiány přineslo známost s Ivy Russellovou a několik vášnivých hodin.

Dokonce i to krátké intermezzo s mexickými zloději dobytka přivítal, kvůli Belle Courtrightové. To, že se při návratu zastaví na jejich ranči X v kruhu, považoval za samozřejmost.

Slocum však nyní musel zahnat tyto svůdné myšlenky a věnovat se nepříjemným věcem. Za dvě hodiny měl minout opuštěný ranč. Nechtěl jet přímo k němu.

To by byla chyba. Mohl tam na něj někdo číhat, a to potřeboval ze všeho nejméně. Na tom polorozpadlém ranči se často skrývali mexičtí rančeři a on neměl chuť stát se obětí jejich kulek.

Nespěchal. Měl dost času. Proto odbočil a nejel na západ, kde ležela Ruidosa, ale na jihozápad. Chtěl dorazit k Rio Grande někde mezi Ruidosou a Chinati a přenocovat v pobřežních dunách. Před svítáním by pak jel podél řeky dál.

Ten, kdo se skrýval na tom opuštěném ranči, měl být velmi překvapen, až mu Slocum vpadne do boku…

+ + + + +

Bylo to kolem poledne. Slunce ještě nevyšlo, ale horizont se již zbarvil do červena. Do východu slunce zbývalo tak půl hodiny.

Slocum ležel mezi dvěma dunami porostlými kaktusy ani ne dvacet yardů od břehu Rio Grande.

Oheň, který večer rozdělal, aby si uvařil kávu, vyhasl. Hnědák přiběhl k řece, aby se napil. Příroda se probouzela.

Slocuma varoval tichý šramot. Znělo to, jakoby se někdo bos plížil pískem. Slocum se nehýbal. Předstíral, že spí.

Jeho sedlové kapsy a winchestrovka ležely několik kroků od něj a bylo jasné, že onen neznámý směřuje právě k nim. Pravděpodobně šlo o Mexičana, který si sliboval snadnou kořist.

Lehké kroky náhle utichly. Slocum slyšel chvatný dech. Zdálo se, že ten chlapík váhá. Pravděpodobně velmi dobře věděl, že si zahrává se životem. A to také byla pravda, protože dlouhán nikdy nespal bez remingtonu po ruce.

Opět se ozval onen šramot. Slocum velice dobře slyšel, že ten muž dýchá rychleji než normálně. Možná měl strach, že ho probudí.

Slocumův jemný sluch ještě registroval, že neznámý je velmi blízko. Pak náhle odhodil deku, posadil se a málem mu vrazil revolver do břicha.

Byl to asi čtrnáctiletý chlapec. Jeho snědá tvář se zkřivila strachem a úlekem. Pak se však v jeho velkých, tmavých očích objevil úsměv.

„Slocume!“ řekl ten chlapec a prostě a jednoduše vedle dlouhána spadl na zem. „Hola, muchacho!“

„Lucero Morales! To jsem si mohl myslet, chico! Ty si nikdy nedáš pokoj, co?“ Slocum vstal a poklepal mu na rameno. „Rád tě zase vidím, amigo! Jak dlouho už jsme se neviděli? Dva roky? Hm, vůbec ses nezměnil, jenoms trochu vyrostl.“

„To je pravda. A kdo roste, potřebuje jíst. Kdybych věděl, že jsi to ty, Slocume, por dios, tak bych to nezkoušel.“

„Muy bien! Věřím ti, muchacho! Co dělá Leona, hm?“

„Pořád to samé. Bude ráda, že ses vrátil, Slocume.“

„Jen pomalu, Lucero! Teď si nejdřív uděláme něco na snídani. Pak půjdeš do Ruidosy a něco vyřídíš Leoně, ano?“

Chlapec přikývl a zmizel, aby nasbíral dřevo. Slocum mu půjčil nůž.

S chlapcem se znal už déle než dva roky, od chvíle, kdy se poprvé objevil v tomto kraji na Rio Grande. Stali se z nich dobří přátelé. Lucero neměl rodiče, a tak si vydělával na živobytí tím, že pomáhal v jedné posadě, která patřila Leoně Ramosové. Za to tam mohl spát a jíst. Přilepšoval si drobnými krádežemi.

Krom toho mu Leona občas dala peso. Za zprávu, že Slocum je tady, by však klidně mohl dostat pesa i tři…

Zatímco jedli, tázal se Slocum Lucera na novinky. Chlapec vždycky věděl všechno, co se v Ruidose děje. Nebylo tedy divu, že mu pověděl, že tam na něj číhají tři muži.

„Nejsou tam spolu,“ poznamenal. „Ale chtějí to samé, Slocume. Leona je hrozně neklidná. Včera říkala, že bude orodovat u Panny Marie Guadelupské za to, aby ti zabránila sem přijet. Jenže já jsem věděl, že přijedeš. Jenom jsem nevěřil, že to bude tak brzo, Slocume.

Když si dlouhán zapálil cigarillo, zeptal se ho Lucero: „Co teď budeš dělat?“

Slocum chvíli přemýšlel, aby pak odpověděl: „Nejdřív se podívám na ten starý ranč. Je možné, že tam…“

„To je pravda. Od předvčerejška tam přebývá jeden Americano. Viděl jsem, jak zastřelil dva pistolery.“

„Co?“ Slocum vrhl na Lucera Moralese udivený pohled. „On zabil dva Mexičany? Proč, proboha?“

„Protože ho tam nechtěli pustit,“ odvětil chlapec. „Jako by tam čekali, asi na své compaňeros, zloděje dobytka, Slocume. V Ruidose není žádný šerif a rurales nemají nic proti, když ti darebáci kradou dobytek a přivádí ho do Mexika.“

Slocum zavrtěl hlavou. „Lucero, amigo, ti pistoleros mě nezajímají. Jejich compaňeros nepřijedou. Byl jsem při tom, když je chytili. Ten Americano je tu kvůli mně. Už se ukázal ve městě?“

Malý Mexičan zavrtěl hlavou. „No, amigo!“

„O.K. Takže ty teď poběžíš za Leonou a řekneš jí, že přijdu, až se setmí. Předtím pojedu na ten starý ranč. Tam zůstanu až do večera. Pověz jí, že přijdu od řeky, přes dvůr. Ať nechá bránu jen přivřenou. A vyřiď jí, že hned půjdu nahoru.“

Lucero přikývl. „Můžeš se na mě spolehnout, amigo!“ Usmál se a dodal: „Ty chceš čekat až do rozednění? Ano? A pak se tam objevíš jako vlk mezi ovečkami?“

„Nějak tak, chico!“ zasmál se dlouhán. „A hlavně o tom musíte s Leonou mlčet. Nikdo se nesmí dozvědět, že jsem v Ruidose. Comprende, amigo?“

Chlapec se chápavě usmál.

