John Kirby

Colorado western 065. Dvojník

Ron Starke opustil saloon. Chtěl jít k hotelu, ale předtím se ještě mínil podívat na svého koně. Zamířil tedy ke stáji. Náhle uslyšel ječivý výkřik. Zarazil se. Další výkřik. Byla to žena. Ron jasně slyšel, že ty výkřiky vycházejí ze stáje. Ta indiánská dívka! Mohla to být jenom Žlutá růže! Ron se rozběhl – a dostal se do nejnebezpečnějšího dobrodružství svého divokého života…

Žlutá růže uslyšela ty muže přicházet a rychle se zvedla ze svého lůžka. Podle hlasů a smíchu poznala Burta Purdama a jeho přátele. Ohlédla se, avšak rychle poznala, že do zadních dveří stáje již nedoběhne. Stačila si jen na sebe natáhnout šaty z měkké jelenice, když se dveře stáje otevřely.

Muži vešli dovnitř a pohlédli na ni. Jejich smích utichl. Museli být notně opilí. Burt Purdom, dobře vypadající mladík a syn největšího rančera v okolí, lehce vrávoral. Zastavil se a posunul si klobouk do zátylku.

„Hej, Rose,“ pozdravil a přivřel oči. „No, jedno se ti musí nechat. Na indiánku jsi proklatě hezké děvče. Co říkáte, mládenci?“

„Rekls to sám, Burte,“ přitakal jeden z jeho tří druhů. „Jestlipak i tak dobře voní, jak vypadá?“

„Zajímavá otázka,“ zavrčelPurdom a pokochal se pohledem na ladných tvarech krásné sedmnáctileté dívky.

Žlutá růže spatřila záblesk v jeho panenkách a instinktivně ucukla. Zmocnil se jí strach. Tu však vrazila loktem do násady vidlí, které byly nalevo od ní opřené o stěnu.

Do tváře jí zavanul horký, po alkoholu páchnoucí dech toho muže. Když po ní natáhl ruce, sáhla po vidlích, ale pozdě. Purdom je levou nohou odkopl mimo její dosah.

A pak se jeho silné prsty zaryly do měkké kůže jejích ramen. Zatnula zuby a zasténala. Purdom jí prudkým trhnutím strhl kožený řemínek stahující výstřih, který se nyní uvolnil a objevila se horní partie jejích mladých, pevných ňader.

Žlutá růže zvedla pravou ruku a v následujícím okamžiku zabořila nehty Purdomovi do tváře.

V návalu vzteku ji udeřil do obličeje. Dívka spadla na zem, přičemž se jí odhrnuly jelenicové šaty a ukázala se snědá stehna. Purdom se na ni vrhl jako zvíře.

V tom okamžiku se otevřely dveře stáje.

+ + + + +

Ron Stark nejprve viděl jen záda tří mužů, kteří se nyní otočili k němu. Ihned nato uslyšel supění ze zadní části stáje a okamžitě položil dlaň na pažbu revolveru. Poznal, o co se jedná.

Krátkým pohybem hlavně revolveru poslal ty tři ke stěně. Nespouštěl je ani na okamžik z očí, když rychle kráčel chodbou stáje. Pak spatřil Purdoma a děvče. Viděl, že přišel právě včas. Purdoma zachvátil vztek a chtíč. Ve svém vzrušení nic neviděl ani neslyšel.

„Vstaň, ty prase!“ zvolal Ron Stark.

Na okamžik přestal dávat pozor na ty tři, které měl v zádech. Tu však zaslechl šramot a koutkem oka zachytil pohyb. Okamžitě se otočil. Jeden z těch tří právě sahal po zbrani. Stačil ji sice vytáhnout z pouzdra, ale než ji stačil zvednout, hleděl již do hlavně Ronova revolveru.

Zatímco jeho dva druhové se vrhli do boxů, koupil tento muž kulku do ramene. Náraz ho vrhl na stěnu. Chtěl však i tak vystřelit, jenže už měl skloněnou ruku a kulka se tak jen odrazila od podlahy. Potom se zasténáním klesl na zem.

Pak to šlo ráz na ráz.

Z boxů, v nichž znervóznělí koně neklidně řehtali, na Rona začali pálit zbylí dva muži. Ron se vrhl za bednu s pící.

Mezitím Purdomův chtíč ochladí. Vyskočil a vytáhl kolt. Přikrčen jako tygr před skokem tam stál a mířil na Rona Starka, který byl k němu otočen zády a právě se chtěl ohlédnout.

Ron ještě zvedl revolver, ale v tom zkameněl hrůzou. Burt Purdom se postavil na špičky a zkroutil se dozadu. Udělal dva nebo tři vrávoravé kroky a vyděšenýma očima nevěřícně pohlédl na čtyři hroty vidlí, které mu projely zády a nyní mu pod kapsou jeho kostkované bavlněné košile trčely z hrudi.

Z úst se mu vyřinula krev, načež se s přidušeným kašláním skácel na podlahu. Za ním stála rozechvělá Žlutá růže, která schovala tvář do dlaní. Pak se ozvaly kroky a do stáje přiběhli další muži.

„Zahoďte zbraně a vyjděte ven!“ zvolal kdosi chladným hlasem.

Ron Stark pohlédl na marshalskou hvězdu na vestě toho muže a poslechl ho. S daleko větším váháním to udělali i oba muži v boxech.

„Pane Bože,“ zasténal křídově bledý marshal Glover.

+ + + + +

Doktor, mužík hubený jako tříska, nechal Burta Purdoma opatrně zvednout a odnést do své ordinace. Když na něj pohlédl marshal, zatvářil se kysele a zavrtěl hlavou.

„Tady už toho moc nesvedeme,“ tiše řekl. „Měli byste někoho poslat k Chuckovi, ale už bude pozdě. Myslím, že to tu bude hodně divoké. Tak pojď, Jacku, s tebou to není tak špatné.“

Marshal Glover se obrátil na oba Purdomovy kumpány.

„Burt chtěl flirtovat s tou squaw a ona nepochopila, že to byl jen vtip,“ řekl jeden z nich. „Ta mrcha se na něho vrhla jako fúrie. Viděl jste jeho tvář. Jednu jí vrazil, protože mu nic jiného nezbývalo. A v ten moment dovnitř vpadl tamten chlápek. Bez varování vystřelil na Jacka a chtěl vypálit i na Burta. Tak jsme zasáhli na jeho obranu. Jenže potom ta indiánka chytila vidle a propíchla ho. Bylo to hrozné, marshale.“

„To je lež,“ opáčil Stark.

Vyšli do studené prosincové noci a vydali se k marshalové úřadovně. Měli co dělat, protože ulice byly plné lidí, které výstřely probudily. Neustále se ozývalo jméno Chuck Purdom. To Ron často slýchal už od chvíle, kdy přijel do Big Trees. Chuck Purdom byl největší rančer široko daleko a Burt byl jeho jediný syn.

V úřadovně zavřeli Rona a indiánskou dívku do sousedících cel. Potom oba mladíci zopakovali své lži do protokolu a byli propuštěni. Před úřadovnou se srotil dav. Ron slyšel hlasy a viděl zář pochodní. Marshal Glover lidi vyzval, aby se rozešli, ale to nepomohlo.

„To je teda patálie, pane,“ zavrčel na Rona. „To budou Vánoce, na které se bude vzpomínat ještě sto let. Nejpozději za čtyři hodiny tu bude Chuck Purdom a nenechá z této budovy kámen na kameni. Můžete se vsadit.“

„To je vaše jediná obava, marshale?“ rozhořčeně se otázal Ron. „Mně může být celé to vaše zavšivené Big Trees ukradené. Ti chlápci s úsměvem přihlíželi, když chtěl Purdom znásilnit to děvče. A vy je necháte běžet. Kdo vás vlastně platí? Město nebo Chuck Purdom?“

V marshalových očích se zajiskřilo. „Dávejte si pozor na jazyk, člověče, „ varoval Rona. „Samozřejmě že Purdom má ve městě největší vliv, ale zákon platí i pro něj. Já se koupit nedám.“

„Jenže nám nevěříte,“ řekl Ron. „Je to jenom indiánka a já jsem cizinec. Jasný případ, že?“

„Nechte si tu ironii, mladý muži,“ zabručel Glover. „O to teď vůbec nejde. Žluté růži bylo sedm nebo osm let, když ji starý Grimm přivedl do města. Našel ji kdesi polomrtvou hlady. Staral se o ni jako o svou dceru a pro lidi tady to byla vždycky jen malá Rose.“

Pohlédl na ni a zavrtěl hlavou.

„A tahle růže rozkvetla do krásy a naráz na ni lidé začali hledět jinýma očima. A pohled na ni může chlapa připravit o rozum. S každým jiným byste s tou historkou o znásilnění prošel, ale s Burtem Purdomem ne. To vám tady nikdo nespolkne, protože Burt to neměl zapotřebí. Tomu dívky nadbíhaly samy. Tomu stačilo jen lusknout prstem a už se mu vrhaly kolem krku. A proč asi? Protože byl ta nejlepší partie v celém okrese Eldorado. Už to chápete? Tady se nikdo nebude ptát, čemu věřím, ale všichni se opřou o výpovědi těch tří svědků, a to jsou náhodou chlápci, kteří jezdí pro Chucka Purdoma. Ještě nějaké otázky?“

Obrátil se a posadil se na psací stůl.

Ron Stark vrhl krátký pohled na Žlutou růži, jejíž nádherné modročerné vlasy dotvářely půvab její sličné tváře. Spolkl nadávku a posadil se na pryčnu.

Jo, zase se jednou ocitl v pěkné kaši. A tak špatné jako teď to ještě nikdy nebylo. Týden před Vánocemi. Hm, šťastné a veselé, pomyslel si.

Náhle na něj dolehla tíha tohoto smrtelného nebezepečí. Marshal vůbec nepřeháněl. Copak se dalo rozumně diskutovat s člověkem, který týden před Štědrým dnem ztratí svého jediného syna a dědice?

Nemohl si dělat iluze. Vytáhl si doutník. Cigarety mu sebrali a tak musel o oheň požádat Glovera. Marshal mu vyhověl a pohlédl na něj.

„Vím, jak vám je,“ přikývl. „Ona,“ mávl na děvče, „to ještě nechápe. Sebeobrana jí neprojde, Starku, protože ho probodla zezadu.“

Napíchla by byl lepší výraz, pomyslel si Ron.

„Vaše výčitky jsou nepodložené, Starku,“ poznamenal marshal. „Berthold Grimm tu malou hlídal jako oko v hlavě. Před osmi dny ale dostal zápal plic. Doktor Belden ho nakvartýroval ke staré Kate, protože je to blízko jeho ordinace. Doktor neví, jestli se starý uzdraví. Jestli se o tomto Grimm dozví, tak ho to zabije.“

„Věříte mi, marshale?“ zeptal se Ron.

„Raději řekněme, že vaši verzi považuji za možnou,“ odpověděl Glover. „Ale podle stavu věcí, jaký tu je, s tím u soudu neprojdete, přičemž ještě silně pochybuji, že by se nějaké přelíčení konalo. Po tom všem budou v Rose vidět zase jenom indiánku.“

„Máte tu soudce?“

„Soudce Durell má své sídlo v Placervilleu, asi čtyřicet mil odtud,“ odvětil Glover. Mohu mu dát vědět až zítra.“

„Nebylo by za této situace lepší, kdybyste nás poslal do Placerville?“ otázal se Ron. „Myslím spíš na to děvče než na sebe. Je to ještě dítě. Budou na to Purdom a ti lidé venku vůbec brát ohled?“

Marshal přišel k psacímu stolu, sedl si na židli a vyhlédl ven. Na ulici ozářené loučemi lidé živě stále debatovali a Stark cítil, že marshal zoufale hledá nějaké řešení.

Jenom nehledej moc dlouho, pomyslel si.

+ + + + +

Ron a marshal sebou trhli, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Pouze dívka nehnula ani brvou. Strnule seděla na pryčně.

Glover vstal a váhavě přistoupil ke dveřím, přičemž si upravil revolverový opasek. Teprve nyní Starkovi došlo, že venku se rozhostilo ticho. Také zář pochodní zmizela.

„Kdo je tam?“ nejistým hlasem se otázal Glover.

„Otevři, Ede! To jsem já – Harry!“

Marshal odemknul dveře a pustil lékaře dovnitř. Mužík sňal klobouk a oklepal z něj sníh, který v teple místnosti okamžitě roztál. Potom Glover opět zamknul.

„Jsou pryč,“ překvapeně prohodil.

Čas se nesnesitelně vlekl. Uplynula teprve hodina.

Doktor Belden přikývl. „Už půl hodiny hustě sněží, „ řekl. „Čekají v saloonu na Chuckův příjezd, Ede.“

„Co je s Burtem?“ zeptal se marshal.

Belden si odkašlal a odvětil: „Umřel.“

Glover si povzdechl a sevřel ruce v pěst.

„Čekals zázrak?“ zavrčel doktor. „Je nejvyšší čas, abys myslel na živé, Ede. Lidé utekli před sněhem do tepla do saloonu. Chuck Purdom tu bude za tři hodiny. Je ti doufám jasné, co se pak bude dít?“

„A co mám podle tebe udělat?“

„To jediné, čím můžeš zabránit krveprolití, Ede,“ vážným tónem řekl lékař. „Musíš oba odvézt do Placerville. Chuck ti udělá z úřadovny kůlničku na dříví a nikdo z našich řádných občanů mu v tom nezabrání. Máš tři hodiny náskok, Ede. Sníh nám může pomoci. Jestli bude sněžit ještě půl hodiny, tak přikryje vaše stopy.“

„Jak si to představuješ, Harry?“ zaklel Glover. „Jsem sám. Kdybych měl aspoň jednoho zástupce, tak bych mohl něco podniknout, ale já jsem sám. Jestli opustím město, opustí ho i zákon.“

„Jenže to je zákon síly a svobodného rozhodnutí,“ naléhal Belden. „Jestli tu zůstaneš, tak se z něj stane zákon bezmoci a slabosti. Chuck tě klidně oddělá, aby se dostal k těm dvěma. Je toto dítě, které jsme všichni měli rádi, naráz vražedkyní jenom proto, že bránilo svou nevinnost?“

„Přestaň mi dělat kázání, Harry,“ zavrčel Glover. „Raději běž a přiveď Starkovi a Rose ze stáje koně. Přiveď je za úřadovnu.“

Doktor se otočil a zmizel.

Marshal se obrátil na oba vězně. „Želízka vám neodpustím,“ poznamenal s pokrčením ramen. „Poslouchejte, Starku. Nevím, na co teď myslíte. Ale nezkoušejte po cestě žádné triky. Jestli mi uniknete, tak to děvče ne. Budu ho střežit jako oko v hlavě. Je to jasné?“

„Dávám vám své slovo, marshale,“ klidně odvětil Ron.

Glover se suše zasmál. „Vaše slovo,“ ironicky prohodil. Pak odemkl celu Žluté růže a dal jí na ruce pouta.

„Musí to být, Rose,“ zabručel.

Právě odemykal Ronovu celu, když se do úřadovny vrátil doktor.

„Jdeme,“ řekl šerif a kývl na dveře.

Ron Stark musel doslova táhnout Žlutou růži za sebou. Stále byla zcela apatická.

„Teď se ukáže, jaký jsi rádce, Harry,“ poznamenal Glover a rozloučil se s doktorem Beldenem poklepáním na rameno.

Přes malý kamrlík se dostali do stáje. Všichni tři koně už byli osedlaní. Lékař připravil pro Rose teplý kabát, kalhoty a holínky. Myslel i na kožich pro Rona. Patřil starému Grimmovi.

Jelikož úřadovna stála jižním konci Main Street, nepotřebovali jet osvětlenými ulicemi. Objeli město a vydali se na severozápad – směrem, kde leželo Placerville.

Čekalo je čtyřicet mil jízdy mrazem a sněhem.

+ + + + +

Z oken úřadovny působily padající vločky jako sváteční dekorace. Venku jim je však ledový severozápadní vítr hnal nemilosrdně do tváří jako malé, ocelové jehličky.

Ed Glover hnal svého koně po boku Starkova. Bouře mu odnesla slova od úst. Pak dal marshal znamení, aby zastavili pod skupinou stromů.

Chopil se Starkova lasa a přivázal jej k jeho sedlu. Pak Část rozmotal a druhý konec připevnil k hrušce svého sedla. Stejným způsobem si zajistil spojení i s koněm Žluté růže. Mávnutím dal znamení, aby vyrazili.

Placerville však řešení jenom oddalovalo. Bylo diskutabilní, zda těch čtyřicet mil bude stačit na zmenšení vlivu Chucka Purdoma. Bylo také možné, že porota v Placerville bude Žluté růži daleko méně nakloněna, než by byla ta v Big Trees, kde byla indiánka oblíbená. Každopádně se však tamní soud bude opírat o ty samé svědky – a to byli muži, kteří byli závislí na Purdomovi. Kromě toho se museli držet své verze už jen proto, aby se sami vyhnuli podezření z napomáhání znásilnění.

Při vší úctě, kterou Ron pociťoval k ochráncům zákona, byl odhodlán se při nejbližší příležitosti i s dívkou vypařit. Jenže o tom teď nemohla být řeč.

Ustaraně pohlédl na Žlutou růži. Útlá, křehká dívka působila v širokém kabátě poněkud groteskně. Její výraz ho zaujal. Nad čím mohla přemýšlet? Že by ta apatie předznamenávala rezignaci?

Náhle se zvedl vítr, který je bičoval vločkami. Kolem keřů se tvořily závěje. Po dvou hodinách bylo jasné, že maršál Glover, který se jako jediný vyznal v okolí, je v koncích. Kde jenom může ležet to zatracené Placerville? Bloudili.

Glover zastavil v jednom borovém lesíku a sňal jim pouta. Těch několik okamžiků, kdy měl holé ruce vystavené poryvům mrazivého větru, pro něj znamenalo velké utrpení. Jen s největším vypětím se mu povedlo si opět natáhnout rukavice. Pak vytáhl nůž a strnulými, prokřehlými prsty přeřezal provaz. Potom lasem spoutal svého koně s Rosiným a nato i se Starkovým.

Ron si s uspokojením uvědomil, že jsou teď na sobě závislí. Bylo mu jasné, že jednou to běsnění živlů musí skončit – a pak přijde jeho šance. Musel jen být v pravý moment poblíž marshala.

Trpělivě čekal na okamžik, kdy bude moci vytáhnout trumf z rukávu. Byl si jist, že se dočká.

+ + + + +

Hluboký sníh dusot jejich koní utlumil.

Doktor Belden je uslyšel, teprve když na prknech chodníku zaduněly kroky. Vstal ze židle za psacím stolem a pohlédl ke dveřím, které se se skřípěním otevřely. Chuck Purdom vtrhl dovnitř.

„Kde je Burt?“

Belden polkl a mlčky smekl klobouk.

Purdom se rozhlížel po prázdných celách.

„Vzal je pryč,“ zavrčel. „Ten pes je prostě vzal pryč! Kam, Harry? Řekni mi to, nebo do tebe napumpuju olovo!“

„Tvrdil, že s nimi pojede do Placerville,“ odvětil lékař. „Chce je tam nechat pod ochranou soudce Durella, aby se s nimi mohlo konat férové přelíčení.“

„Hm, to řekl tobě,“ prohodil Purdom. „Ed je zkušený vlčák a ty štěkáš tak, jak ti přikáže. Takže by mě chtěl vylákat do Placerville. Čtyřicet mil sněhem a ledem, hm. Jo, to je typický Eddie Glover. Není hloupý, ale na Chucka Glovera nemá. Kam jel doopravdy, Harry? Do Long Barn nebo do Alpine? Nebo se ukryl někde ve městě?“

Doktor Belden si nervózně mačkal klobouk v rukou.

„Podceňujete ho, Purdome,“ odpověděl klidným hlasem. „Ed mě zná příliš dobře, než aby se spoléhal na mé mlčení. Jistě, Placerville je jen trik, ale přece si nemyslíte, že by mi pověděl pravdu? Dobře ví, že bych to prozradil. A teď splňte svou hrozbu. Nemám nic, čím bych si mohl zajistit vaši benevolenci.“

Pohlédli si do očí, načež se Chuck Purdom prudce otočil a řekl:

„Prohledejte ve městě každý kout. Chrisi, ze všeho nejdřív se podívej do stáje. Jestli jsou koně pryč, tak budeme muset něco vymyslet. Třeba je to nějaký trik, ale ta malá indiánská coura a ten tulák mi neutečou!“

Pak odešel i se svými muži ven.

Lékař si oddechl.

Jeho rozhodnutí bylo správné.

Purdom bude hledat všude, jen ne v Placerville.

+ + + + +

Tou dobou, ve tři hodiny třicet, byl marshal Glover s oba svými vězni již skoro čtyři hodiny na cestě. Pojem o prostoru a čase však již dávno ztratil.

Ron Stark se postavil ve třmenech, přičemž musel skoro odtrhnout zadek od sedla, k němuž ho měl přimrznutý. Přes clonu vloček viděl obrysy koně, na němž jela Žlutá růže. Sedlo Gloverova koně bylo prázdné. Ron s námahou slezl a pěšky se vydal vpřed.

Glover tam nebyl. V prvním okamžiku si Ron myslel, že Gloverův kůň stoupl do díry zaváté sněhem a díky tomu marshala shodil, ale bylo to ještě horší. Pod zvířetem se propadl led na tůni, přes kterou přecházelo, a Glover přitom spadl. Ani ne dva yardy od koně Ron našel marshalův červený kabát, napolo utopený ve vodě.

Ron si stáhl rukavice a pokusil se uvolnit utažené laso. Marně. Křehly mu při tom prsty. Vzdal to a opatrně si klekl k okraji díry v ledu. Chytil cíp kabátu a začal jej vytahovat, avšak neměl dost síly.

Proto se pořádně zapřel koleny a zkusil těžkého marshala vytáhnout oběma rukama. Jedna noha mu však sklouzla do ledové vody. Málem při tom vykřikl.

Tu k němu přiskočila dívka, klekla si a oběma rukama chytila marshala za rameno. Žlutá růže tahala a Ron tlačil. Tak Glovera konečně dostali z vody. Ron po čtyřech přilezl ke koni a vstal. Pravou nohu necítil a ten děsivý chlad mu stoupal až ke kolenu.

Zvedl Glovera a spojenými silami ho vytáhli do sedla. Pak vylezli na koně. Zvířata se sama dala do pohybu, jako by tušila smrtelné nebezpečí.

A potom se Ronovi náhle zatmělo před očima. Zmizela bolest, marshal i Žlutá růže.

Když přišel k sobě, dávala mu právě Rose ke rtům láhev s whisky. Bylo mu teplo, protože byl zabalený do bavlněné deky. Nahý.

Zrudl.

„Kde to jsme?“ zeptal se. „Co je s marshalem.“

„Leží vedle vás,“ odvětila dívka s úsměvem. „Koně k této jeskyni běželi sami. Asi tu nějakou dobu žili. Našla jsem ohniště a dřevo. U vás to ještě šlo, ale marshalovi jsem musela přimrzlé šaty z těla odřezat. Přikrývky a whisky byly mezi věcmi, které nám sbalil doktor Belden.“

„Jak je na tom?“ zeptal se Ron a pohlédl na tělo zabalené do dek, jež leželo vedle něj.

„Za pár hodin bude v pořádku,“ odvětila a s rozpaky se obrátila.

Náhle pochopil, že toho prokřehlého muže zahřívala svým mladým tělem a tak mu zachránila život. Takto nekomplikovaně a samozřejmě dokázaly takové situace řešit jen indiánky.

„Kolik je hodin?“ otázal se.

„Za hodinu bude světlo.“

Ron vstal. Až v posledním okamžiku si uvědomil, že je nahý, a přitáhl si přikrývku až k bradě. Dívka se zasmála, vyskočila a utekla.

+ + + + +

„Jak se cítíte?“ zeptal se Ron, když Glover konečně přišel k sobě.

„Tak, jak se může cítit marshal bez šatů,“ odpověděl Glover.

„Zabalíme vás do deky a natáhneme na vás Rosein plášť. Nesmíme ale moc ztrácet čas. Purdom jistě nelení a hledá nás.“

Pak marshalovi pomohl na nohy.

Glover se zmateně rozhlížel.

„Váš revolver mám já,“ ozval se Ron v odpověď na jeho nejistotu.

„To jsem si myslel,“ zabručel Glover.

„Jsem rád, že to berete s klidem,“ podotkl Ron a šel ke koním.

„Žlutá růže!“ zvolal a obrátil se ke vchodu do jeskyně zády, aby měl marshala na očích. Vytáhl revolver a řekl: „Doufám, že mi nebudete dělat žádné problémy, marshale. Nemám nic proti vám, ale žádnému soudu a žádné porotě v tomto proklatém kraji nevěřím. Rozumíte?“

Glover přikývl. „Samozřejmě, Starku. Ale co chcete dělat?“

„Pojedeme k hranici, ovšem ne přímo,“ odvětil Ron. „Tam se rozloučíme. Vy se můžete vrátit, já a děvče zkusíme štěstí v Nevadě.“

„To je hloupost, pane Starku,“ řekla za jeho zády Žlutá růže. „Pusťte ten revolver a otočte se.“

Nevěřil svým uším.

„Není čas na žerty, děvče,“ poznamenal. „V Placerville nás čekají ti samí svědkové jak v Big Trees. Jenom šibenice je tam jiná.“

„Jsem nevinná,“ řekla Rose klidným hlasem. „Byla to sebeobrana. Zatím mě zákon ochraňuje. Jestli se ale postavím proti marshalovi, který ho ztělesňuje, spáchám zločin. Prosím, pusťte ten revolver, jinak vám budu muset zranit ruku.“

S nevolí ji poslechl, protože věřil, že by to udělala. Glover vykročil ke koltu a zvedl ho. Nahý a bosý marshal s koltem v ruce.

„Postrádám na vaší hrudi hvězdu, Glovere,“ prohodil Ron.

Glover se otočil a zakryl se dekou. Žlutá růže stydlivě sklopila oči. Chvěla se jí ramena.

Od stěn jeskyně se odrážel Starkův smích.

+ + + + +

Vyrazili dál a projížděli idylickou zasněženou krajinou. Ron měl opět na rukou želízka. Samotného ho překvapilo, že to nesl s takovým klidem.

Marshalovi v dané situaci nezbylo nic jiného, než se pojistit takovýmto způsobem. Žlutá růže mu musela při jeho záchraně rozřezat šaty a holínky, takže nyní si Glover musel omotat nohy rozřezanými pruhy deky, které ovázal lasem. Druhou deku si ovázal kolem těla a na to si oblékl kabát, který předtím nosila indiánka. Jako muž zákona vypadal otřesně.

Stark jí její nečekanou reakci nezazlíval. Bylo jí sedmnáct a od dětství vyrůstala mezi bělochy. Muže, který V Big Trees nosil hvězdu, znala už roky. Její důvěra k Edu Gloverovi byla naprostá, a to ji vedlo k tomu, že důvěřovala i zákonu. Věřila, že Glover jim zajistí spravedlivýproces.

Ačkoli měl na rukou pouta, nespouštěl ho Glover ani na okamžik z očí. Tušil, co se v tom mladém muži děje, a pociťoval děsivou bezmocnost. Přísaha ho nutila k tomu, aby oba mladé lidi vydal zákonu, i když z toho byl nešťastný. Věděl, jakou váhu budou mít výpovědi svědků.

Toho mladíka za jeho gentlemanskou pomoc odmění tím, že nejlepší roky svého života bude muset strávit ve státním vězení. Pět až deset let, odhadoval Glover. Osud Žluté růže byl nejistý. U ní se muselo počítat s tím nejhorším.

Placerville bylo větší město než Big Trees. Před jeho branami Glover sňal svému zajatci pouta z rukou. Nechtěl vzbudit rozruch. Přesto se lidé na ulici zastavovali a hleděli na ně. Ani nadměrně velký kabát, který na sobě měla dívka, nemohl ukrýt její krásu.

Marshal oba zavřel do vězení svého tamního kolegy, načež jej zasvětil do celé záležitosti. Pak vyhledal soudce Durella. Bělovlasý muž vyslechl Gloverovu zprávu.

„Vy těm dvěma zatčeným věříte víc než třem svědkům?“ otázal se ho soudce.

Ed Glover přikývl. „Ano, Vaše Ctihodnosti. Instinktivně jsem jim věřil už od začátku, ale jistý jsem si začal být až po cestě sem. Když jsem se propadl do zamrzlé tůně, byl můj osud na vážkách. Ti dva teď mohli být kdo ví kde. Jenže oni mě vytáhli. Pak mi to děvče zachránilo život. Žlutá růže věří zákonu a spravedlnosti bílých, Vaše Ctihodnosti. Proto se postavila na mou stranu, když chtěl Stark využít příležitosti k útěku. A ten mladík ví velice dobře, že spravedlnost je křehká jako ten led, který se pode mnou probořil. Vy mě znáte a víte, že jsem si vždy čestně plnil své povinnosti, vaše ctihodnosti. Tak těžké, jako tentokrát, jsem to ale s dodržením přísahy nikdy neměl. Proto vás prosím o nelítostnou otevřenost. Jaké mají šance?“

Soudce Durell dlouho mlčel, než odvětil: „Nijak zvlášť dobré, marshale. Máme tu ve městě jednoho talentovaného mladého advokáta. Možná se mu podaří děvče zachránit před šibenicí. Vaše výpověď mu může poskytnou skvělé polehčující okolnosti. Víc ovšem nemůžete očekávat. Osvobození je nemyslitelné. V Big Trees by šance byly větší.“

„Takže zase jet čtyřicet mil zpátky, Vaše Ctihodnosti?“ povzdechl si Glover. „To se nám nikdy nepodaří, aniž by se o tom Purdom dozvěděl. To je nemožné.“

+ + + + +

Bylo pondělí, 23.prosince.

V Placerville se lidé se smíšenými pocity připravovali na vánoční svátky. Ve čtvrtek Glover přivezl oba zajatce do města a ještě téhož dne se vrátil do Big Trees.

Colin Gray, marshal Placerville kromě svého stálého zástupce dostal ještě druhého muže a byla již také určena eskorta pro návrat obou vězňů. Nejprve se však měly oslavit Vánoce. Soudce Durell rozhodl, že soud se bude konat 28. prosince.

Bill Frederick, mladý advokát, denně chodil do vězení a hovořil s Ronem Starkem a Žlutou růží o koncepci jejich obhajoby. Ronovy námitky ohledně honoráře smetl ze stolu. Byl mladý a dynamický a tento případ mu skýtal naději, že si jako právník udělá jméno. Frederick byl rozhodnut tuto šanci využít. Jeho ctižádost padla na úrodnou půdu, protože svým klientům věřil.