Slocum sbalil své věci, osedlal hnědáka a vzal Lucera kousek s sebou, až před vesnici. Tam se rozdělili. Zatímco Lucero běžel do Ruidosy, Slocum ji obešel a jel několik mil na sever, načež odbočil na západ. O půl hodiny později zastavil v protáhlém dolíku, kde slezl ze sedla a nechal hnědáka pást se.

Dál šel pěšky.

Dorazil ke konci dolinky, lehl si a plazil se, dokud se neocitl na dohled ranče.

Nebylo to velké stavení. Hlavní dům, dvě stáje, malá noclehárna, ke které byla přistavena kuchyně. Všechno kromě studny bylo zchátralé.

Slocum se domníval, že ten chlapík, který na něj číhal v Chinati Mountains, bude v hlavním domě s okny do dvora. Věděl, že když se bude chovat opatrně, nemůže být viděn. Navíc ten chlápek netuší, že přijde pěšky. Krýt se tam neměl za co, kromě několika kaktusů s dostatečně silnými kmeny.

Slocum se přikrčil a běžel k zadní stěně domu, což bylo nějakých čtyřicet yardů. Dvakrát se zastavil a skryl se za některý z kaktusů, aby zpoza něj pozoroval dům.

Nic se nehýbalo. Nikdo se neukázal.

Pak konečně dorazil k zadnímu vchodu. To, co dřív bývalo zahradní kuchyní, nyní vypadalo jako prales v miniaturním vydání. Všude rostl plevel a bodláky všech barev.

Slocum stál přímo vedle tří schůdků.

Lucero mu řekl, že chlápek, který je v tom domě, naložil těla obou Mexičanů na jejich koně a ty pak odehnal.

Tu strnul. V domě se ozval nějaký šramot, jako by někdo odsunul židli.

Ano, někdo vstal a nyní chodil po domě. Zavrzaly dveře a ozvaly se kroky. Slocum ten dům z dřívějška znal. Ten muž musel nyní být v kuchyni.

Několik vteřin uvažoval. Zadní dveře domu se otevíraly ven. Nemohl tedy prostě vstoupit dovnitř a strčit tomu chlápkovi remington pod nos.

Zato se však nabízelo jiné, velmi jednoduché řešení.

Pomalu vytáhl šestiraňák a opatrně natáhl jeho kohoutek. Panovalo takové ticho, že ten muž vevnitř mohl tiché kovové cvaknutí slyšet.

„Hej!“ zabručel náhle Slocum. „Vyjdi ven, ať jsi, kdo jsi!“

Dvě minuty se nic nedělo. Ten chlápek pravděpodobně přemýšlel. Pak se konečně ozval.

„Slocume, ty parchante - jsi to ty?“

„Samozřejmě. Vyjdi rychle ven, jestli nechceš, abych ti tu tvou barabiznu podpálil!“

Odpovědí mu byl smích. Ironický hlasitý smích.

„Proč nejdeš ty dovnitř, Slocume? Teď na mě čekáš ty, včera jsem na tebe čekal já. V horách.“

Slocum se přesunul k rohu domu. Měl strach, že zabijáka napadne střílet skrz zpráchnivělé dveře. Zde, na rohu byl relativně v bezpečí, protože silné trámy by kulky zastavily.

„To je tvoje věc. Nemusels za mnou jezdit, hombre! Tak co? Půjdeš, nebo ne? Rozmysli si to, jestli nechceš shořet na uhel. Ten dům je proschlý jak troud. Nebude problém ho podpálit. Kdo vlastně jsi, Chet Collins?“

Opět se ozval smích. Pak Collins zvolal: „Uhodls, Slocume! Pro mě za mě, klidně si ten ohýnek udělej!“

„O.K., jak chceš!“ Slocum ho však upálit nechtěl, ačkoli by si to ten bandita možná i zasloužil.

Obešel dům a připlížil se ke dveřím.

„Hej, Slocume!“

Chet Collins byl stále v kuchyni a volal na něj. Dlouhán usoudil, že nastal vhodný okamžik, aby jednal.

Dvěma rychlými kroky se dostal ke dveřím a rozkopl je. Vložil do toho tak velkou sílu, že dveře narazily do zdi a rozpadly se.

Slocum vtrhl dovnitř, uviděl proti sobě dveře kuchyně a pravou nohou převrhl stůl, aby se za ním mohl krýt.

S hlasitým řinčením se na všechny strany rozletěly plechové misky, hrnky, konvice a další nádobí.

Chet Collins zaklel, vyhlédl zpoza rohu a reflexivně vystřelil na to, se pohnulo a co viděl jako první. Byla to kutálející se konvice. Po zásahu kulkou nadskočila a odvalila se ke stěně.

„Asi si myslíš, jak jsi chytrý, co?“ vykřikl Collins. „Ale na mě nemáš, na mě teda nemáš, amigo! Já tě dostanu! A tvůj smradlavý skalp mi vynese třicet tisíc dolarů! Živý se odtud nedostaneš! Ostatním se protáhnou ksichty, až zjistí, že se mi to podařilo!“

Slocum se usmál. „Co se ti podařilo, ty tlučhubo?“

Chet Collins stál v kuchyni, hned vedle dveří, s nabitým koltem v ruce. Okamžitě vyměnil prázdnou nábojnici za nový náboj. Šest kulek bylo lepších než pět.

Zabiják chvatně přemýšlel, jak by mohl Slocuma vylákat z jeho úkrytu. Viděl, za co se schoval. Jestli v tom domě bylo všechno trouchnivé, ten stůl ne. Jeho deska byla ze silného dubového dřeva. Olověné kulky se do ní ani nezavrtaly, jen se každá rozplácla.

„Dostanu tě, ty zatracený parchante!“ zasyčel Collins. „Zatím dýcháš, ale nebude to dlouho trvat!“

„Už se mi třesou kolena. Za chvíli se podělám strachy, Collinsi!“ Slocum se nahlas rozesmál. „Co vlastně máš v hlavě? Slámu? No, mozek určitě ne. Myslíš si, že jsem sem přišel proto, abych se nechal oddělat od někoho takového, jako jsi ty?“

Chvíli panovalo ticho. Pak se opět ozval Collins. „Proč jinak?“

Dlouhán se znovu rozesmál. „Protože dobře vím, že se všichni setkáte tady na jihu. Dva už jsem dostal, Aidmana a Hamptona. Ty jsi další na řadě, Collinsi. Vlastně je pro tebe rychlé kulky škoda, ty holomku. Pročs zastřelil ty dva Mexičany?“

Collins neodpověděl. Něco ho totiž napadlo. Nad Slocumem visela ze stropu stará kerosinová lampa, těžký kousek, jaké se kdysi vyráběly.

Kdyby se mu ji podařilo sestřelit, spadla by Slocumovi na hlavu. A i kdyby ho nezabila, určitě by rozptýlila jeho pozornost. A tak by Collins získal příležitost, na kterou čekal.