Díky němu tak byl Ronův optimismus větší než jeho skepse. Bill Frederick byl skvělý člověk. Nikdy nepřišel s prázdnýma rukama. Ronovi vždy přinesl doutníky a noviny, dívce sáček pečiva nebo tabulku čokolády.

Ano – Placerville těch dnů připomínalo soudek prachu.

Ale nebyl to Chuck Purdom, kdo nakonec zapálil doutnák.

+ + + + +

Kolem půlnoci se zavřely saloony.

Moc živo v nich nebylo, protože kovbojové z okolních rančů neměli čas přijet do města. Museli se před svátky dát do pořádku. Proto ulice zely prázdnotou.

Když zástupce Williams uslyšel z jedné temné postranní uličky sténání, myslel si, že jde o nějakého opilce. Řekl: „Hej, kdo je tam?“ a vběhl do tmy. Dostal tam dvě rány do hlavy a ztratil vědomí. Pak z uličky přiběhli tři muži k úřadovně a otevřeli dveře.

„Ani hnout!“

Oba muži zákona, kteří si krátili čas hrou v kostky, na sebe vyděšeně pohlédli a zvedli ruce.

„Vstaňte a odepněte si opasky,“ řekl vůdce těch tří.

Oba muži zákona si odepnuli přezky a nechali spadnout revolverové opasky na zem. Skřet s nohama do O je posbíral.

„Myslel jsem, že Purdom je inteligentnější,“ řekl marshal a zavrtěl hlavou. „Co tím získá? Jestli oba oddělá, tak proti sobě postaví zákon.“

„Ve vaší situaci bych to neřešil,“ odsekl vůdce tří vetřelců. „Kde jsou klíče od cel?“

Po krátkém váhání Gray kývl na stůl.

„V šuplíku.“

„Postavte se tam ke stěně,“ přikázal skřet.

„Jenom nedělejte drahoty,“ netrpělivě řekl vysoký, mohutný muž, který ty tři vedl. Měl tvrdý obličej a chladné rybí oči.

Ron Stark se podvolil a vyšel z cely. Zato Žlutá růže přiskočila k mřížím a pevně se jich chytila. Muž, který ji měl vyvést, musel vynaložit všechny síly na to, aby ji odtrhl od mříží. Bušila do něho pěstmi a škrábala jej. Musel ji umravnit pohlavkem.

Ron se na něho chtěl vrhnout, ale zastavila ho hlaveň revolveru. Na smrt byl čas vždycky a navíc by osud dívky neřešila. Vůdce těch tří oba muže zákona odvedl do prázdných cel. Uštědřil jim pár ran pěstí do hlavy a zamknul je.

Pak vyšli z úřadovny na chodník před ní. Ze stáje přivedl jejich kumpán koně. Bandité tedy byli čtyři. Zvířata tiše frkala, sníh křupal pod jejich kopyty. Se spoutanýma rukama museli Ron a dívka nasednout do sedel koní.

Muži okamžitě odbočili z Main Street a jednou tmavou postranní uličkou opustili město. Ron Stark, který znal Placerville stejně tak málo jako Big Trees, neměl nejmenší tušení, kam vlastně jedou. Domníval se, že míří nejkratší cestou k Chucku Purdomovi.

Předpokládal, že Purdom poslal své lidi do města a nyní čekal někde v jeho blízkosti. To mohlo znamenat, že bude chtít svou pomstu vykonat tam. Jistě jej i dívku pověsí na nejbližším stromě. Zmocnila se ho panika a začal přes spoutané ruce pomýšlet na útěk. Když však pohlédl na dívku, musel se zastydět. Nedokázal by přenést přes srdce, kdyby měl to ubohé mladé stvoření ponechat jeho osudu.

Pozvolna začalo sněžit. Horda přivítala vločky divokým jekotem. Zamlouvalo se jim totiž, že sníh přikryje jejich stopy. Ron beztak v žádnou pomoc nedoufal. Nebylo vůbec jisté, zda Colin Gray něco podnikne.

Mohli být na cestě již dobré tři hodiny. Rona znepokojovalo, že ještě nenarazili na Chucka Purdoma a zbytek jeho mužů.

Jeli podél břehu zamrzlé říčky.

Po dalších dvou hodinách dorazili k opuštěné chatě u jezera. Únosci přivázali koně mezi stromy, kde byli chráněni před větrem. Pak Rona a dívku odvedli do chaty, načež muži rozdělali oheň.

„Co s námi chce Purdom udělat?“ zeptal se jejich vůdce, který se jim představil jako Bruce McLean.

Usmál se a odvětil: „Pověsit, zastřelit nebo utopit. Vím já? Myslíš si asi, že patříme k jeho lidem, co? Omyl. Jezdíme na vlastní pěst. V poslední době se nám nedařilo moc dobře, ale pak jsme přijeli do Placerville a uslyšeli o tobě. Mezitím jsme se dozvěděli, že Purdom na vás vypsal odměnu. Deset tisíc za každého z vás. Chce vás živé. To je nějakých dvacet tisíc dolarů a přitom člověk neriskuje tak jako třeba při přepadení banky. Proč sis myslel, že jsme vás asi odtud vytáhli, co?“

Rozesmál se a jeho tři komplicové se k němu přidali.

Potom, co si zakouřili, opět Rona a dívku svázali. Křivonohý trpaslík, který se jmenoval Casey, přihodil pár polen na oheň, načež si všichni lehli.

Muselo být něco před pátou. Za několik hodin se mělo rozednívat. Ron uvažoval. McLean musel nějak dát rančerovi vědět o svém úlovku. A právě jeho nepřítomnost mohla být poslední šancí k útěku.

Musel ovšem čekat.

+ + + + +

McLean a Floyd Holbert, světlovlasý chlápek, se brzo odpoledne vydali na cestu. Šéf banditů dal křivonohému Lenu Caseymu přesné instrukce pro dobu své nepřítomnosti.

Ron Stark litoval zvířata, která mezi stromy neměla takřka žádnou ochranu před vánicí.

Porter, čtvrtý z nich, jim uvolnil pouta. Ron byl pevně rozhodnut využít McLeanovy nepřítomnosti k útěku. Po snídani mu ovšem svázali ruce a navíc mu připoutali nohu ke sloupku postele.

Žlutá růže se však v chatě mohla pohybovat volně. Len Casey jí řekl, ať uvaří oběd. Nožem otevřel několik plechovek, načež Rose musela, samozřejmě pod jeho dozorem, naplnit velký hrnec sněhem, který pak roztopila nad ohništěm.

Indiánka se tvářila naprosto neproniknutelně. Ron ale byl přesvědčen o tom, že jen čeká na okamžik, kdy ji Casey nechá samotnou. Naoko vypadala šokované, avšak od jejich příchodu do chaty se něco změnilo.

Její oči.

Její pohled byl strnulý a prázdný, jen když ji pozoroval křivonohý trpaslík. Jakmile se zabýval něčím jiným, jako nyní, kdy krájel slaninu, oči mladé dívky ztvrdly a zajiskřilo se v nich.

„Dej tu slaninu na pánev,“ přikázal jí Casey a odešel ke dveřím.

Vyhlížel Portera, ten se však neukázal. Casey zaklel, načež se vrátil ke kamnům. Žlutá růže vzala ze stěny velkou pánev a postavila ji kamna. Při tom shodila prázdné konzervy na podlahu.

„Nemůžeš dávat pozor, ty huso?“ zavrčel Casey a sklonil se pro ně.

Ron zadržel dech a bezděky zavřel oči, když se dívka rozmáchla pánví. Pak se ozval gong.

Žlutá růže jako omámená hleděla s pánví v ruce na ležícího banditu. Celá se chvěla. Pravděpodobně měla před očima Burta Purdoma.

„Rose!“ polohlasně zvolal Ron.

Trhla sebou a položila pánev na stůl. Jako v transu si klekla k omráčenému muži a vytáhla mu zpoza opasku bowie-knife.

„Vezmi si ten revolver,“ řekl jí rozrušený Ron.

Připadalo mu jako věčnost, než si k němu klekla. Pak mu přeřezala provaz, jímž byl přivázán ke sloupku postele. Napjatě naslouchal, ale Portera, který byl venku, neslyšel.

„Rychle, Rose,“ naléhal na dívku.

Konečně měl volné i ruce. Promnul si zápěstí, aby si obnovil krevní oběh. Potom se zvedl a opatrně vyhlédl z okna. Porter zrovna přivazoval čtyři koně ke stromům. Když to udělal, začal se třít, protože mu byla zima. K nebi mu od úst stoupala pára.

Byl čas jednat.

Ron přiběhl ke Caseymu a svázal ho, načež mu strčil do úst roubík. Křivonohý bandita byl ještě stále omráčený. Na hlavě mu vytvořila boule – stopa po ráně pánví.

Ron si připnul svůj revolverový opasek, který si bandité vzali ve vězení v Placerville, a všechny ostatní zbraně položil na těžký dřevěný stůl. Pak se vrátil k oknu. Porter, který se stále třel, kráčel hlubokým sněhem k chatě. Mohl být jen nějakých dvacet yardů od ní.

Ron přikrčen přichvátal ke dveřím, narovnal se, levou rukou otevřel dveře a vyskočil ven.

Porter zkameněl. Nevěřícně hleděl na hlaveň Starkeova revolveru. Pomalu zvedl ruce.

„Odepni si opasek a nechej ho spadnout na zem!“ chladně mu přikázal Ron. „Pak běž pět kroků zpátky. A zapomeň na hlouposti, jestli máš v té své dubové hlavě jen trochu rozumu, Portere.“

Bandita na něhozíral s tupým výrazem v očích. Zdálo se, jako by ještě nepochopil, že karta se obrátila. Olízl si promrzlé rty a zavrčel: „Jsi blázen, Starkeu. Tak se z toho nedostaneš. Bruce McLean za tebou pojede klidně i do samotného pekla.

Jede za tebou oddíl z Placerville a před hranicí čeká Purdom.“

„Víš, já jsem po cestě ztratil trpělivost, Portere,“ varoval ho Ron. „A jestli napočítám do tří a…“

Když si Ron levou rukou sáhl na revolverové pouzdro, vrhl se bandita vpřed. Mladý kovboj uskočil doleva. Porter dopadl do sněhu. Hned však vstal a jako zuřivý býk se rozběhl ke srubu. Vtrhl dovnitř, jenže už na prahu ho Ron udeřil pažbou koltu do hlavy. Spadl mu klobouk a klesl na kolena. Druhá rána ho poslala do říše snů.

„Pospěš si, Rose,“ naléhal Ron. „Obleč si kabát. Je tam zima.“

Dívka mlčky poslechla. Ron si oblékl kožich, který mu dal doktor Belden, a chvatně sroloval deky, které pak dal Žluté růži. Sám sebral ze stolu všechny zbraně. Se třemi revolvery, třemi puškami a značným množstvím nábojů opustili srub a vydali se ke koním.

Revolvery banditů dal do sedlových kapes, pušky zabalil do deky, kterou přivázal za sedlo. Pak pohlédl na dívku.

„Ještě pořád důvěřuješ zákonu?“

Zavrtěla hlavou.

Ron se zhluboka nadechl a řekl: „Je dobře, žes konečně přišla k rozumu. Kalifornie je teď pro nás příliš nebezpečná. Musíme se pokusit dostat do Nevady. To nebude jednoduché, Rose, jenže je to naše jediná šance. Potom uvidíme. Ale teď už pojďme. Jsi statečná, to zvládneme.“

Mlčky na něho pohlédla, načež nasedla na svého poníka. Ron se vyšvihl do sedla hnědáka. Oba koně banditů vedli na uzdách za sebou. Tak se vydali na cestu do nejistoty.

+ + + + +

Radost Rona Starka z nově nabyté svobody brzy vystřídal neklid a starosti. Neustále vzhlížel k nebí, avšak nové sněžení zatím ne a ne přijít.

Stopy, které McLean zanechal a které byly zřetelně vidět, musely v každém případě vést k Purdomovu ranči, a tím i do blízkosti Big Trees. Ron od nich odbočil doleva.

Jejich největší nevýhodou bylo to, že se v té oblasti nevyznal. Věděl pouze to, že míří k jezeru Lake Tahoe. Pokud pak pojedou podél jeho břehu, dostanou se až na hranici s Nevadou.

Žlutá růže byla mlčenlivá tak jako vždy. Ron musel obdivovat její výdrž a odvahu. Udeřit chlápka, jako je Len Casey, pánví do hlavy, vyžaduje hodně velkou kuráž. Její reakce poté však ukazovala, že vyrostla mezi bílými. I tento poměrně neškodný čin provedený v sebeobraně ji totiž šokoval. Byla dítětem přírody zavřeným do klece civilizace.

Jako by mu četla myšlenky, pohnala svého poníka k jeho hnědákovi a mlčky si jej měřila pohledem.

Po chvíli řekla klidným hlasem: „Nejednali jsme správně. Vzali jsme jim jejich koně a zbraně. Zásoby ve srubu jim nevystačí. A nebudou moct lovit. Pěšky se pryč nedostanou, a co když někdo z nich bude potřebovat doktora?“

Ron se zazubil a s podivným zoufalstvím v očích zavrtěl hlavou. „Ty jsi opravdu světice, Rose. Myslím, že až budeš stát pod šibenicí, tak tvou hlavní starostí bude, aby těm lidem, co tomu budou přihlížet, nebyla zima, že?“

„Vysmíváte se,“ odtušila. „Ale to u toho srubu nebylo křesťanské.“

V poslední chvíli spolkl úsměv, který by ji jistě poranil. Pro něj, člověka, který sám o sobě mluvil jako o tulákovi, bylo komické, když takto hovořila indiánka.

„Otec Grimm by to nikdy neudělal,“ poznamenala. „Přeju si, aby tu teď byl s námi.“

Ron se cítil být zahanben. Náhle pochopil, co pro ni ten starý muž, který v Big Trees zápasil se smrtí, znamenal. Vychoval ji a poskytl jí vzdělání. A ona ho měla ráda a ctila ho. Byl jí otcem a způsob, jakým ji vychoval, byl Ronovi nadmíru sympatický. Pouze její hrdost a krev zůstaly indiánské. A také oděv – nosila totiž jelenicový oděv zdobený perlami a výšivkami jako znak svého původu.

V tom okamžiku mu přirostla k srdci. Pokusil se jí položit ruku na rameno a oslovit ji jako mladší sestru. Byl však z toho všeho příliš zmaten. Doposud bezcílně putoval divočinou a byl odpovědný jen sám za sebe. Nyní si připadal, jako by mu ten starý muž v Big Trees svěřil nějaký drahocenný poklad. A pocítil za to dítě, zrající v překrásnou ženu, zodpovědnost. Mlčky si přísahal, že se o ni postará.

„Poslouchej mě, Rose,“ řekl. „Těm mužům ve srubu se nemůže nic stát. Zásoby jim vystačí na tři dny, a když se podělí, tak možná i déle. A Caseyho zranění není tak hrozné. Má jenom bouli na hlavě a možná trochu bolesti. Navíc se tam nejpozději zítra vrátí McLean. Nemusíš si tedy dělat starosti. Jestli je toto celý trest za to, co s námi chtěli udělat, pak by měli na kolenou děkovat Bohu. Pokusíme se dostat do Nevady a najít si tam místo, kde nás nikdo nezná. Snad tam najdeme práci. Jedno ti ale můžu slíbit už teď. Jakmile budeme v bezpečí, pošlu zprávu panu Grimmovi, aby věděl, kde jsi. Stačí?“

Na její tváři se objevil úsměv. Stydlivě položila dlaň na jeho ruku, ovšem hned ji zase zvedla. Usmívala se však, jako by jí někdo sňal z beder těžké břemeno.

„Němec Grimm,“ řekla. „Tak mu v Big Trees říkají. Vím, že se uzdraví. Modlila jsem se k bohům Bannocků. A ta zpráva mu pomůže ještě víc.“

Zvesela pobídla poníka k rychlejšímu kroku. Bylo to zvláštní stvoření. Hovořila o křesťanství a za lidi, kteří pro ni znamenali nejvíc, se modlila k indiánským bohům.

Ron cítil, jak je prodchnuta dobrotou. Ovládla ho myšlenka ji chránit a v pořádku zase předat onomu starému muži.

Možná byl na světě jen kvůli tomu.

+ + + + +

To, že s sebou vzali koně banditů, se mimořádně osvědčilo. V hlubokém sněhu měli koně problémy a vpřed postupovali jen díky tomu, že je často měnili. Zásob a munice měli dostatek. Přesto Ron doufal, že do setmění narazí na nějakou malou osadu. Malou, protože nechtěl, aby v ní byla telegrafní stanice.

Sám se pohyboval poměrně bez obav, ovšem dívku musel někam schovat. Chtěl koupit dvě nebo tři láhve whisky. Požívaná v malém množství byla v tomto chladu neocenitelným pomocníkem. Kromě toho se s ní daly dezinfikovat rány. A ty mohl člověk při takové jízdě snadno utržit.

Pro návštěvu města však měl ještě jeden důvod. Musel sehnat píci pro koně. Pytle s obilím již byly skoro prázdné. Potom, co projeli kolem několika menších jezer, pozdě odpoledne narazili na jedno větší. Ještě to však nebylo Lake Tahoe.

Dostávali se do vyšších poloh. Nejednalo se o nějak obzvlášť vysoké hory, nicméně sníh, chlad a horský vítr dávaly zabrat lidem i zvířatům.

Musel obdivovat statečnost té dívky. Ani jednou si nestěžovala. Trpně snášela všechny nesnáze cesty a pouze si mlčky mnula prokřehlé ruce.

Pak zapadlo slunce. V bílém sněhu však bylo dost světlo na to, aby rozeznali nejbližší okolí.

A potom, z jednoho návrší spatřili světla města položeného v jednom údolí. Nebylo velké. Ron vysvětlil dívce svůj záměr.

„A kde mám mezitím zůstat já?“ otázala se.

„Musíme najít úkryt někde poblíž města,“ odvětil Ron.

Mlčky sjeli dolů. Po jedné míli dorazili k mlází, které skýtalo ochranu před větrem. Bylá by to náhoda, kdyby někdo tou dobou jel kolem. Žlutá růže souhlasila s tím, že tam na něho počká.

Ron jí tam nechal dvě deky. Oheň rozdělat nemohla. Ron si vzal na cestu koně banditů. Bylo by nebezpečné jet na hnědákovi či poníkovi. Big Trees zase nebylo tak daleko, aby se tam nedonesla zpráva o smrti Burta Purdoma.

Než vylezl do sedla, objal dívku a políbil ji. Cítil, jak strnula, avšak neodstrčila ho.

„Vždycky jsem si přál mít mladší sestru, Rose,“ podotkl. „A teď ji mám. Věř mi, malá. Nenechám tě ve štychu.“

„Věřím ti, pane Rone,“ odvětila klidným hlasem.

Chvíli to vypadalo, že ho obejme, ale potom ustoupila, otočila se a šla ke koním. Ron měl stáhnuté hrdlo, když lezl do sedla. Neslíbil jí příliš mnoho?

Co když ve městě dojde k něčemu neočekávanému? Neodvážil se jí povědět o svých obavách, aby ji nepoděsil.

Se smíšenými pocity se vydal na cestu.

+ + + + +

To město se jmenovalo Tahoe Valley.

Když přijel na jeho hlavní ulici, uslyšel zpěv linoucí se z jednoho domu. Teprve teď si uvědomil, že je Štědrý den. V rozruchu posledních dnů na to úplně zapomenul. Ulice byly čistě zametené. Jen před saloonem byli přivázáni dva koně. Jeden měl nákladní sedlo.

Aniž by potkal jediného člověka, dorazil ke stáji. Majitel, hubený starší muž, jej pozdravil mávnutím. Přátelsky se usmíval.

„Šťastné a veselé, pane! To teda máte štěstí. Právě jsem se chtěl obléknout a jít do saloonu. Asi už nepojedete dál, co?“

„Musím,“ odvětil Ron. „Ale nejdřív vám musím popřát šťastné a veselé. Povězte mi, je v tomto městečku telegrafní stanice?“

Muž zavrtěl hlavou. „Na to jsme příliš malí a odlehlí, pane.“

„Nevadí,“ prohodil Ron a pokrčil rameny. „Čekají mě v Carson City. Můžete mi dát píci pro mého koně? Pak budu pokračovat dál.“

Muž přikývl. „Jistě, pane.“

Ron mu dal pytle a muž do nich nabral oves z bedny. Při tom ho nahlas litoval, že je o Vánocích sám a v sedle.

„No, asi nejsem jediný,“ řekl Ron. „Před saloonem jsem viděl dva koně. Jeden z nich má nákladní sedlo. Jestli majitel nechce dál, tak ta zvířata ustájí tady.“

„To je také cizinec,“ řekl muž, zatímco zavřel víko bedny a podal Ronovi plné pytle. „Je to hrozný člověk, to vám teda povím. Přijel před hodinou a všude se ptal na nějakého Sandyho Ravena, kterému je prý už tři týdny v patách. Má to být bandita, chladnokrevný zabiják. Ani tak ale nerozumím, proč někdo o Štědrém večeru chce někoho zabít.“

„Je to marshal?“ otázal se Ron.

„Ne, pane. Buď to je nějaká soukromá půtka, nebo je ten chlap lovec lidí. Každopádně je to velmi nepříjemný člověk, kterému je lepší jít z cesty.“

Ron se chopil pytlů a zeptal se na cenu.

„Nic, pane! Berte to jako dárek k Vánocům,“ mávl rukou.

„Díky,“ řekl překvapený Ron. „Ale chtěl jste jít do saloonu. Smím vás aspoň pozvat na drink? Potřebuju si koupit pár lahví, kvůli tomu mrazu venku.“

„To je aspoň slovo chlapa,“ zasmál se stařík. „Na to neřeknu ne.“

Ron vyvedl koně ven a počkal, až muž zamkne stáj. Pak se vydali k saloonu. Cizincovi koně tam ještě pořád stáli. Ron zavedl svého vedle nich a uzdu jen položil na zábradlí. V saloonu se nechtěl zdržet dlouho.

Na chodníku si oklepal boty od sněhu a po majiteli stáje vstoupil do saloonu. Vevnitř nebylo ani deset lidí. Pravděpodobně se jednalo o samotáře bez rodin a přátel. Většina obyvatel města oslavovala Vánoce v rodinném kruhu.

Přivítala je obvyklá přání, přičemž se Ron dozvěděl, že jeho průvodce se jmenuje Alex Pinter. Ten lidem hned vysvětlil, koho to přivedl s sebou, a tak si s nimi Ron musel potřást rukou a vyslyšet částečně politování, částečně slova útěchy, že v takový slavnostní večer musí jet dál.

Pinter se rozhlédl, načež se tiše obrátil na jednoho z mužů.

„Kde je ten další cizinec?“

„Šel na záchod,“ odpověděl muž. „Doufám, že brzo zmizí. S tím jeho ksichtem nám zkazí celé Vánoce.“

Ron přistoupil k pultu, popřál majiteli saloonu veselé Vánoce a objednal rundu pro všechny v saloonu. Stáhl si rukavice a z kapsy vzal kožený váček, v němž měl peníze. Zbývalo mu ještě nějakých padesát dolarů.

„Vzal bych si s sebou tři láhve,“ řekl. „Zrovna mi to naúčtujte. A další čtyři drinky pro pana Pintera také.“

Majitel saloonu nalil kořalku do sklenic, a ty pak přinesl ke stolům. Potom vzal z police tři láhve a postavil je před Rona. Shrábl peníze a dal Ronovi zpátky drobné, které si Ron dal hned do váčku. Přistoupil k němu Pinter a připil si. Muži u stolů mu popřáli hodně štěstí.

Ron vypil svou sklenici na ex a zašklebil se, jak se mu teplo alkoholu rozlilo po útrobách. Majitel saloonu mu chtěl nalít další, ale Ron zavrtěl hlavou a podal Pinterovi ruku.

„Musím hned dál. Byl jste velmi přátelský, pane Pintere. Hodně štěstí. I vám, pánové!“

Zasunul si rukavice za knoflíky svého kožichu, jednu láhev si strčil pod paži, další dvě chytil za hrdla a chtěl jít ven.

Tu v zadní části saloonu zavrzaly dveře a na prknech podlahy zaduněly kroky. Z pološera se vynořil muž.

Rozhlédl se a zůstal stát vedle stolu, na kterém stál vánoční stromek ozdobený pestrobarevnými papírovými girlandami a zapálenými svíčkami.

Jeho už tak zamračený obličej se zkřivil do démonické grimasy, která jen zvýraznila jizvy na jeho tváři. Přivřel oči. Byl celý v černém a u boku měl těžký, postříbřený kolt ráže 44.

Pravá ruka mu visela jako orlí pařát nad pažbou revolveru.

„Sandy Raven,“ vyštěkl a faunovsky se usmál, přičemž ukázal své od tabáku zažloutlé zuby. „To jsme asi ani jeden z nás nečekali, co?“

Ron horečně přemýšlel, ale dospěl k závěru, že toho muže ještě nepotkal. Kromě toho si nikdy neříkal Sandy Raven. To jméno poprvé slyšel od Pintera ve stáji.

„Mýlíte se, pane,“ odvětil. „Jmenuji se – Alan Watson.“

Muži u stolů zneklidněli. Také Pinter sebou trhl. Ron krátce zaváhal, protože málem prozradil své pravé jméno, které tam už jistě znali. Ta chvíle, kdy vymýšlel své jméno, probudila v přítomných nedůvěru.

„Tak je to s tou desperátskou sebrankou vždycky,“ procedil cizinec mezi zuby. „V bandě se cítí silní a terorizují Boha a svět, ale když jsou sami, jsou to zbabělí, smradlaví kojoti. Jsem Clay Fremont, Ravene, a už je to tři týdny, cos se svou hordou přepadl mou malou farmu poblíž Vintonu.“

Odmlčel se a pohlédl na muže u stolů, aby pak pokračoval s pohledem upřeným na Rona. „Bylo to sedm mužů. Chtěli čerstvé koně. Měl jsem jenom dva jízdní a dva tažné koně, které jsem potřeboval, abych mohl obdělávat půdu. Ve vzteku podpálili stáj, ve které stál plemenný býk, který už vyhrál několik cen. Byl to můj nejcennější majetek. Zmlátili mě, vzali si koně a zmizeli. Když jsem přišel k sobě, slyšel jsem křik mé ženy. Přiběhla do stáje, aby zachránila býka. Byl jsem po tom úderu do hlavy nesvůj, a tak mi dlouho trvalo, než jsem mohl něco podniknout. Jenže už bylo pozdě. Ze stáje už se nedostala.“

Žádný zvuk na světě nemohl znít tak děsivě jako nastalé ticho.

Alex Pinter s výrazem zhnusení odstoupil od pultu a přikročil k jednomu ze stolů. Clay Fremont polkl a zavrčel: „Postav ty flašky na pult a tas!“

Ron se rozhodl ve zlomku vteřiny.

Pustil hrdlo levé láhve a pohnul rukou tak, že druhá, kterou měl pod paží, rovněž spadla na podlahu a rozbila se.

Tím, dal Fremontovi jasně najevo, že se bude bránit. Farmář posedlý touhou po pomstě sáhl po pažbě své čtyřiačtyřicítky a s úžasnou rychlostí ji tasil.

Jenže to již po něm Ron mrštil třetí láhev whisky. Fremont, který se zcela soustředil na tasení koltu, nedokázal uhnout. Láhev ho zasáhla do pravého ramene a bolest mu na okamžik ochromila ruku.

Ron měl nyní volnou i pravačku, takže ihned sáhl po svém remingtonu. Udělal to ještě mnohem rychleji než Fremont a vystřelil.

Kulka Fremonta zasáhla do levého ramene a odhodila ho na stůl, na kterém stál vánoční stromek. Stůl se převrhl a stromek spadl dolů.

Ron Stark se obrátil a vyrazil ke dveřím. Hosté v saloonu ten sváteční večer nechali své zbraně doma. Pravděpodobně by se ho však nepokoušeli zastavit, i kdyby je měli.

Když Ron rozkopl létací dveře, zaduněl saloonem výstřel. Kulka ho zasáhla do levé ruky. Se zkřivenou tváří provrávoral dveřmi a vydal se sněhem ke koním.

Ta rána vyšla z pušky, takže to na něho mohl vystřelit pouze majitel saloonu. Musela to být brokovnice. Určitě ji měl schovanou pod pultem.

S námahou a zaťatými zuby se dostal do sedla a byl rád, že zvíře ještě nemusí odvazovat. O druhého koně se ovšem již starat nemohl. Ve městě slyšeli výstřely. Otevírala se okna i dveře. Z marshalovy úřadovny vyběhl nějaký muž.

Ron pobídl koně ostruhami do slabin, až zařehtal, a vyrazil. Muž s hvězdou za ním dvakrát vypálil, avšak kulky svůj cíl minuly.

+ + + + +

Mladá dívka se vyděsila, když spatřila pouze jednoho koně, jehož jezdec byl v sedle skloněný. Na okamžik se přitiskla ke krku svého poníka a pokoušela se ovládnout svůj strach. Myslela si, že to je nějaký cizinec.

Když se jezdec přiblížil, vytrhla ze sedlového pouzdra hnědáka Ronovu krátkohlavňovou winchestrovku a namířila ji na muže, který tiše zasténal: „Rose, koupil jsem to! Musíme okamžitě pryč, slyšíš?“

„Rone! Pane Rone!“

Strčila pušku zpátky do pouzdra a rozběhla se k němu. Podepřela ho. Zmocnil se jí strach a nedokázala zadržet slzy.

„Nasedni a na deky se vykašli,“ naléhal Ron, který musel přemáhat mdloby. „Později se mi musíš podívat na tu ránu. Teď na to ale není čas.“

Po chvíli váhání spolkla všechny otázky, které měla na jazyku, a jednala. Smotala deky a přivázala je za sedlo poníka. Pak nasedla a vzala Ronova koně za uzdu.

Ron mávl rukou a řekl: „Tudy, Rose. Pořád rovně!“

Jela jako první a on se držel těsně vedle jejího hnědáka. Stručnými slovy ji zpravil o tom, co se stalo. Mlčky mu naslouchala.

„Možná máme štěstí,“ řekl na závěr. „Fremont je vyřazený a o tom, že se dnes večer marshal pustí do pronásledování, dost pochybuju. Určitě mu bude dlouho trvat, než sestaví oddíl. Jsme smolaři. Ach, málem bych zapomněl, šťastné a veselé, sestřičko.“

„Tobě také, bratře,“ odpověděla nejistým hlasem.

Díky bolesti a zoufalství přeslechl tón, kterým to řekla. Tato hodina, kterou právě přečkala, byla jednou z nejhorších v životě mladé indiánské dívky Žluté růže. Blížil se jí pouze strach, který měla, když se stav otce Grimma stal kritickým.