Jenže nebylo to tak jednoduché. Aby mohl namířit, musel opustit svůj úkryt vedle dveří. A Slocumovo střelecké umění rozhodně nepodceňoval.

Jedna možnost zde samozřejmě byla, a na jinou nepřišel. Musí odvést Slocumovu pozornost, tak jako se to povedlo jemu, když vystřelil po konvici od kávy.

Slocum zůstal klidně ležet, když Collins hodil z kuchyně do místnosti starou misku. O lampě věděl, ležel přímo pod ní.

Uvažoval, co by tak asi dělal na Collinsové místě. Věděl to. Sestřelil by ji.

Usmál se. O.K., pomyslel si, jak chceš. Však tě to ještě bude mrzet!

Pomalu, aniž způsobil nějaký hluk, natáhl nohy a pokusil se zapřít. Podařilo se mu to o jedno nadzvednuté prkno podlahy.

Pak čekal.

Tu Collins vyskočil zpoza rohu a vypálil.

Bezpochyby to byl dobrý střelec, protože zasáhl hák, na němž lampa visela, a jedinou ranou jej vyrazil ze stropu.

Kulka však ještě ani nenarazila do háku, když Slocum odstrčil stůl a odrazil se od prkna, aby se posunul dál.

Lampa dopadla na místo, kde před chvílí ležel. Collins ani nestačil zaklít, protože Slocum na něho hned vystřelil.

První kulka zasáhla rám dveří a vyrvala z něj dlouhou třísku. Druhá hvízdla Collinsovi těsně

nad hlavou, dokonce jej škrábla. Pro Slocuma to muselo vypadat tak, jako by to zabiják koupil naplno. A Collins toho využil. Skácel se dozadu a vykřikl, jako by to zranění bylo smrtelné. Chvíli sténal a pak se odmlčel.

Slocum mu ovšem nevěřil. Příliš často byl svědkem nepříjemných překvapení. Proto nevstal, ale pomalu posunoval převržený stůl před sebou jako štít až ke dveřím kuchyně.

Dál se s ním ovšem dostat nemohl, takže ho musel postavit na užší hranu. Pak jej strkal dál - do kuchyně.

Když vrazil do Collinsovy nohy, zabiják náhle vyskočil, triumfálně vykřikl, naklonil se přes stůl a chtěl zmáčknout spoušť. Slocum ovšem v takových situacích vždycky počítal s něčím podobným, a tak reagoval rychle. Hlavou mu vrazil do ruky s koltem. Collinse to tak překvapilo, že pustil zbraň na podlahu. Potom jej Slocum chytil kolem krku a Collins se poroučel k zemi.

Slocum se okamžitě ocitl nad ním. Než se Collins mohl zvednout, chytil ho dlouhán za rameno a praštil s ním o podlahu. Ozval se tupý zvuk, když Collinsova hlava narazila do práchnivých desek.

Chet Collins zavrtěl hlavu a rozkašlal se, protože se mu do nosu a do úst dostal prach. Slocuma viděl nad sebou jen mlhavé. Přesto se rozmáchl pravačkou a chtěl mu dát co pro to. Vtom však koupil tvrdou ránu do brady.

Jelikož zabiják v tom okamžiku poněkud otočil hlavu, Slocumovi se svezla pěst po jeho tváři.

Collins vykřikl zlostí, převalil se a podařilo se mu dostat na kolena.

V tom momentě ho Slocum chytil za košili a zvedl ho. Potom Collinse vrhl do rohu, kde stála židle. Zabiják přistál přímo na ní.

Slocum ho opět chytil za ramena, ale Collins využil krátký okamžik jeho nepozornosti a kopl ho do břicha.

Slocum pocítil velkou bolest, avšak dokázal ji překonat a zareagoval s rychlostí, se kterou Collins nepočítal.

Aniž ho pustil, udělal kotoul vzad a tak Collinsem praštil o zem. Při nárazu se prolomila dvě prkna podlahy. Zabiják přidušeně zaklel.

Hbitě jako puma se však převalil stranou, překvapivě rychle vyskočil na nohy a vrazil Slocumovi hlavou do hrudi.

Slocuma, který už nemohl uhnout, srazil náraz dozadu. Collins se opět hrnul k němu, ale Slocum ho chytil a strhl k zemi. Počkal na příhodný moment a pak udeřil pravačkou.

Ta rána nebyla příliš silná. Collins chtěl uhnout, zavrávoral dozadu, pak zakopl, spadl na mosaznou pumpu v rohu kuchyně a roztříštil si lebku.

Zadýchaný Slocum přišel k němu a prohlédl si ho. Potom si k něm dřepl a zvedl mu bradu.

„Jo, Chete Collinsi,“ zamumlal, „kdo s čím zachází, tím také schází. Chtěls to sám, hombre.“

Prohledal mu kapsy a našel kartu. Kárové eso. Slocum si ji schoval.

Pak šel ven. Collinsův kůň stál ve stáji. Tam také našel rýč.

Ačkoli byl po zápase velmi vyčerpaný, vykopal Collinsovi v zahradě hrob. Pochoval ho i se všemi jeho věcmi.

Potom se umyl u studny, v kuchyni si uvařil jídlo a v obývacím pokoji vykouřil cigarillo.

Takže to by byl třetí zabiják, pomyslel si. Evander McNair možná ani nebude potřebovat vyplatit těch 30 tisíc dolarů. Kdo jenom může být ten čtvrtý? Možná je to jeden z těch tří v Ruidose.

McNairových pistolníků však už měl dost.

Ten gauner, uvažoval, si skutečně myslí, že mě jeden z těch čtyř dostane. Však počkej, amigo, za to mi zaplatíš!

Evander McNair tou dobou pobýval v Presidiu. To od něj byl navýsost neopatrné. Na texaském území totiž nemohl počítat s pomocí zákona. Zatykače Butterfield Company zde byly jen cárem papíru.

Slocum dobře znal Earla Logana, šerifa Presidia. Neměl však tušení, zda Logan ještě žije a jestli je vůbec v Presidiu. Pokud tam byl, nemusel se z jeho strany ničeho obávat, kdyby McNairovi trochu zatopil.

+ + + + +

Pozdě odpoledne měl Slocum návštěvu. Nemilou, nicméně ne nečekanou.

To, že se tam objeví Mexičané, očekával. Věděl, že pro mexické bandity je tento starý ranč cosi jako základna či odpočinková stanice. Ani v Ruidose, ani v Candelarii nebo v Chinati neměli šerifa či marshala. Jen občas se tam objevovala pohraniční kavalerie, která se přebrodila přes řeku, nebo federální marshal. Nejbližší šerif však seděl až v Shafteru či v Presidiu. Nebylo proto divu, že se v tom kraji cítili mexičtí bandité velmi dobře.