Ne, bylo to mnohem horší.

U Němce Grimma to byly pocity dcery ke svému otci. O tohoto muže se bála jiným způsobem. Žlutá růže, mladá indiánka z kmene Bannocků, poprvé v životě zažívala zázrak lásky.

Ron Stark netušil, co mladá dívka cítí. Z ruky mu vystřelovala ostrá bolest, se kterou bojoval vší svou vůlí a energií.

Musel se bránit nutkání vzdát se, upadnout do bezvědomí a spadnout ze sedla.

Jako v transu seděl v sedle a pevně tiskl stehny hřbet svého koně. Bylo chladno a jeho ruce byly stále prokřehlejší. Rukavice ztratil při útěku ze saloonu a nyní sotva udržel uzdu.

Whisky, kterou již zaplatil, byla pryč, stejně tak jako část jejich zásob a jeden ze dvou pytlů s pící, který teď visel na sedle koně, jehož nechal ve městě. Náhle začal vidět postavy a tváře, které se na něho šklebily.

A pak upadl do bezvědomí.

+ + + + +

Jeden z lidí, kterého Ron ve snu viděl, byl ve skutečnosti tou dobou u chaty na jezeře. McLean zuřil jako pominutý, když se dozvěděl, že jeho drahocenní zajatci utekli. Chybělo jen málo a Lena Caseyho a Tonyho Portera za to zastřelil.

„Sakra, všechno šlo jak po másle,“ zabručel na ně. „Chuck Purdom za ně chtěl dát dvacet tisíc dolarů na ruku. Chtěl jet se mnou, ale já jsem odmítl doprovod a slíbil jsem mu, že Starka a indiánku přivezu až k jeho ranči. A teď toto. Mají deset hodin náskok. Jedna sněhová bouře a stopy jsou pryč. Jste ti nejzatracenější idioti, které jsem kdy viděl.“

Floyd Holbert si zachoval chladnou hlavu.

„Pláč nad rozlitým mlékem nám teď nic nepomůže, Brucei,“ řekl klidným hlasem. „Samozřejmě, že může napadnout sníh, ale není to jisté. Měli bysme okamžitě vyrazit. Dvacet tisíc babek za to stojí.“

McLean si zamyšleně mnul bradu.

„A co my?“ zeptal se křivonohý Len Casey. „Vy máte koně. Máme snad letět na koštěti?“

McLean se rozhodl.

„Můžete si za to sami,“ zavrčel. „Poděkujte své hlouposti. Nechat se ošálit indiánskou courou. To je snad vtip. Pojď, Floyde. Vyrazíme.“

Za rozhněvaných výkřiků nesouhlasu opustili chatu a nasedli na koně. Casey za nimi vyběhl a chtěl je zastavit, ale tělnatý Tony Porter ho zadržel a ve slepém hněvu ho začal bít.

McLean s Holbertem s posměšným šklebem vyjeli po stopě, která byla ve sněhu jasně vidět, ačkoli byla tma.

+ + + + +

Dvacet minut po jejich zmizení byli Casey a Porter zatčeni. Marshal Colin Gray a jeho malý oddíl z Placerville už skoro dvacet hodin prohledávali okolí. Druhý oddíl pátral po uprchlících jinde.

Gray odhalil ten srub tak pozdě jen proto, že se nejprve vydal nejkratší cestou do Big Trees a odtud na Purdomův ranč. I on považoval noční osvoboditele obou vězňů za Purdomovy jezdce, dokud mu marshal Ed Glover nesdělil, že celé Purdomovo mužstvo je na jeho ranči.

Glover také postavil oddíl a navrhl, že bude hledat na vlastní pěst a pak se s nimi spojí. Zatímco oddíl z Big Trees prohledával jih, měl Gray pročesávat sever až po Lake Tahoe.

U večeře a kávy, kterou si uvařili ve srubu, marshal studoval mapu, kterou měl s sebou. O hodinu později poslal dva své lidi s oběma zajatci zpátky do Placerville.

Sám se se zbytkem oddílu vydal směrem k hranici. Ron Stark mohl prchat jedině do Nevady. Jen tam by byl v bezpečí před zákony státu Kalifornie. Ani federální marshal by tam proti němu nic nezmohl, protože se, stejně jako dívka, neprovinil proti žádnému federálnímu zákonu.

Přitom si Gray musel přiznat, že by mu nevadilo, kdyby tam zmizeli. Už nevěřil, že se jednalo o úmyslnou vraždu, a považoval ten čin za akt sebeobrany. Ron Stark sám by jeho pochybnosti nevzbudil, ale když pozoroval Žlutou růži, dospěl k názoru, který mu o ní předtím sdělil jeho kolega Ed Glover.

Jestli se nyní Gray neobrátil, pak to bylo proto, že chtěl zabránit tragédii. Pokud by McLean či Chuck Purdom oba mladé lidi dostihli ještě před hranicí, pak byla jejich smrt jistá. Věděl již o odměně, které na ně vypsal rančer. Nyní už McLeanovy pohnutky chápal.

Netrpělivě hnal své muže k nevadské hranici, a tím zhatil všechny naděje. Koně, kteří byli vyčerpaní uplynulými dvaceti hodinami, ochabli, postupně zpomalovali a nakonec nechtěli dál. Museli sesednout a vést je za uzdy.

„Aspoň se zkusíme dostat do Tahoe Valley,“ zlomeně řekl Gray. „Tam s tím skončíme.“

Oddílu se ulevilo.

Prožít Štědrý večer v tomto stylu netoužili.

Ani marshal, jenže ten na rozdíl od nich rozhodně žádnou úlevu necítil.

+ + + + +

Žlutá růže, která jela jako první a vedla hnědáka za uzdu za sebou, náhle uslyšela měkké žuchnuti do sněhu. Trhla sebou, otočila se a zhrozila se. Rychle seskočila ze sedla a rozběhla se ke Starkovi.

„Rone!“

Zatřásla jím, ale on ani nezasténal. Dívka se vrátila a přivedla tam hnědáka. Pak Rona vzala za ramena a pokusila se ho zvednout. Bylo to těžké. Musela vynaložit všechny své síly na to, aby ho opřela o koně. Hned se mu ale zase podlomily nohy a sesunul se k zemi.

„Rone,“ zoufale vzlykla a do očí jí vhrkly slzy, které jí pak stékaly po tváři. Dosud dokázala odolat všemu, ale nyní byla na dně svých sil. Klekla si a přitáhla Rona k sobě. Plakala a líbala ho na tvář.

O něco později ho přitiskla k sobě a vzhlédla k zataženému nebi, z nějž začalo opět sněžit. Nastavila tvář vločkám. Koně netrpělivě hrabali dp sněhu.

A pak uslyšela jiný zvuk. Zazněl směrem od Tahoe Valley. Byl to povoz. Slyšela práskání biče a rozčilený hlas vozky. Ještě jednou se v ní probudila životní síla. Všechny své myšlenky upřela k Ronově záchraně. Věděla, že to by znamenalo další zatčení a soud, ale to jí bylo jedno.

Měkce ho položila do sněhu, vyskočila a rozběhla se k povozu. Jel poněkud stranou jejich trasy, ale byl poměrně blízko. Pak ho spatřila.

Postavila se mu do cesty a zvedla ruce. Vozka ji uviděl v posledním okamžiku a jen tak tak stačil zabrzdit. Rose ho poznala a přistoupila ke kozlíku.

„Pane Cuttere, to jsem já, Žlutá růže!“

„Rose!“ vykřikl kočí, načež slezl z kozlíku a položil jí ruce na ramena. „Dítě, do čeho ses to namočila? Už jsem o tom slyšel v Big Trees. Den potom, co se to stalo. Pane Bože, co tu sama děláš? Všude tě hledají a toho muže také.“

„Všechno vám povím později, pane Cuttere,“ řekla rozrušená divka. „Prosím, pomozte mi. Leží tam. Postřelili ho. Naléhavě potřebuje lékaře. Stalo se to v Tahoe Valley. Odvezte nás tam. Přihlásíme se tam marshalovi.“

Aniž počkala na odpověď, rozběhla se k Ronovi. Abraham Cutter si sundal svou bobří čepici a poškrábal se na hlavě, načež se s klením vydal za ní. Byl to zkušený obchodník, který navštěvoval vzdálené farmy a ranče, aby tam prodával všechno možné.

Znal Rose už čtyři roky, protože se vždycky, když přijel do Big Trees, stavil se na kus řeči u Němce Grimma. Oba muži se měli rádi. Dalo by se říct, že jsou přátelé.

Cutter nebyl o mnoho vyšší než Žlutá růže, ale byl to šlachovitý, velmi silný chlapík. Naložil si Starka na ramena a obrátil se na dívku.

„To sis s tím Ravenem vybrala pěknou společnost,“ zavrčel. „Vezmi koně.“

„Ale on není Raven,“ opáčila. „Jmenuje se Ron Stark a je tomu banditovi jen podobný. Já…“

„Mělas vzít koně,“ zabručel a vydal se k vozu.

Rose vzala uzdy tří koní a následovala jej. U vozu Cutter položil Rona do sněhu a odvázal plachtu. Chvíli něco hledal ve voze a pak vytáhl několik dek.

„Pomoz mi,“ řekl.

Společně pak Rona naložili na korbu.

„Vylez nahoru,“ přikázal Cutter dívce. „A ani muk, jasné? Ať se děje, co se děje, musíš mlčet.“

Poslušně vlezla do vozu. Bylo tam málo místa a Rose tak měla problémy s tím, aby nevrazila do Rona. Cutter znovu zatáhl plachtu a přivázal jejich tři koně za povoz. Pak si vylezl na kozlík a práskl do koní.

Ron zasténal, když sebou povoz trhl, ale neprobral se. Musel mít velkou horečku, protože začal blouznit. Ve voze byla tma jako v pytli, protože plachta byla zatažená i vpředu. Bylo slyšet jen vrzání a klapot a občas také Cutterův hlas, když mluvil na koně.

Když jeli už hodinu, Rose zneklidněla. Byli nanejvýš dvě nebo tři míle od Tahoe Valley, když Ron spadl z koně. Už by tam tedy dávno měli být. Řekla si však, že to jsou jen nervy a že zřejmě ztratila ponětí o čase.

Sáhla Ronovi na obličej a ucítila, že je zpocený. Opatrně ho otřela a pokusila se porozumět tomu, co říká z horečky. Byly to však jen útržky, které nedávaly žádný smysl.

Cosi jí vrazilo do zad. Byla to dřevěná násada od motyky. Odstrčila ji. Stále jeli. Teď už nebylo pochyb, že Cutter ji veze jinam než do Tahoe Valley.

Žlutá růže znervózněla. Znala Cuttera jako dobrosrdečného, přátelského a poctivého člověka. Co když se ho ale zmocnilo pokušení vydělat si dvacet tisíc dolarů? Možná už slyšel o odměně a veze je na Purdomův ranč.

Opatrně se připlížila ke konci vozu a pokusila se odhrnout plachtu, jenže ta byla příliš pevně svázaná. Cutter měl mezi zbožím, které prodával farmářům jistě i nože. V té tmě však nemělo smysl je hledat.

Horečně přemýšlela, co by mohla udělat, když tu náhle povoz zastavil.

Slyšela, jak Cutter slézá z kozlíku. Jeho kroky dusaly ve sněhu. Nešel však dozadu, ale někam pryč.

Po několika minutách se vrátil zpátky. Slyšela, že není sám. Žlutá růže klečela vzadu ve voze jako kočka připravená ke skoku a chystala se bránit Rona. Obchodník odvázal plachtu a odhrnul ji.

První, co Rose uviděla, byla obchodníkova usmívající se tvář. Za ním stál jeden starší, šedovlasý muž a dva mladíci, kteří se rovněž přátelsky usmívali. Pak ještě přišly dvě dívky a zhruba šestiletý mrňous.

„Ne tak zhurta, Johne,“ smála se štíhlá mladá žena, která držela v náručí nemluvně a pomalu šla za chlapcem.

„Vítejte na farmě u Kraussů, slečno,“ řekl muž přívětivým hlasem.

„A veselé Vánoce,“ usmála se mladá žena.

„Vám také,“ koktala Rose. „Kde to jsme?“

„Na Kraussově farmě v Nevadě,“ odpověděl Cutter a podal jí ruku. „Tak pojď dolů, ať můžeme toho Ra… myslím toho maroda snést dolů. Jsme tu osm mil za hranicí. Jste v bezpečí.“

Seskočila z vozu a objala ho. Abraham Cutter jí poklepal na rameno a rovněž ji objal. Rozplakala se. Styděla se za to, že mu tak nedůvěřovala.

Mezitím oba mladíci Rona opatrně zvedli z vozu. Opět blouznil a jeho tělo se vzpínalo. Jen s vypětím všech sil zabránili tomu, aby se jim vysmekl.

Cutter pohlédl na jeho potem se lesknoucí tvář, když ho nesli do domu. Trhl sebou. Upřeně na Rona hleděl, jako by viděl ducha.

Pak odstoupil od dívky, dřív než si všimla, že se rozechvěl. Strkal ji k domu. Byl rád, když žena s dítětem podala indiánce ruku a jala se ji vést do domu.

„Pojďte, Rose,“ řekla přívětivým hlasem.

Abraham Cutter kráčel k povozu jako náměsíčný. Rozrušením se mu třásly ruce. Zatáhl a svázal plachtu a vylezl na kozlík. Potom přijel ke stodole. Walter, mladší z obou synů Kraussových, tam přišel z domu a otevřel vrata. Cutter vjel dovnitř, načež slezl z kozlíku.

„Běžte klidně do domu, pane Cuttere,“ řekl mladík. „Já už se postarám o koně.“

„Díky, Waltře,“ prohodil Cutter a pomalu se vydal k domu. Mýlil se, nebo skutečně toho muže, který si říkal Ron Stark, znal? Ne, omyl byl vyloučen. To musí být Nicolas. Samozřejmě se za těch pět let, co se viděli naposledy, změnil. Zestárl a v posledních dnech se navíc nemohl holit. Také horečka na něm zanechala stopy. Přesto si byl jist.

Vešel do domu a vstoupil do obývacího pokoje. Elvíra, žena staršího syna, pečovala o Rose. Přinesla jí několik plátků vánočky a horkou kávu a pobízela ji, aby si vzala.

„Já a děvčata vám připravíme koupel. Pak půjdete do hajan,“ řekla. „A o vašeho přítele si starosti nedělejte. Táta sice není lékař, ale takovým zraněním rozumí. Zítra už bude svět vypadat jinak. Pojďte, pane Cuttere! Přiložte ruku k dílu. Já vám jdu udělat steaky.“

„Rád bych se nejdřív podíval na raněného,“ řekl Cutter.

„Přenesli ho do Walterova pokoje,“ odvětila Elvíra Kraussová. „Ernest pomáhá tátovi. Raději se posilněte. Musíte být promrzlý na kost.“

„Hned, Elviro,“ mávl rukou Cutter a šel nahoru.

Oba muži právě svlékli Rona a prohlédli mu ránu. Carl Krauss se narovnal a kývl na Cuttera.

„Má kulku v rameni,“ prohodil. „Ale to už zvládneme. To spíš to chladno ho tak zruinovalo.“

Jedna z dívek přinesla vědro s horkou vodou. Zatímco se Carl Krauss připravoval na operaci, přistoupil Cutter k posteli a ještě jednou pohlédl Ronovi do obličeje.

„Radši se běž trochu zahřát, Abe,“ poznamenal farmář. „My už to zvládneme sami.“

„Dobrá, Carle,“ přikývl obchodník a odešel.

Teď už si byl jistý, že se ten muž nejmenuje Ron Stark. Velmi rozrušen se dole posadil ke stolu. Jíst však nedokázal, pouze se napil horké kávy.

Elvíra Kraussová odvedla svého synka do postele a zašla za Rose, která se koupala v prádelně, jež byla za kuchyní. Přinesla jí šaty jedné ze svých dcer, ale Rose si je odmítla navléknout. Raději se znovu oblékla do jelenicového úboru.

Když spatřila Cuttera, jak si sedá ke stolu, přisedla si k němu a znovu mu poděkovala. Okamžitě si všiml, že ji na jazyku pálí úplně jiná otázka. Málem jí prozradil pravdu, ale dvě špatné zprávy za sebou by pro ni asi byly příliš.

„Nedělej si starosti,“ zabručel. „Není to tak hrozné. Někoho, jako je on, jedna kulka nezabije. Rose, já ti musím…“

„Vy ho nemáte rád, že, pane Cuttere?“ povzdechla si. „Kvůli tomu, co jste slyšel v Tahoe Valley. Ron si ale myslí, že opravdového Ravena mohou obvinit jen z loupeže koní a žhářství. Na smrti té ženy nemá žádnou vinu.

„Tvůj hrdý rytíř, jak se zdá, se v zákonech vyzná,“ zavrčel Cutter.

„Vím, že je to dobrý a poctivý muž, pane Cuttere,“ řekla Rose pevným hlasem. „Není to bandita. Takový musel dřív být otec Grimm.“

Cutter se musel snažit, aby na něm nebylo nic poznat. Elvíra Kraussová si toho všimla a zavrtěla hlavou, aniž si toho Rose všimla. Cutter se proto jen nadechl, načež dál mlčel.

Rose se předklonila a řekla: „Až příště přijedete do Big Trees, tak prosím, vyřiďte otci Grimmovi, že jsem v bezpečí a moc ho postrádám. Udělal byste to?“

Cutter na ni vážně pohlédl. „Němec Grimm je mrtvý, Rose. Zemřel večer toho dne, kdy jsem přijel do Big Trees. Marshal se právě vracel z Placerville.“

Rose se rozplakala. Přistoupila k ní Elvíra a objala ji.

Cutter si odkašlal. „Věděl jsem, že to pro tebe bude tvrdá rána, děvče, ale takový už je život. Mimochodem, zemřel, aniž se o té hrozné události doslechl. V posledních dvou dnech byl v bezvědomí.“

„Klidně plač, Rose,“ poznamenala Elvíra. „Aspoň ti to pomůže. Zůstaneš nějakou dobu tady. Později se uvidí.“

„Jsi tu mezi přáteli Němce Grimma, děvče,“ vysvětlil jí Cutter. „Minden a sousední Gardnerville založili němečtí osadníci. Většina lidí se tu zná. Grimm sem přišel s nimi. Jsi tu v bezpečí.“

Elvíra jí zvedl hlavu. „Přivedu tě do tvého pokoje, Rose. Až se ze všeho vyspíš, uvidíš, že život jde dál. Pojď.“

Cutter na ně pohlédl a spolkl kletbu. Zatím musel počkat, až se probere z šoku, ale bylo jeho povinností jí říct pravdu.

Předtím ale tomu darebákovi řekne od plic svůj názor a vyžene ho z jejího života. Byl rozhodnut k tomu použít všechny prostředky, dokonce i vydírání.

Abraham Cutter byl odhodlaný ke všemu.

+ + + + +

V první svátek vánoční kolem poledne se Ron Stark probral. V prvním okamžiku si samozřejmě na nic nevzpomínal. Horečka již ustoupila a cítil jen lehké bolesti v levé ruce. Tu se k němu někdo sklonil a on poznal Rose. S ní se mu vrátily vzpomínky.

Mlčky mu stiskla ruku a do očí jí vhrkly slzy. Ron byl natolik zmatený, že nedokázal něco říct. Pak začala Žlutá růže zajíkavě vyprávět. Mlčky jí naslouchal a vše prožíval. Pak řekl: „Jsme v bezpečí, Rose. Jsem rád i za tebe. Pane Bože, to je dobrá zpráva. Už nemusíš mít strach.“

„Otec Grimm je mrtvý,“ tiše řekla.

Pohladil ji po tváři. „To je mi líto, sestřičko. Je to špatná zpráva, i když jsme se zachránili. Možná bys tu mohla zůstat napořád, co? Ti lidé, ke kterým nás pan Cutter přivezl, musí být dobří.“

„Co budeš dělat, až se uzdravíš?“ zeptala se.

„To ještě nevím, Rose,“ odvětil. „Musím si najít práci a vydělat peníze.“

„Možná najdeš něco tady.“

„O tom pochybuju,“ opáčil. „Jsou to farmáři, Rose, kteří obdělávají půdu. To není práce pro mě. Já umím zacházet s koňmi a dobytkem. Ne, musím dál.“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásila klidným hlasem.

„To je nemožné, Rose,“ odtušil. „Potřebuješ domov. Se mnou by to nebyl život pro tebe, věř mi. Poprosím pana Krausse, aby se o tebe postaral. Určitě tu budeš užitečná. Je to tak lepší.“

„Ale já mám už jenom tebe,“ namítla. „Ěíkals přece, že jsem tvoje malá sestra, jakou sis vždycky přál. Řekls mi to snad jen proto, abys mě uklidnil?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistil ji. „Myslel jsem to…“

„Jsem ti na obtíž?“

Ta otázka zněla trucovitě a ustrašeně zároveň.

„Ne, Rose,“ odvětil a stiskl jí ruku. „Myslel jsme to vážně, jen…“

„Bratři a sestry mají držet spolu,“ dodala. „A my teď jsme rodina, jak říkají bílí. Ty mě budeš chránit a já se o tebe budu starat. Budu ti vařit a prát, a až tě unaví putování po světě a postavíš si dům, tak ti ho budu udržovat v čistotě.“

Musel se bezděky zasmát a jeho dobrá nálada ji nakazila. Stydlivě se usmála.

„Bude to krásný život,“ zašeptala.

Jejich hovor přerušil příchod Carla Krausse, který chtěl vidět svého pacienta. Byl rád, že ho našel v takovém rozpoložení. Svolal celou rodinu a představil je. Ron jim pohnutým hlasem poděkoval a pak se obrátil na malého muže s šibalským úsměvem, který zůstal stát u dveří.

„Vy musíte být pan Cutter,“ řekl. „Na to, co jste pro Rose a pro mě udělal, vám nikdy nezapomenu. Děkuji vám všem z celého srdce.“

„To už by stačilo!“ zvolal Carl Krauss. „Henrietta vám za chvíli přinese výživné jídlo. Pak se prospěte a později se podívám na vaše zranění.“

Pak všechny vyhnal ven a zavřel za sebou dveře. O několik minut později blond Henrietta okolo dvaceti přinesla tác s jídlem. Podložila mu polštáři hlavu, popřála mu dobrou chuť a odešela.

Ron měl hlad jak vlk. Jídlo bylo skvělé, dostal bramborovou kaši s krocanem a jablečný kompot. Nechyběly ani bonbóny. Potom Walter Krauss odnesl nádobí a dal mu dva doutníky a sirky. Když Ron zase osaměl, zapálil si doutník a začal cucat bonbóny.

Lehl si a požitkářsky vydechoval dým ke stropu. Po vší té štrapaci se cítil nebetyčně dobře. Jenom Rose mu dělala starosti. Asi se do něho opravdu zamilovala, ale on byl přesto toho názoru, že by nikde nevyrůstala tak harmonicky jako u Kraussů. A on ji nemohl vzít s sebou. Věděl však, že jí to bude těžko vysvětlovat.

Zcela zabrán do myšlenek přeslechl, že se otevřely dveře. Byl to Cutter. Chvíli si Rona měřil pohledem, načež tiše zavřel dveře a odkašlal si.

„Takový život se ti asi líbí, co, Nicku?“ zeptal se cynickým hlasem.

Ron se posadil a se zasténáním zase klesl. „Och, to jste vy, pane Cuttere,“ řekl.

„Proč mi neřekneš Abe, jaks to vždycky dělal, Nicku?“ zavrčel Cutter a přistoupil k posteli. „Nemyslíš, že to divadlo je zbytečné? Jsme přece sami.“

Ron na něho nechápavě hleděl. „Já vám nerozumím, pane Cuttere. Proč mi říkáte Nick? Připadá mi, že jste si mě s někým spletl.“

„Mám ti snad radši říkat Sandy? Sandy Raven?“ posměšným tónem se otázal Cutter. „Zatraceně rychle měníš jména od té doby, co ses vydal na cestu zločinu. Něco ti teď povím, hochu. Vlastně bylo mou povinností tě předat úřadům, ale to jsem přes to všechno neudělal. Ty dobře víš, proč. Ale hned, jak se postavíš na nohy, tak odtud zmizíš. A tu malou necháš na pokoji, rozumíš? Ta chudinka ti úplně propadla. A já nepřipustím, abys ji dostal do neštěstí, protože Berthold Grimm byl můj přítel. Je to čisté a líbezné stvoření, a jestli na ni sáhneš těmi svými špinavými prsty, tak tě vlastnoručně sejmu. Když pomyslím na to, že tvůj otec a Katie tě oplakávají, aniž by věděli tu strašnou pravdu, tak se mi chce to udělat hned. A věř mi – Nicku, mé svědomí by to sneslo. Dneska už ano, chlapče!“

Ron zavrtěl hlavou. „To je k zbláznění, pane. Jste už druhý člověk, kterému se při pohledu na mě otevírá nůž v kapse. Nejdřív ten Fremont v Tahoe Valley a teď vy. Sandy Raven a nějaký Nick – k čertu s těmi jmény! Jsem a budu Ron Stark. Asi tady je někdo, kdo je mi hodně podobný. Jinak si to nedokážu vysvětlit.“

„Nezkoušej se z toho vylhat, Nicku, mě neošálíš.“

„Asi jste toho Nicka znal dost dobře, co?“ zeptal se Ron. „Bylo na něm něco, podle čeho byste ho poznal znovu? Jizva nebo něco takového? Přemýšlejte. Nemůžu se mu přece podobat jak vejce vejci. Něčím se musíme odlišovat!“

Cutter přivřel oči. „Jo, jedna věc by tu byla, ty ničemo. Dělej, lehni si na břicho. Hni sebou.“

Ron odložil doutník do popelníku a sténajíc se převalil na břicho. Cutter z něho stáhl deku a pak i spodky. Chvíli panovalo ticho.

„To přece nemůže být pravda,“ nevěřícně zamumlal Cutter.

Opět mu natáhl trenýrky a pak Ronovi pomohl obrátit se zase na záda.

„To nechápu,“ koktal. „Omlouvám se, pane Starku, ale teď už vám věřím. Musím vás poprosit o prominutí.“

„Raději bych byl, kdybyste mi to všechno vysvětlil,“ zabručel Ron. „Jak je vidět, tak se mi taková záměna může stát častěji. Kdo je ten Nick, kterého tak nenávidíte?“

Vzal doutník a potáhl z něj. Cutter si sedl a pohlédl na něj.

„To je dlouhá historie, Starku,“ začal. „Víte, nebyl jsem vždycky obchodník. Před sedmi lety jsem pracoval na Wymanově ranči. To je dobytkářský ranč v okrese Pine tady v Nevadě. Asi dvacet mil od Ely. Byl jsem předákem a pravou rukou Brandona Wymana. Měl syna a dceru, Nicolase a Katie. Nickovi tenkrát bylo devatenáct, Katie sedmnáct. Jediná banka v okolí v té době byla v Eurece, asi sedmdesát mil na západ od ranče. Měl jsem za úkol naučit Nicka všemu, co jako budoucí rančer potřeboval.“ Poškrábal se na hlavě a dodal: „Brandon Wyman byl tvrdý muž a chudák Nick si nemohl ničím získat jeho náklonnost. Při sebemenší chybě mu dal Wyman výprask před celým mužstvem.“

Ron přikývl. „Znám takové typy,“ řekl.

„Nicka to zkazilo,“ pokračoval Cutter ve vyprávění. „Ani já jsem si ale nevšiml toho, jak strašně nenávidí svého otce. Jenže pak přišel den, který všechno změnil. Na ranč přijel jeden obchodník s dobytkem i se svým mužstvem a koupil stádo. Peníze se musely odvézt do Eureky. Poprosil jsem Brandona Wymana, ať chlapci dá šanci. Nejdřív nechtěl, ale potom souhlasil. Nick a tři kovbojové se vydali na cestu. O den později jsme dva z těch kovbojů našli zastřelené u jednoho potoka v Pančake Summit. Po třetím kovbojovi a Nickovi ani stopy. Toho třetího kovboje jsme ale potom našli. I on byl mrtvý. Proud ho strhl s sebou a pak vyplavil na břeh. Zmizel tedy jen Nick. Půda na místě, kde jsme našli ty dva, byla kamenitá a nemohli jsme se divit, že jsme tam nenašli žádné stopy. Všichni ale byli přesvědčeni, že ti muži byli přepadeni. Mysleli jsme si, že i Nick spadl do vody a zachytil se pod nějakým kořenem. Rovněž jeho kůň a kůň jednoho z kovbojů zmizeli beze stop.“

Ron už tušil, co mělo přijít. Potáhl si z doutníku a upřel svůj zrak na Cuttera. Doslova mu visel na rtech.

„Nedalo mi to pokoje,“ dodal Cutter. „Zlé bylo ovšem to, že Brandon Wyman se rázem stal jiným člověkem. Dělal si výčitky, že na toho chlapce byl tak tvrdý. Ani ve snu by ho nenapadlo, co se skutečně stalo. Jelikož věděl, jak silný mám k Nickovi vztah, souhlasil s tím, abych ho hledal, aby se dočkal řádného křesťanského pohřbu. Osedlal jsem tedy dva koně a vydal se na cestu. Nehledal jsem však mrtvého, ale vraha. Nejdřív jsem doufal, že si to všechno jen namlouvám, ale pak jsem narazil na první stopy. O rok později jsem Nicka Wymana uviděl znovu. Když mu zpronevěřené peníze protekly mezi prsty, se stal vůdcem jedné bandy mladých dravců. Na to, aby mě oddělal, ale neměl nervy. Nechal mi zavázat oči a pak mě odvezl pryč. Kdyby mě nenašli osadníci, tak bych tam zdechl.“

Ron zavrtěl hlavou. „To pro vás musela být velká rána.“

„Ano, nějak tak,“ přisvědčil Cutter. „Na ranč už jsem se neodvážil vrátit. Jelikož jsem vždycky šetřil a měl jsem své peníze u sebe, koupil jsem si jednoho dne povoz a spřežení a vydal se jako obchodník do Bijou u jezera Tahoe. Je to neuvěřitelné, ale tak se mu podobáte, že by vás i jeho vlastní otec považoval za svého syna. Sedm let změní hlas i podobu, ale v Ely by vás každý považoval za Nicka. Nemáte ale skvrnu na zadku jako Nick.“

„Takže oním hledaným Sandym Ravenem je tedy Nick Wyman,“ řekl Ron.