Proto se John Courtright před nějakou dobou rozhodl tvrdě udeřit, potom co mu z odlehlých pastvin jeho ranče Mexičané odvedli dobytek. Jeho kovbojové byli pro bandoleros jediným skutečným nebezpečím.

Ale k oné návštěvě. Byli to dva zpustle vypadající muži. Pomalým tempem jeli k ranči. Slocumův valach stál ve stáji vedle Collinsova koně. Slocum byl v obývacím pokoji, protože venku pro něj bylo příliš horko.

Když uslyšel dusot kopyt, chopil se winchestrovky a přišel k oknu.

Oba Mexičané přijeli na dvůr, zastavili se a rozhlíželi se.

„Maldito,“ řekl jeden z nich, „po Nuňovi a Hernandovi ani stopy! Poros todos los santos! Já z nich stáhnu kůži zaživa! Podívej se do stáje, jestli tam jsou jejich koně.“

„Proč nejdeš do domu?“ namítl jeho kumpán.

„To jsou mi otázky! Oba budou spát! Nejdřív chci vědět, jestli tu mají koně. Když ne, tak budou v Ruidose u nějaké puty.“

Slocum se pousmál. To budou hledat dlouho, pomyslel si. Oba, onoho Nuňa i Hernanda, měl na svědomí Collins.

Napjatě čekal, jak budou bandité reagovat, když uvidí jeho a Collinsova koně. Winchestrovku měl připravenou. Jako vždy od chvíle, co za ním McNair poštval své honící psy. Jeden Mexičanů slezl ze sedla a šouravými kroky se vydal ke stáji. Když se o něco později vrátil, zračilo se v jeho neštovicemi poznamenaném obličeji překvapení.

„Hej, co se děje, muchacho?“ otázal se jeho kumpán.

„Americanos!“ zvolal jeho druh. „V domě musí být gringové!“

Z vymláceného okna se vysunula hlaveň pušky. Mexičané se prudce otočili. Ten na koni tasil kolt a vypálil. Kulka vletěla do místnosti a zavrtala se do stěny.

„Hej, ty ses zbláznil, hombre?!“ zvolal Slocum. „Schovej ten kolt, nebo ti pošlu olovo!“

Zbabělý ten chlapík rozhodně nebyl. V ruce držel revolver. „Kdo jsi, gringo?“ vztekle vykřikl. „A kde jsou moji přátelé?“

„Do toho, kdo jsem, ti nic není,“ opáčil Slocum. „A tvoji přátelé jsou mrtví. Jestli si ale myslíš, že jsem sejmul já, tak se mýlíš. A teď zmiz!“

„Tys je oddělal!“ zabručel Mexičan. „Vyjdi ven, ať tě můžu poslat do pekla! Budeš tam Nuňovi a Hernandovi pucovat holínky!“

„Cože?“ zasmál se Slocum. „Takové špinavé holínky, které si sami nikdy nečistili?“

Mexičan opět vypálil. Slocum s ním ztratil trpělivost. Vypálil z winchestrovky a povedlo se mu to, co se nepodařilo Mexičanovi -totiž trefit.

Zasáhl ho do předloktí.

„Další kulku dostaneš do palice, hombre!“ zvolal Slocm. „A teď zmiz! A pověz svému příteli, ať vezme tvůj kolt a pak ti ho dá.“

Raněný zaklel. „Por diablo, kdo jsi?“

„To nehraje roli. Nemám proti vám nic, když se budete chovat rozumně. Mimochodem - jestlis náhodou hledal ještě pár muchachos, tak je chytili lidé z ranče X v kruhu. Tak to dopadá, když se krade dobytek!“

Odpovědí mu byla salva divokých mexických nadávek. „Gringos malditos!“ zabručel ten chlapík. „Za to budete pykat! My se vrátíme! Ale ne sami, gringo!“

„Neprovokuj mě, hombre. Nejsem zdejší. Až přijedete, tak tu už dávno nebudu. Chtěl jsem si tu jen trochu odpočinout.“

Druhý Mexičan vylezl do sedla, načež oba odjeli pryč. Slocum za nimi hleděl a vrtěl hlavou.

+ + + + +

Slocum zůstal na ranči, dokud se úplně nesetmělo. Ani si neuvařil kávu. Však mu Leona poskytne všechno, čeho se jeho tělu zachce. A ještě mnohem víc.

Přestože se nikdo neukázal, byl stále ve střehu. Krajinu zalil svit úplňku a ti dva Mexičané, kteří tam odpoledne byli, se klidně mohli schovat někde mezi rančem a Rio Grande a počíhat si na něj.

Nic se však nestalo, pravděpodobně se přebrodili na druhý břeh.

Slocum bez větších problémů dorazil k Rio Grande. Ruidosa nyní ležela po jeho levé ruce. Poznával její domy, viděl světla vycházející z oken a slyšel hru na kytaru a ženský zpěv.

Usmál se. To znal. V Ruidose uměli žít. Měli tam saloon a tři posady. Jelikož se tam pašovalo, bylo vše levné. Především mexické víno, tequila a pulque. Ceny whisky už se musely přizpůsobit. Ani jídlo nebylo drahé. Ruidosa dokázala člověku poskytnout mnoho důvodů k radosti. Tenkrát se s ní jen těžko loučil - hlavně s vášnivou Leonou Ramosovou. Už se těšil, že ji brzy zase uvidí.

Lucero Morales dodržel slovo a předal Leoně jeho vzkaz.

Jen co se dostal k řece, stanul před branou. Leona ji normálně zavírala, teď ale byla otevřená. Zavedl oba koně dovnitř, zavřel bránu na závoru a odvedl zvířata do stáje.

Když vstoupil dovnitř, zašramotilo cosi v seně a ozval se tichý chlapecký hlas. „Tady jsi, amigo!“ Byl to Lucero.

„Na tebe se dá doopravdy spolehnout, chico,“ stejně tiše odvětil Slocum. „Víš ty co? Odsedlej koně a nakrm je. Za to ti ráno dám zlaťák. O.K.?“

„O.K., Slocume!“

„Psst! Nejmenovat, amigo! Zapomeň, že jsem tady. Aspoň do zítřka. Buenas noches, Lucero.“

„Buenas noches, amigo,“ odpověděl chlapec.

Slocum si vzal pušku a sedlové kapsy a opustil stáj. Na toho hocha se skutečně mohl spolehnout. Lucero se o jeho koně postará, jako by byl jeho vlastní.

Opatrně, rozhlížejíc se na všechny strany, přešel přes dvůr. Také zadní vchod posady byl otevřený. Slocum vklouzl dovnitř. Naslouchal.

Jako vždy tam panoval čilý ruch. Ozýval se dívčí smích, kdosi hrál na kytaru, cinkaly skleničky a někdo španělsky nadával.