Cutter přikývl. „Určitě, Starku. Ale nikdo neví, kdo se za tím jménem opravdu skrývá. Až se zotavíte, tak byste měl co nejrychleji zmizet z kraje. Podle Fremontovy výpovědi byl Nick před třemi týdny poblíž Vintonu v Kalifornii. To je na opačné straně jezera Lake Tahoe. Z tohoto kraje již dávno zmizel. Možná odjel na druhou stranu jezera, i když tomu moc nevěřím. Od těch událostí před sedmi lety se Nevadě vyhýbá jak čert kříži. Ale člověk nikdy neví.“

Ron zamyšleně přikývl. „Tak jako tak jsem chtěl jet dál, pane Cuttere, ale je tu jeden problém. Snad byste mi mohl pomoct.“

Pak mu pověděl o svém rozhovoru s Rose.

„To jsem si myslel, chlapče,“ k jeho překvapení řekl Cutter. „Samozřejmě jsem už o tom s Kraussem mluvil. Je připraven té dívce nabídnout nový domov. Jenže nikdo ji tu neudrží. Jste pro ni princ z pohádky, Rone. Rozumíte? Po Grimmově smrti jste pro ni jediný člověk, který pro ni něco znamená. Budete muset zmizet bez rozloučení. Pak vás ale bude hledat. A nevěřil byste, jak jsou indiánky houževnaté.“

„Nemalujte čerta na zeď, Cuttere,“ zasténal Ron v předstíraném zoufalství.

Cutter se usmál. „To je ale zatraceně hezký čert. Rudá čertice, která se zamilovala do bílého prince. Nikdy vám to neřekne, ale je to tak.“

„Jenže já jsem tulák,“ zabručel Ron. „Co si o mně lidé pomyslí, když budu putovat s mladou indiánkou?“

„Rose pro vás nic neznamená, že?“ otázal se Cutter.

„Och, mám ji moc rád, to mi věřte,“ opáčil Ron. „Je mladá, hezká a má své kouzlo. O tom většina bílých žen jen sní.“

„Tyto kvality před vámi odhalilo u indiánek už mnoho bílých mužů, mladíku,“ zasmál se Cutter.

„Hej, vy mluvíte, jako byste čekal, že jí nabídnu sňatek,“ protestoval Ron. „Byla v nouzi a potřebovala pomoc. To je všechno. Samozřejmě že mi její budoucnost není lhostejná, ale…“

Cutter náhle ožil. „Něco mě napadlo, Rone. Přiznávám, že to bude znít ztřeštěně, ale pro začátek by to bylo řešením. Potřebujete přece práci, ne?“

Ron přikývl. „Umím pracovat s koňmi a dobytkem.“

Cutter luskl prstem. „To je právě on. Pojedete prostě s Rose do Ely a den, dva zůstanete ve městě. Vsadím se, že místní ve vás poznají Nicka. A brzy se o tom dozví Brandon.“

„Přišel jste o rozum, Cuttere?“ zasténal Ron. „Vy chcete, abych se vydával za ztraceného syna a hrál před tím ubohým mužem komedii?“

„Vím, že to na první pohled vypadá trapně, ale dodal byste Brandonovi a Katie chuť do života. Pochopte to, Rone. Protože vám tenkrát ukradli ty peníze, tak jste ztratil hlavu. Opět jste zklamal a nechtěl jste mu jít na oči. Ale těch sedm let mimo domov z vás udělalo chlapa. Naučil jste se pracovat s koňmi a dobytkem. Požadujte po něm obyčejnou kovbojskou mzdu. Získejte si jeho srdce, chlapče. Přijme vás s otevřenou náručí.“

Ron zavrtěl hlavou. „Nikdy, pane Cuttere! Měl jsem v životě smůlu, ale vždycky jsem byl poctivý.“

„A život vám za to pořád kladl do cesty překážky,“ poznamenal Cutter. „Zkuste to teď změnit. Darujte zlomenému otci úplně proměněného syna. Učiňte ho lží šťastným. Jestli jste tak poctivý, jak tvrdíte, pak si ani nemusíte špinit prsty. Ranč vám a Rose nabídne nový domov. Nezjistí se to, protože já jsem jediný člověk, který zná pravdu. Byl byste hlupák, kdybyste té možnosti nevyužil.“

„A co když Nicka Wymana jednoho dne napadne navštívit svého otce?“

„Vyloučeno, Rone! Sám mi řekl, že minulost je pro něho mrtvá.“

„To je úplný nesmysl, Cuttere,“ zavrčel Ron. „Můžu klopýtnout na tisících detailů z minulosti.“

„Nicka Wymana znám jako nikdo jiný,“ usmál se Cutter. „Houpal jsem ho na kolenou, když se ještě počurával do kalhot. Dozvíte se ode mě všechno a popíšu vám každého člověka v Ely, se kterým Nick přišel do styku. Až přijedete do Ely, budete tam znát každého muže, každou ženu, zkrátka všechny. Sekneme, že jste po tom přepadení padl do rukou indiánům. Vzali vás s sebou a vy jste mezi nimi několik let žil. Když vás chtěli oženit se Žlutou růží, utekl jste, ale ta malá se vydala po vašich stopách. Stal se z ní váš stín. Jestli něco nevyjde, tak vám to prostě vypadlo z paměti. Není divu po sedmi letech. Jenom nesmíte nikomu ukázat zadek. Co na to říkáte, Rone?“

„Že jste se dočista zbláznil, Cuttere!“

„A kdyby, chlapče?“ zasmál se Cutter. „Zasáhlo mě to natolik, že jsem se znovu vydal tě hledat, a pak jsem tě konečně našel. Jo, chlapče. Společně pojedeme do Ely a po cestě budeme prodávat hrnce a pánve. A až budeme na ranči, budu vždy v tvé blízkosti a budu ti radit. Už se těším, až uvidím tvář toho starého drsňáka. Jupí!“

Vyrazil z pokoje a Ron vyčerpaně klesl do polštářů.

Cutter musel přijít o rozum.

+ + + + +

Hned po svátcích Cutter odjel z farmy.

Předtím měl dlouhý rozhovor mezi čtyřma očima s Carlem Kraussem. Nikdo o jeho obsahu nevěděl. Když byl Cutter pryč, vysvětlil šedivý rančer Žluté růži, že přes den nesmí z domu.

Řekl jí také, že ona a Ron budou v bezpečí pouze tehdy, když o jejich přítomnosti nebude nikdo vědět. Instruoval v tomto smyslu i svou rodinu. Především Elviře nakázal, aby dávala pozor na pětiletého Carla, aby něco nevyžvanil případným návštěvníkům. Ani nejbližší sousedé nesměli nic vědět.

Před zákonem byli Ron s dívkou v Nevadě v bezpečí, ale nebylo vyloučeno, že po nich nepátrá na vlastní pěst nějaký dobrodruh chtivý odměny. A pokud by byl jejich úkryt prozrazen, neměli by lovci lidí větší problémy je polapit a odvézt k Purdomovi.

Každý den Krauss měnil Ronovi obvaz a mazal mu ránu mastí. Ronovi se vyhnula horečka a den ode dne se cítil lépe. Rose chtěla být užitečná v domě, ale Elvíra to nepřipustila. Tvrdila, že na to se svými švagrovými stačí.

Žlutá růže tak trávila dny u Ronovy postele, kde mu plnila všechna jeho přání, které mu viděla na očích. Ron však většinou předstíral, že spí, protože ho její blízkost uváděla do rozpaků. Po rozhovoru s Cutter byl zneklidnělý.

Měl Rose opravdu rád, ale to byla jen bratrská náklonnost. Myšlenka, že to dítě přírody se do něho zamilovalo, mu přidávala vrásky na čele.

A pak tu byl ten šílený Cutterův plán. Co tím vlastně ten blázen sledoval? Ten plán byl ztřeštěný a navíc i nemorální. Cutter asi neměl všech pět pohromadě. Nemohl přece od něho čekat, že bude mladším vydáním Němce Grimma a převezme jeho roli v životě Žluté růže. Vždyť mu je teprve šestadvacet.

Když Rose seděla na jeho posteli, vždycky se na něho šťastně a spokojeně usmívala. Rozhodně nebyla smutná, jak by po smrti jejího pěstouna čekal.

Tak uplynul celý týden. Po Novém roce poprvé vstal a prošel se po pokoji. Rose radostí tleskala a celá zářila. Pak však hned zase nasadila kamennou masku, protože indiánka nesmí ukázat své city.

Čtvrtého ledna, byla to sobota, se Cutter vrátil. Krátce pohovořil s Carlem Kraussem a okamžitě šel za Ronem. Jeho první otázka platila jeho zdravotnímu stavu.

Ron, který seděl za závěsem u okna, se smál.

„Cítím se skvěle, Abe,“ prohodil.

„To je dobře, chlapče,“ přikývl Cutter. „V pondělí totiž vyrazíme. Tu ruku si můžeš vykurýrovat po cestě.“

Ron v obranném gestu zvedl dlaň. „Jenom s tím zase nezačínejte, Abe,“ protestoval. „Tuto hru nehraju, aby vám to bylo jasné.“

Cutter si sáhl do kapsy a vytáhl odtud nějaký papír. Rozložil ho a ukázal Ronovi. Byl to zatykač, sice na banditu jménem Sandy Raven, ale bylo tam zmíněno, že patří k jedné bandě a používá i jméno Ron Stark. Také Žlutá růže byla oficiálně hledána. Dokonce i jejich koně zde byli popsaní.

„Na druhé straně hranice to visí na každém saloonu, na každé úřadovně marshala a na všech plotech,“ poznamenal Cutter. „Těch pět set dolarů odměny je samozřejmě vtip. Jestli vás někdo polapí, tak vás nevydá nejbližšímu marshalovi, ale Chucku Purdomovi, který na vás vypsal dvacet tisíc dolarů. Ten po vás, mimochodem, stále usilovně pátrá. Všem je jasné, že jste někde blízko hranice. Ví se i o tvém zranění. V okolí se to jen hemží lovci lidí. Hledají po obou stranách hranice. Včera dva chlápci čmuchali v Mindenu.“

„Tys je viděl?“ otázal se Ron.

Cutter přikývl. „Dva vysoké muže. Jeden má široká ramena, tmavé vlasy a ty nejstudenější oči, jaké jsem kdy viděl. Ten druhý je štíhlý a může mít tak pětadvacet let. Je to světlovlasý hezoun s jemnýma rukama střelce.“

„McLean a Floyd Holbert,“ řekl Ron.

„Takže už víš, která bije,“ zabručel obchodník a přiložil k zatykači zapálenou sirku. Pak přihlížel, jak papír hoří.

„Musíme pryč,“ uznal Ron.

„Přesně tak, chlapče,“ přikývl Cutter. „Zahájili na vás štvanici. Jak jsem slyšel, tak hranici přejel i Fremont. A ten není o nic méně nebezpečný než ti dva bandité. Všechno jsem připravil. Odteď jsi Nick Wyman. A Rose si musí tvé jméno vtlouct do paměti.“

„Abe, ty…“

„Vím velmi dobře, co chci, chlapče,“ skočil mu Cutter do řeči. „Vyrazíme do Ely. Oba nás do toho dostala Rose. Ty nejsi nic než tulák, který nemá co ztratit. Ale já jsem dal všanc svou existenci, a proto budu rozhodovat. Jasné?“

„No dobře, bručoune,“ povzdechl si Ron a zazubil se. „Pryč odtud musíme v každém případě, ale kam, o tom se ještě pobavíme. Já ti to Ely ještě vytluču z hlavy, Abe.“

„Tak se mi už líbíš víc,“ zazubil se Cutter a odešel.

Ron byl celý nesvůj.

„Mé jméno na zatykači,“ zaklel a sevřel pěsti tak silně, že ho zabolela zraněná ruka.

+ + + + +

Dne 9. března dorazili do Ely v okrese Pine.

Na těch tři sta mil potřebovali více než osm týdnů. Neustále je zastavovaly sněhové bouře a zamrzlé řeky. Než Cutter vždycky odjel se svými hrnci a pánvemi na nějakou farmu, Ron s Rose se někam ukryli. Jednou do jeskyně, podruhé do kaňonu. Někdy se schovávali v remízku, jindy v opuštěném srubu.

Později je vždycky zase vyzvedl. Když se zbavil všeho zboží, prodal Cutter i koně a povoz, najal jednoho jízdního koně a jednoho koně na náklad a tak jeli dál.

Žádné potíže po cestě nenastaly, a protože zatykače byly vylepeny jen v Kalifornii, mohli polevit v ostražitosti.

Zatím se striktně drželi Cutterových instrukcí a zvykli si používat jméno Nick Wyman. Ron se naučil popisy osob, data a události. Ačkoli Cutterův plán ještě stále odmítal, všechno si zapamatoval. Došlo to dokonce tak daleko, že se občas ptal, kdo vlastně je.

Na jeho neustálé námitky Cutter odpověděl, že nejedou do Ely, ale že si najdou jiné místo, kde by mohli žít.

Jo – ve skutečnosti je přitom oklikou vedl do Ely. Ron to poznal, teprve když spatřil jméno města na štítě banky.

„Sakra, kde jsem nechal oči,“ zavrčel obchodník a strhl si klobouk z hlavy, aby jím zamával na jednoho muže na chodníku.

„Hej, Barney Stilesi, ty ožralý vlku!“ vykřikl. Muž se otočil.

„Abe, ty starý pardále!“ zabručel a vydal se k němu.

A pak, když jeho pohled ulpěl na Ronovi, zalapal po dechu.

„Ne, to není pravda,“ koktal. Málem mu vypadly oči z důlků. „Nicku! To je přece… Sakra, sním či bdím?“

Přiskočil k Ronovi a zatřásl mu rukou tak silně, jako by ji chtěl utrhnout. „Chlapče, to je jako zázrak. Kdes celé ty roky byl? To budeme muset tvému otci říct opatrně, jinak ho to porazí.“

Náhle vytáhl revolver, namířil ho do vzduchu a vystřílel celý bubínek. Lidé se sbíhali jako mravenci k cukru. Nevěřícně hleděli na Rona a na Cuttera.

Obchodník je všechny pozdravil jejich jmény, aby osvěžil Ronovu paměť. Zatímco Ron musel podat ruce bezpočtu lidí, zvedl Cutter ruku a zamával kloboukem.

„Jenom ho, prosím vás, neumačkejte,“ smál se. „Nechejte ho, ať se z toho všeho vzpamatuje. Vždyť byl sedm let pryč a hodně toho zažil. Barney, ubytujeme se u tebe v hotelu. Možná bys mohl jet na ranč a říct o nás Katie. Ona to řekne Brandonovi nejšetrněji. Udělejte místo, lidé. Všechno vám ještě povyprávíme.“

Pobídl koně a přinutil dav, aby se rozestoupil. Vydali se ke stáji, kterou vedla Maggie Upstoneová, energická postarší a poměrně korpulentní dáma. Přivítala Rona smrští lichotek a nostalgických vzpomínek, objala ho a přitiskla ke svým mohutným ňadrům.

„Ty zatracený uličníku,“ řekla, přičemž jí tekly slzy po tvářích. „Tos nemohl generálovi aspoň napsat?“

Ron věděl, že tím myslí Brandona Wymana. Cutter mu vyprávěl, že rančerovi kvůli jeho tvrdému, panovačnému tónu všichni přezdívali generál, ačkoli vojákem nikdy nebyl.

„To se snadno řekne, Maggie,“ řekl Ron.