Muži, kteří šli po něm, se v Leonině posadě určitě nezdržovali. Pravděpodobně se sešli v saloonu Hala Thompsona.

Slocum vyšel nahoru. V patře tlumeně svítila kerosinová lampa. Leona ji tam jistě rozsvítila proto, aby mu to ulehčila. Nepotřeboval to. Cestu do jejího pokoje by našel i se zavázanýma očima. I po těch letech.

Leona Ramosová obývala dva dobře zařízené pokoje, které byly spojeny dveřmi. Když je za sebou zavřel, ozval se smích. Její smích. Okna měla zatažené závěsy. Na stěnách visely dvě lampy. Na stole ležel podnos se studeným masem, tortillami a kukuřičným chlebem, vedle stála láhev červeného vína.

Slocum položil pušku a sedlové kapsy na židli, sundal si klobouk a prohrábl si zpocené vlasy. O několik minut později byl v ložnici. Svlékl se a otevřel tapetované dveře, za nimiž se nacházel malý kabinet. Když byl hotov, natáhl si kalhoty a vrátil se zpátky, aby se posilnil.

Domníval se, že Leona přijde, teprve až zavře posadu. Bylo by nápadné, kdyby odešla v neobvykle časnou hodinu.

Měl pravdu. Objevila se až krátce před půlnocí. Ačkoli se snažila nezpůsobit hluk, nepodařilo se jí to.

Slocum ležel na její široké posteli a zdánlivě spal. Ve skutečnosti však byl vzhůru, i když měl zavřené oči. Nechtěl se nechat překvapit.

Slyšel, jak vedle něco postavila na stůl, vyzula si boty a tiše vklouzla do ložnice.

Když stanula u jeho postele a pohlédla na něj, otevřel náhle oči a usmál se na ni.

„Slocume, ty ďáble!“ vyhrkla a padla mu do náruče. „Tak dlouhos mě nechal čekat, miláčku,“ zašeptala. Jeho tvář ovanul její horký dech vonící po tequile. „Málem se to nedalo vydržet! Ale teď jsi tady a my - madre de dios - ti muži - skoro jsem na ně zapomněla, Slocume. Chtějí tě zabít, kvůli penězům.“

Zdálo se, že mu ta poznámka vůbec nevadí. Něžně ji pohladil. Leona na sobě neměla nic kromě blůzky a sukně.

Spodní prádlo si nevzala, to kvůli Slocumovi, tomu vysokému, silnému Američanovi, který ji znovu navštívil.

„O tom si můžeme promluvit později, děvče,“ bylo vše, co řekl k tématu Butterfield.

„Dobrá, dobrá,“ zabručela Leona Ramosová. „Potom ti o všem povyprávím, Slocume!“

Očima se pásl na jejím krásném těle. Na všechno ostatní v těch chvílích zapomenul. Existovala jen Leona. Žlutavý svit nástěnné lampy jen zvýraznil půvab její snědé tváře. Cítil, že na něho upírá své tmavé, mandlové oči. Měla pootevřená ústa, její rudé rty se leskly vášní a její pevná ňadra se zvedala a zase klesala v rytmu jejího dechu.

Je krásná jako cizokrajná rostlina, jako orchidej, pomyslel si Slocum. Krásná, zvláštní, ale také nebezpečná, když si člověk nedává pozor.

Z jejích vlasů stoupala omamná vůně. Musela si je navonět nějakým parfémem. Možná se dokonce stihla i vykoupat.

„Slocume,“ vzdechla Leona, „musíš mě svléct!“

Slocum neodpověděl, ale jednal. Leona Ramosová strnula, když ucítila jeho prsty, které jí přetahovaly její vyšívanou blůzu přes hlavu a pak rozepnuly sukni.

Kochal se pohledem na její sličné tělo.

„Pane Bože, Slocume!“ zašeptala. „Pročs mě nechal tak dlouho čekat?“

Později, když leželi vedle sebe a oddechovali, se jí Slocum díval do očí a četl v nich, že od něj očekávala víc. Jeho vášeň však byla tlumena myšlenkami na zítřejší den.

„Por dios,“ zasténala, „cos to se mnou udělal, Slocume?“

Když už si myslela, že popustí uzdu svým citům, položil jí otázku, která ji zchladila.

„Co víš o těch čtyřech esech, muchacho? A kdo v Ruidose má to čtvrté eso? Srdcové eso?!“

„Vrátíš se ke mně, když ti to všechno řeknu, Slocume?“ vyhrkla. Když přikývl, vyslovila jedno jméno: Don Farreli.

Slocum toho zabijáka, který neblaze proslul jako lovec lidí v mnoha státech Unie, znal.

„To si teda Evander McNair postavil pěknou zabijáckou gardu,“ zamumlal. „Aidman, Hampton, Collins a Farreli! Hezká sestava! Kde ho najdu?“

„Je ubytovaný naproti u Thompsona. A ti dva další také. Jenže ti nejsou ani zdaleka tak nebezpeční jako Farreli! Znám takové, jako je on, Slocume! Musíš být opatrný.“

Slocum se náhle rozesmál. „Já už se s ním vypořádám, chico! Už na to nemysli!“

Přitulil se k ní a ona se k němu obrátila. „Ty,“ zašeptala, „vzala jsem s sebou láhev šampaňského, stojí vedle! Jestli máš žízeň…“

„Ne,“ opáčil. „Napijeme se potom! Nemyslíš, že teď můžeme dělat něco lepšího?“

V následující půlhodině Leona Ramosová rozhodně nepřemýšlela o šampaňském.

+ + + + +

Slocum posnídal s Leonou nahoře v patře. Přinesla mu jídlo nahoru, zatímco on se koupal v prádelně za domem.

Oba pozdě vstávali, čemuž se po takové noci nedalo divit.

Ještě ani nedojedli, když se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vstoupil Lucero Morales.

Popřál jim dobré ráno a bez vyzvání se posadil. „Ti tři gringos už jsou vzhůru a zase se zpíjejí,“ oznámil. „Víš, co jsem včera slyšel, amigo?“

Slocum odložil šálek kávy a pohlédl na něj. „Ven s tím, muchacho!“

Lucero se zazubil.

„Ti tři ani neví, jak vypadáš, Slocume. Jenom to, že jsi vysoký a že jezdíš na starém, zjizveném hnědém valachovi. Jak vlastně chtějí poznat, že jsi to ty?“

Slocum se zarazil, načež se usmál. „Máš pravdu, chico. To tedy znamená, že tam klidně můžu jít a pobavit se s nimi. Je to tak?“

„Je!“ přisvědčil Lucero.

Leona Ramosová se na Slocuma obořila: „Ty ses snad zbláznil, Slocume!? Třeba to řekli jen tak!“

Zavrtěl hlavou. „To si nemyslím, děvče. Proč by to dělali? Odpovídá to tomu, že jsem Farrella ještě nikdy nepotkal. Takže mě nezná a já neznám jeho. Chico,“ řekl a obrátil se na hocha, „máte tu ještě stáj?“

„Samozřejmě.“

„Dobře! Pak osedlej druhého koně a přiveď ho tam. A vyprázdni sedlové kapsy. Pro všechny případy. Jestli bude Farreli chtít vidět mého koně, tak mu ho ukážu.“

Lucero chápal. „Ty jsi ale lišák, Slocume! A jestli se mě někdo z nich zeptá, kde jsi, pak - amigo, jednos ale nedomyslel! V Ruidose je hodně chlápků, co tě znají z dřívějška. Nemyslím, že by tě prozradili úmyslně, ale neúmyslně možná ano.“ Slocum se poškrábal na bradě.

„Hm, na to jsem nepomyslel!“ „Ale já ano,“ řekl chlapec.

,,Thompson tě určitě neprozradí,

Slocume. „Ten by si oddechl, kdyby se zbavil těch tří.“

„Hm, přesto, chico. Dělej, co ti říkám. Riziko vezmu na sebe.“

„O.K.,“ prohodil Lucero a opět zmizel.

„Tys musel úplně zešílet, Slocume,“ rozčilovala se Leona. „Proč si to s nimi chceš rozdat? Kdo nebo co tě k tomu nutí?“

Položil pravou ruku na její levou a odvětil: „Ty tomu nerozumíš, chico! Evander McNair zamíchal karty na ďábelskou hru. A pak rozdal. Čtyři esa pro Slocuma! Bohužel mu zatím můžu vrátit jenom tři karty. A pikové eso má ve středu díru. Tu čtvrtou kartu prostě ještě nemám. A právě proto to musím udělat, Leono.“ Zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím, Slocume.“ „Není to tak hrozné,“ zasmál se. „Nedělej si o mě starosti, chico. Já už jsem zvládl jiné věci. Tak zatím.“

Leona znala dlouhána dost dobře na to, aby věděla, že přemlouvat ho by nemělo smysl. Co si jednou usmyslel, to chtěl dokončit.

Povzdechla si a vstala. Když přistoupil ke dveřím, objala ho a zašeptala: „Buď opatrný! Chci si tě ještě užít!“

Políbil ji a odešel. Zatímco scházel po schodech, překontroloval své dva šestiraňáky. Byly v pořádku a nabité.

Tu se objevil Lucero. „Vyřízeno,“ řekl. „Kůň stojí ve stáji.“

„Skvělé,“ pochválil ho Slocum. „Tady.“ Sáhl si do kapsy a vytáhl odtud zlatou minci. „Ta je pro tebe. A koně si můžeš nechat i se sedlem. Muž, který na něm jezdil, je mrtvý. I on měl u sebe kartu - kárové eso. Čtvrté eso má Farreli. A já si pro něj přijdu!“

Chlapci se rozšířily oči, když hleděl na zlatou minci, kterou mu Slocum podával. Těkal pohledem mezi ním a Slocumem.

„To - to je moje?“ koktal. „Ale to - to je přece - moc! Nespletl ses, Slocume?“

„Ne. Je to tak, jak říkám, Lucero. Napíšu ti doklad, který bude potvrzovat, že ti ten kůň patří.“

Nechal tam chlapce stát a opustil posadu. Když potom kráčel po Main Street, plně se soustředil na to, co stálo před ním.

Farreli a ti dva udělali chybu, když začali tak brzo ráno pít.

Slocum sám nebyl žádný velký pijan. Čas od času si dal sklenici vína nebo whisky, ano, ale pravidelně nepil. A v tak vypjatých situacích nepil ze zásady.

Ovšem to, že se ti tři takto zpíjeli, nebyla jeho věc. Každý žil, jak uměl. A jak dlouho mohl. A ten, kdo sám sobě kopal hrob, z toho nemohl vinit nikoho jiného.

Saloon zel prázdnotou, až na barmana a tři muže. Slocum viděl, že muž za pultem vytřeštil oči a neznatelně zavrtěl hlavou. Dobře se s Thompsonem znali.

Když přistoupil k baru, upřely se zraky těch tří na něj. Ten přední musel být Farreli. Byl ozbrojen dvěma revolvery, které měl pověšeny nízko u pasu. Jeho tvář se podobala výrazu hladového supa. Slocum ještě nikdy neviděl tak dlouhý a špičatý nos. Úzké rty prozrazovaly bezcitnost. Farreli měl neklidné, propadlé oči.

„Něco se vám na mně nelíbí?“ zeptal se Slocum.

„Možná,“ zavrčel muž se supí tváří. „Nejste náhodou Slocum?“ „Kdo to má být?“ dělal Slocum hloupého.

„Jeden zatracený bastard!“ odvětil Farreli. „Ještěs o něm nikdy neslyšel?“ „Ještě ne. A na toho tu čekáte?“ „Trefa, pane…“ Farreli na Slocuma vrhl nedůvěřivý pohled.

Ten odpověděl okamžitě: „Jmenuju se Glenn Mills. Cestuji do Presidia.“ V poslední větě ani nelhal.

„Aha,“ prohodil Farreli, kterého Slocum přestal zajímat. Otočil se a věnoval se své sklenici.

„Povězte mi, pane,“ zajímal se Slocum, jak vlastně chcete poznat, že ten, ten…“ „Slocum,“ pomohl mu Farreli. „All right, díky. Takže, jak vlastně budete vědět, že přijel do města?“ Farreli mávl rukou. „Sám to vyžvaní, je to mluvka. A až se objeví, tak ho rozstřílím na tisíc kousků.“

Slocum přikývl a projevil plné pochopení. „Předpokládám, že ti dva patří k vám?“

Farrella se opět zmocnila nedůvěra.

„Poslouchejte,“ zavrčel. „Co jsou to za otázky? Proč vás zajímá, že…“

Slocum mu skočil do řeči. „Ptám se jenom proto, že si těžko můžu představit, jak budete spolupracovat. Jestli ten chlápek doopravdy přijde, tak se vy a vaši přátele dostanete do křížku. A to by bylo špatné, ne?“

Farreli praštil pěstí do pultu.

„To nejsou moji přátelé, sakra! Já si vydělám o deset tisíc dolarů víc, když toho ksindla dostanu. Všichni chtějí Slocuma vyřídit a zkasírovat Butterfieldovu odměnu. Ale nakonec ho, pane, dostanu já!“

Slocum pokrčil rameny. „To je vaše věc, pane. Barmane, dal bych si ještě jednu whisky.“

Jednu si povolil. Položil peníze na pult, vzal si sklenici, vypil ji a opustil saloon.

Právě byl uprostřed Main Street, když ze saloon vyběhl Farreli. Vypadalo to, že ho něco napadlo.

„Hej, chlape!“ zvolal na Slocuma. „Na jakém koni jste to přijel?“

„Stojí ve stáji. Podívejte se na něho sám.“

„Není to náhodou hnědý valach s mnoha jizvami?“

Slocum zavrtěl hlavou. „Říkám vám přece, že se máte podívat, pane.“

Farrellovi to stále nestačilo.

„Víte, pane, ten Slocum nemá jenom hnědáka, ale i dva revolvery - tak jako vy!“

Slocum se chladně zasmál. „A vy, pane.“

„To je pravda. Jenže ten bastard nemá kolty, nýbrž remingtony. A jaké máte vy, he?“

„Nebudete tomu věřit, pane, remingtony. V každém pouzdře jeden. Ještě něco?“

„Ano.“ Farreli s ním hrál hru, to se teď jasně ukazovalo. Možná ho upozornil jeho instinkt, už když Slocum vešel do saloonu.

„Dva remingtony! A vysoký jste také, pane. Dobrých šest stop bych řekl. A jste si jistý, že nemáte hnědáka? No,, koně člověk může vyměnit. Ale ten, kdo jednou má dva šestiraňáky u pasu, tak je mění nerad. Nebo máte jiný názor?“

„Co tím vlastně chcete říct?“ opáčil Slocum, který chtěl tuto hru hrát, dokud to šlo. „Nemáte co dělat, nebo co?“

„Chci jenom zjistit, jestli jste Slocum nebo ne.“

„A kdybych byl?“

Slocum se začal připravovat na přestřelku. Don Farreli už teď věděl zcela jistě, koho má před sebou.

„Tak byste za pár minut nebyl a já bych mohl vyinkasovat 30 tisíc dolarů. Je to jednoduché, pane!“

„Opravdu?“ provokoval dlouhán.

Farrellovi konkurenti vše pozorovali zpoza dveří salonu. Zdálo se, že je ta slovní výměna zajímá. Ti chlápci se Slocumovi líbili stejně tak málo jako Farreli.

„O.K., Farrelle. Já jsem Slocum! Teď už to víš. Jsi poslední z McNairovy čtverky. Máš srdcové eso. A to si teď vezmu. Takový je život, hombre. Jeden chce 30 tisíc dolarů, druhý jenom hrací kartu. Dali jste se McNairem svést na ďábelský poker. Aidman, Hampton, Collins - ti už dohráli. Tak, co, jak se ti to líbí, Farrelli?“

„Vůbec ne, ty proklatý bastarde! Už jsem ti řekl, že tě odkrouhnu! A to také udělám!“

O tom, co se pak dělo, si lidé v Ruidose vyprávěli ještě dlouho.

Farreli tasil, ještě než domluvil. Na někoho takového, jako byl Slocum, však nebyl dost rychlý.

Slocum sáhl po šestiraňáku teprve tehdy, když měl Farreli ruku na pažbě.

Přesto Slocum vystřelil dřív. Don Farreli ještě stačil zamířit, ale zemřel tak rychle, že jeho mozek ani nestihl dát ruce povel ke zmáčknutí spouště. V jeho frontieru tak zůstaly všechny náboje. Zatímco tam ještě několik okamžiků stál, nechápaje, že už je mrtvý, vrhl se Slocum k zemi a několikrát se převalil, přičemž pokaždé, když se ocitl ve výhodné pozici, vystřelil na ty dva.

Jeden z nich to koupil. Slocumovy kulky snadno provrtaly tenké dřevo dveří.

Chlápka, který už zvedal kolt, zasáhla jedna z nich do ruky. Jeho kumpán se pokusil Slocuma oddělat, ale dlouhán se pohyboval tak rychle, že jeho kulky jen neškodně zvířily prach.

Nakonec lovec lidí ztratil trpělivost, rozkopl lítací dveře a seběhl po schůdcích z chodníku na ulici. „Ty zatracený pse, já tě dostanu! „ křičel, když střílel.

Slocum měl štěstí. Jedna z kulek proletěla těsně kolem něho. Tak těsně, že cítil závan vzduchu. Ale pak zaúřadoval jeho remington a muž s úžasem pohlédl na svou ruku, v níž ještě před chvílí držel kolt. „Zmiz!“ řekl Slocum. Víc nic. Dlouhán vstal, oklepal ze sebe prach a rozhlédl se. Lidé z oken napjatě sledovali celou podívanou. Pokrčil rameny a vrátil se do saloonu, v jehož dveřích se mezitím objevil Thompson.

„Sakra,“ prohodil majitel saloonu, „nevěděl jsem, že jsi zpátky v Ruidosu, Slocume!“

Ten na něj kývl. „Postaráš se o mrtvé?“

„To je v pořádku, Slocume. Dlouhos tu nebyl. Ani nevíš, jaké jsme tu měli problémy.“

Slocum se usmál. „Právě proto jsem tady, amigo! To já jsem tu smečku přitáhl s sebou. Tak zatím!“

Vyšel ven, přistoupil k Farrellovi a prohledal mu kapsy. Našel srdcové eso a vzal si je.

Potom se vrátil do posady, aniž by se jen jedinkrát ohlédl. Lucero

se usmíval. Stál s Leonou u pultu.

„Nalej mi jedno, chico,“ řekl Slocum. „Mám nějakou pachuť v ústech. Whisky!“

Dostal dvojitou. Zatímco pomalu pil, díval se přes okraj sklenice na sličnou Mexičanku.

„Jak dlouho tu zůstaneš, Slocume?“ tiše se otázala.

„Hm, tři dny? Týden? Uvidíme, děvče! Jinak, nevěřím, že se objeví ještě někdo, kdo by to se mnou chtěl zkusit.“ Usmál se a dodal: „Jestli tě to uklidní.“

Pak se obrátil na Lucera. „No a ty? Přiveď si koně a projed ho. Počkej, chico! Jestli mi teď slíbíš, že už nebudeš sahat do cizích kapes - dodržíš ten slib?“

„Čestné slovo, amigo! Na včerejšek, hm, zapomeneme, co?“

Slocum ho poplácal po rameno. „O.K., Lucero!“

Když chlapec odešel, pohlédli Leona a Slocum na sebe. „Co uděláme teď?“ zeptal se.

„To je přece jasné, chico mio!“

Slocum si povzdechl.

„Ty snad nikdy nebudeš mít dost.“

Leona zavrtěla hlavou. „S tebou ne, Slocume!“

Obešla pult a zamkla venkovní dveře.

+ + + + +

Devět dnů zůstal Slocum v Ruidose. Nikdo ho a Leonu Ramosovou nerušil. Žádní lovci lidí už se neukázali. Pravděpodobně se již roznesla zpráva o zničení McNairovy čtverky. A to, že Slocum nyní měl všechna čtyři esa.

Jednoho večera v posadě vykládal, jak se to všechno seběhlo. Přirozeně se nezmínil o Kathy O’Tooleové ani o dalších děvčatech. Nemínil si nechat vyškrábat oči.

U vedlejšího stolu seděl vozka dostavníku, který jezdil jednou týdně z Candelarie do Presidia. Ten muž, to Slocum věděl, všude roztroubí to, co v posadě slyšel. Bylo mu to jedno. Byl si jist, že Evander McNair už se to dozví tak jako tak.

Lucero měl nápad, který se Slocumovi natolik zalíbil, že se rozhodl k tomu přidat.

„Amigo,“ řekl jednoho odpoledne chlapec, když seděli u řeky, „takže ten, kdo předloží jedno z těch es, dostane třicet tisíc dolarů. Je to pravda nebo ne?“

Slocum přikývl. „Je to pravda, Chico. A dál?“

Lucero si zahvízdl a usmál se.

„Ty máš všechna čtyři esa, Slocume. Takže bys dostal čtyřikrát třicet tisíc dolarů.“

„Ne,“ zasmál se dloubán. „Tak jednoduché to není. Počítáš špatně. Jde o mě, chico! Ten, kdo mě odkrouhne, dostane ty peníze. Ale já jsem jenom jeden. V jednom však máš pravdu! Těch třicet tisíc dolarů budou muset zaplatit.“

Ta myšlenka Slocuma zneklidněla. Bylo možné, že McNair už Presidio opustil.

Jednoho dne se rozhodl jednat. Leona se pokoušela ho tam ještě pár dnů zdržet, ale on byl rozhodnut. A jestli k sobě měl být upřímný, tak musel přiznat, že už v Ruidose pobýval příliš dlouho. Leona byla vzrušující žena, ale na druhou stranu i poměrně hodně horkokrevná. A v kombinaci se Slocumem to znamenalo velmi výbušnou směs.

Zvečera dorazil do Presidia. Nejdřív navštívil šerifa v jeho sídle. Earl Logan vytřeštil oči, když ho spatřil.

„Sakra, Slocume! Co tu děláš? McNair je ve městě. A zuří, protožes mu vyřadil ty čtyři chlápky. Ty ses musel dočista pomást. Být tebou tak jedu na sever.“

„Takové rady už jsem slyšel mockrát, hombre. Neboj, nebudu ve městě dlouho.“

Šerif přivřel oči. „Ty máš určitě něco za lubem, co? Nedělej mi tu problémy. Presidio je klidný okres!“

„Neměj obavy, amigo. Chci jenom Evanderu McNairovi ukázat ta čtyři esa, pak zmizím.“

„O.K.,“ prohodil šerif. „Ale žádný rozruch, Slocume. Jinak si můžeš dělat, co chceš. Bydlí v hotelu Palace.“

„Tak zatím, Earle!“

+ + + + +

Evander McNair, bezpečnostní šéf společnosti Butterfield, byl ve svém apartmá sám. Už dávno chtěl odjet, ale stále váhal, protože hledal jiné východisko. Jeho bossové od něj očekávali závěrečnou zprávu. Hru se čtyřmi esy, která považoval za své trumfy, prohrál. Slocum se ukázal jako chytřejší, rychlejší a lepší.

„Ano, vstupte!“ podrážděně zvolal, když ho zaklepání na dveře vyrušilo z myšlenek.

Dveře se otevřely a McNair se otočil v křesle.

Spatřil Slocuma a málem mu vypadly oči z důlků.

„Ahoj, Evane!“ zazubil se Slocum a nohou dveře zavřel.

„Ty proklatý čubčí synu! Ty bastarde! Hajzle! Jak se opovažuješ…“

Slocum náhle tasil remington. „Žádné hlouposti, amigo! Byla by škoda, kdybych ti musel udělat dírku do vesty! Uznávám tvůj smysl pro humor, Evane, ale ta hra se čtyřmi esy zase tak vtipná nebyla. Co sis vlastně při tom myslel, hm? Poštvals na mě čtyři zabijáky a chtěls jim zaplatit odměnu za mou hlavu. Je to tak, že?“

McNair si zlostí málem ukousl jazyk.

„Ano, je to pravda.“

„Skvělé, starý brachu. A tak ti bylo jedno, o jaké eso se jedná. Pikové, křížové, srdcové, kárové!“

„No a co? Snads mi nepřišel klást takové stupidní otázky, Slocume.“

Dlouhán přikročil až těsně k němu.

„Pak budeš těch třicet tisíc dolarů muset vyplatit mně, amigo! Mám totiž všechna čtyři esa a můžu si vybrat!“

„Ty ses zbláznil, Slocume!“ sykl McNair. „Nezaplatím ani cent. A už vůbec ne tobě! Ty peníze byly vypsány za mrtvého Slocuma nebo za Slocuma za mřížemi. Jak bych je mohl vyplatit za někoho, kdo běhá po svobodě? To bych neudělal, ani kdybych přišel o rozum.“

„Ale uděláš, Evandere McNaire,“ prohodil Slocum a dloubl jej hlavní koltu do břicha. „Uděláš to, jako že se Slocum jmenuju! Snad sis nemyslel, že si to nechám líbit! Poštvat na mě čtyři zabijáky! To jsem si o tobě nemyslel, McNaire! Sem s těmi penězi! Budu je považovat za odškodné. Jaks vlastně na ten nápad přišel? Tos měl málo zájemců o lov lidí? Pane Bože, jaks něco takového mohl provést starému příteli?!“

„Co to má být, Slocume? Střílet nebudeš tak jako tak. A z hotelu se nedostaneš! O to už se postarám!“

Slocumovou odpovědí byla rána pažbou revolveru, kterou McNairovi uštědřil do hlavy. Chytil ho a spoutal ho jeho vlastními želízky. Nohy mu svázal šňůrou od závěsu.

A jelikož věděl, že Evander McNair má v kufru tajnou skrýš, dostal se k oněm třiceti tisícům dolarů brzo. Byly schovány ve dvojitém dně kufru.

O několik dnů později přišlo do centrály společnosti Butterfield třicet tisíc dolarů. S dopisem od Slocuma…

Evander McNair se stal terčem hněvu svého šéfa kvůli svévolnosti a používání špinavých triků.

Zasloužil si to.

Myslel si, že ten výborný nápad se čtyřmi esy mu zachrání jeho rozkymácené křeslo. Dopadlo to však jinak, protože narazil na Slocuma. Dlouhán ovšem věděl, že McNair je nepoučitelný a bude to zkoušet dál. Proto odjel pryč.

Když se Evander McNair dostal ze své svízelné situace, byl již Slocum na cestě na severozápad. Tam někde ležel ranč X v kruhu, na kterém žila jedna krásná dívka. Čekala na něj, tím si byl jist.

A když tak jel podél potoka Cibolo Creek, myslel na to, jak asi na ranči právě je a jak se má Belle Courtrigtová…