Odstrčila ho od sebe a přikývla. „Já vím, chlapče. Ale z toho drsňáka se stal zlomený muž s pocitem viny. Myslí si, že jsi mrtvý, tak jako doposud my všichni, a to ho málem zabilo. Tvůj návrat bude nejšťastnějším dnem jeho života. Vracíš se v pravý čas, Nicku. Potřebuje pomocnou ruku tak jako nikdy předtím.“

Přistoupil k nim Abraham Cutter a zeptal se: „Co tím myslíš, Maggie?“

„Hodně se toho změnilo od té doby, co jsi odjel, Abe,“ odvětila žena. „Pumě vypadaly zuby a teď jí rány vracejí všichni, kteří ji zatím jen tahali za ocas. Už dva roky někdo systematicky podlamuje jeho moc. Jednou něco shoří, podruhé mu ukradou dobytek. Už se nebrání a Katie to sama nezvládne, navíc když jeho mužstvo za nic nestojí. Předák má jen silné řeči, ale to je tak všechno.“

„Kdo je to? Znám ho?“ vyzvídal Cutter.

„Frank Bellamy z Wyomingu,“ odpověděla Maggie Upstoneová. „Byl generálovi doporučen. Je to černovlasý chlapík s jiskrnýma očima, a dvoří se Katie. Je tu už skoro tři roky.“

„To jsme tedy asi opravdu přijeli v pravý čas,“ poznamenal Cutter a pohlédl na Rona.

„Proč jste hned nejeli na ranč?“ otázala se Maggie.

Cutter se poškrábal nahlavě. „Chlapec si nejdřív musí zvyknout, víš? Navíc po sedmi letech už na jednom dni nesejde.“

Tělnatá dáma si teprve nyní všimla Žluté růže. Dívka se celou dobu držela v pozadí. Maggie si uvědomila její přítomnost, teprve když se pohnula.

„Ta malá patří k vám?“ zeptala se.

„To je Žlutá růže, indiánka z kmene Bannocků,“ odpověděl Cutter.

„Hezká panenka,“ řekla Maggi. „Doufám, že patří k Nickovi, co?“

„Co chceš říct tím, že doufáš, že patří k Nickovi?“ nedůvěřivě odvětil Cutter.

„Co by si také počala s takovým starým oslem, jako jsi ty,“ rozesmála se Maggie a hned si dala ruku před ústa, když Rose zrudla studem. „Och,“ vyjekla Maggie. „Asi jsem zas byla prostořeká. Ona tomu rozuměla?“

Obchodník přikývl. „Každému slovu, Maggie, a nejhorší je, že vůbec nemá smysl pro humor. Její kmen ji vypudil, protože jí žádný jeho válečník nebyl dost dobrý. Za sebemenší urážku se mstí tím nejstrašnějším způsobem. Koupili jsme ji za láhev whisky, nevědouce, co děláme. Zamkni dneska všechny dveře.“

Rose se rozesmála a Maggie vyprskla smíchy. Pak vybuchl i Ron a nakonec začal chechtat i Abe, až se začali plašit koně. Nechali je v péči Maggie a vzali si jen své zbraně.

V dobré náladě se odebrali špalírem přihlížejících do hotelu.

+ + + + +

Katie Wymanová se dívala na svého otce, který s námahou kráčel podél zábradlí po schodech nahoru.

Ten pohled jí drtil srdce. Bylo hrozné, jak tento vysoký a kdysi tak mohutný muž upadal. Byl již jen stínem sebe sama.

S tísnivým pocitem vyšla na verandu domu a opřela se tam o zábradlí. Katie Wymanová byla čtyřiadvacetiletá hezká, štíhlá dívka s blond vlasy a lehce zvednutým nosem. Dělala si starosti. Po zmizení jejího bratra si jejich otec začal vyčítat své chování vůči němu a vinil z jeho osudu sebe.

O něco později se poněkud sebral. Stal se vlídnějším a trpělivějším vůči lidem. Potom však jako by se proti jeho ranči spikly temné mocnosti. Dvakrát z ničeho nic vypukl požár a jen tak tak stačili zachránit budovy. Pak začal z pastvin mizet dobytek. Nejdřív jen jednotlivá zvířata, posléze celá stáda. Nyní se ukázalo, že Brandon Wyman již není tím, kým býval. Tyto další rány osudu ho dorazily. Už neměl síly k odporu.

Z trudných myšlenek ji vytrhl šramot. Z přítmí verandy se odlepil stín, který vykročil směrem k ní. Byl to muž. Zastavil u ní a vrhl na ni vážný pohled.

„Strhne vás s sebou do propasti, Katie,“ řekl. „Já vám budu pomáhat, ať se děje, co se děje. Ale ten, kdo ho chce zničit, to dělá metodicky.“

„Vy jste zase nic nenašli?“ zdeptaně se otázala.

Frank Bellamy, předák ranče Wyman, zavrtěl hlavou. „Vůbec nic. Stopy končí na skalnaté půdě na úpatí Egan Mountains. Bandité museli dobytek hnát přes hory, jinak si to nedokážu vysvětlit.“

Katie sevřela ruce v pěst. „Kdybych jenom věděla, kdo za tím stojí,“ řekla vzrušeně.

„Člověk, který chce zničit vašeho otce, je chytrý, Katie,“ poznamenal Frank Bellamy. „Musel jenom pro tento účel najmout velké mužstvo. Ti muži nejsou odtud. Bylo by nápadné, kdyby na nějakém ranči dlouho chyběli kmenoví kovbojové. Proto také šerif nemůže zjistit, kdo za tím vězí.“

Bellamy byl silný, dobře vypadající chlapík kolem třiceti. Nosil černé kalhoty, košili stejné barvy a vestu, zkrátka fešák.

Oba pohlédli k noclehárně, před níž několik kovbojů sedělo na lavici. Jeden z nich začal hrát na foukací harmoniku, muži zpívali.

Bellamy přistoupil k dívce blíž.

„Všechno působí tak mírumilovně,“ tiše prohodil. „Měla byste myslet i na příjemné věci, Katie.“

Když ji chtěl obejmout, odstoupila.

„Nechte toho, Franku,“ řekla klidně, ale odhodlaně.

V tom šeru nemohl vidět, jak se zamračil. Katie se mu líbila, a protože mu Wyman přenechával všechnu práci, cítil se Frank Bellamy již jako domácí pán.

Tu se ozval dusot kopyt. Oba vzhlédli. Na dvůr se přihnal jezdec a prudce zastavil svého koně před verandou. Seskočil ze sedla a přišel blíž, načež před Katie smekl klobouk.

„Mám pro vás zprávu, Katie,“ řekl rozrušeným hlasem. „Zprávu, která starého pána určitě postaví na nohy. Na to dám krk.“

„Našel šerif stopy zlodějů dobytka?“ otázala se dívka s nadějí v hlase.

„Je to mnohem lepší, Katie,“ usmál se Barney Stiles. „Chytněte se zábradlí, ať to s vámi nezacloumá. Vrátil se Abe Cutter. Je v hotelu Nevada v Ely. A není sám. Ten skrček si s sebou přivedl jednu hezkou squaw, které není víc než osmnáct.“

„Abe Cutter,“ zvolala Katie a z radosti Stilesem zatřásla. „To může být naše záchrana. Abe sice už není nejmladší, ale má cosi v hlavě. Proč nepřijel s tebou, Barney?“

„No, je tu ještě něco,“ zabručel šerif. „Přivezl s sebou jednoho mladého muže. Je to pěkný drsňák, řeknu vám. Vypadá, jako by prošel peklem. Ještě je trochu nesmělý, ale to se po sedmi letech mimo domov dá pochopit.“

Katie zbledla a roztřásla se.

„Ne, Barney,“ hlesla. „O tom se nežertuje.“

„To bych si nikdy nedovolil, Katie,“ usmál se Stiles. „Je to opravdu on. Nick Wyman, na mou věru, jenom je samozřejmě vyzrálejší.“

Frank Bellamy musel dívku podepřít. I on byl bledý jak stěna. Katie plakala jako dítě a Stiles byl ochromen dojetím.

„Nechcete to říct generálovi?“ otázal se.

Katie se zhluboka nadechla a odvětila: „Dneska v žádném případě. Musím k Nickovi. Franku, doprovoďte mě. Osedlejte koně. Pane Bože, úplně se mi rozklepala kolena. Já – já to prostě nemůžu pochopit.“

Stále plakala. Kovbojové na lavici zpozorněli a přestali zpívat, načež se vydali přes dvůr k nim. Frank Bellamy odešel z verandy a zamířil ke stáji. Vyzval jednoho svého muže, aby šel s ním.

„Co se stalo, slečno, Katie?“ zeptal se jeden z kovbojů, potom co si změřil Stilese pohledem.

„Stal se zázrak,“ odvětila Katie. „Nicolas Wyman se vrátil. Můj bratr je v Ely. Táta se o tom ale zatím nesmí dozvědět. Postarejte se o to, aby se k němu po dobu mé nepřítomnosti nikdo nedostal, rozumíte?“

V mužstvu už byli jen dva kovbojové, kteří ještě znali Nicka. Ti se samozřejmě zaradovali. Ostatní se tvářili všelijak.

Pak přišel Frank Bellamy s koňmi a pomohl dívce do sedla. Také Barney Stiles nasedl na koně. Potom vyjeli.

Katie Wymanová už se nemohla dočkat, až obejme svého bratra.

+ + + + +

Abe Cutter a Ron Stark si v hotelu Nevada pronajali jeden pokoj. Všichni možní lidé, od marshala po holiče, od kováře po metodistického kněze, čekali, až budou moci pozdravit ztraceného syna.

Ale Cutter jejich návštěvy zarazil tím, že je varoval, že dalšího zájemce zastřelí. Pak dveře zamkl zevnitř. Teď seděli u stolu. Ron mlčel.

„Jenom se netvař tak kysele, chlapče,“ prohodil Cutter. „Všechno běží jako po másle. Vychází nám to. Jsi mu podobný a těch pár odlišností všichni připíšou času.“

„Byla to a je špinavá hra, Abe,“ zavrčel Ron.

„Ale teď už z ní nemůžeš vystoupit, chlapče,“ zazubil se Cutter. „Vždy to nejde podle našich představ. Jsi sice čtverák, ale sympatický. Jsi skutečný samaritán tělem i duší. Nejednáš přece z touhy po zisku. A ta nová historka, kterou jsme vymysleli, je prostě úžasná. Můžeš díky tomu využít část tvých zkušeností a omezit nebezpečí chyby. To prostě nemůže nevyjít. Jenom mě nechej jednat.“

„Radši už mlč, Abe,“ zaklel Ron. „Užs toho natropil dost.“

„Jen klid, Nicku Wymane,“ zasmál se Cutter. „Šetři si zlost na zloděje dobytka, se kterými budeš mít co do činění. Naučíme tu sebranku bát se, chlapče. Zatopíme jim tak, že…“

Tu se z chodby ozvaly kroky. Kdosi zaťukal na dveře. Oba muži sebou trhli.

„Nicku! Abe! Otevřete! To jsem já, Katie!“

Ron rozrušeně vyskočil ze židle. Byl úplně červený. Cutter přistoupil ke dveřím a odemknul je. Pak je otevřel, vzal to hezké děvče do náruče a radostí se s ní zatočil.

„No konečně, Katie! Tady jsi! Vypadáš skvěle, děvče!“

Pak ji přivedl k Ronovi. Ten byl krásnou Katie zcela uchvácen. Díval se do jejích očí, v nichž se zračilo nekonečné štěstí. Strnule tam stál neschopen se pohnout.

„Nicku!“

Vykřikla a se slzami v očích mu padla kolem krku, přičemž jeho obličej pokryla polibky. Potom mu položila hlavu na hruď. Na bradě cítil její měkké vlasy. Kdyby je nedržel, tak by se zhroutila.

Abe Cutter zavřel dveře a zamnul si za dívčinými zády ruce. Katie se vymanila z Ronova objetí a sedla si na židli. Opírala se lokty o kolena a schovala tvář do dlaní.

„Pane Bože, Nicku,“ hlesla. „Málem se mi zastavilo srdce. Je dobře, že jste tu na mě počkali. Tátu na to musíme nejdřív připravit, jinak tolik radosti nepřežije. Pojedeme zítra.“

Vzhlédla, utřela si slzy z očí a zeptala se: „Proč přijels teprve teď, Nicku? Táta tak dlouho čekal, že mu o sobě dáš vědět, než tě začal považovat za mrtvého. Ví, že k tobě byl příliš tvrdý, ale dopis by ti snad neublížil. Jenom pár řádek, Nicku.“

Opět vstala a přivinula se k němu. Ron by nejraději utekl, nasedl na koně a uháněl pryč. Cítil se hrozně. Její mladé, teplé tělo, její ruce, které ho neustále něžně hladily, její polibky ho pálily jako oheň.

Proti své vůli začal mluvit.

„Máš pravdu, Katie,“ začal koktat. „Mohl jsem aspoň napsat. Ale ztratil jsem tenkrát prostě nervy. Táta mě odhadl správně. Byl jsem zmetek. Když nás na potoku přepadli, tak jsem ztratil nervy. Zmocnil se mě strach a zpanikařil jsem. Pak jsem padl do rukou indiánům a žil nějaký čas mezi nimi. Později jsem odjel na východ a přihlásil se jako dobrovolník k jižanské armádě. Po propuštění ze zajetí jsem byl úplně na dně. Vrátil jsem se k Bannockům a nějaký čas žil mezi nimi. Potom jsem našel práci na jednom ranči v Kalifornii a naučil se zacházet s koňmi a dobytkem. A pak se jednoho dne vynořil Abe s těmi svými zatracenými pánvemi a hrnci. Přitáhl mě sem, i když se mi nechtělo.“

Katie přistoupila k obchodníkovi, objala ho a políbila na strniště.

„Za to by sis zasloužil řád, Abe,“ poznamenala.

„Jak se vede tátovi?“ zeptal se Ron, který tu otázku jen stěží dostal z úst.

Katie se na opět obrátila na něho a řekla: „Špatně, Nicku. Ale teď zas ožije a stane se tím starým drsňákem, kterým vždycky býval. Je nejvyšší čas.“

Pak jim pověděla o situaci na ranči.

Abe a Ron pozorně poslouchali. Cutter si mnul bradu.

„Co je ten Bellamy za člověka, Katie?“ otátal se. „Vím od Maggie Upstoneové, že není odtud. Odkud je? A jak se k vám dostal? Podle toho, cos řekla, všechny problémy začaly teprve potom, co se objevil. To tě nikdy nenapadlo?“

„Frank je v pořádku, Abe,“ odtušila dívka. „Tátovi ho doporučil Thomas Reardon. Bellamy za války bojoval pod ním. Měl dobré místo na jednom ranči ve Wyomingu. Museli jsme tam několikrát napsat, než se Frank rozhodl k nám přijet. A kdyby pan Reardon tolik nenaléhal, tak by ani nepřijel.“

„Takže tak je to,“ poznamenal Abe. „Zdálo se mi, že tlustá Maggie o něm nemá příliš dobré mínění, ale jestli ho doporučil Reardon, tak je to samozřejmě něco jiného. Thomas je generálův jediný opravdový přítel. Ten by nikdy neudělal nic, co by mu uškodilo. Možná jenom není tím pravým předákem pro Wymanův ranč.“

„Nedá se mu nic vyčíst, Abe,“ řekla Katie. „Za těmi zloději dobytka stojí nějaký mazaný parchant. Kromě Reardona přichází v úvahu všichni naši sousedi. Táta jim vládl příliš dlouho a příliš drsně. Vždycky byl tvrdý a někdy i nemilosrdný. To vy oba víte nejlépe. Dokonce i tady ve městě jsou lidé, kteří ho nenávidí.“

„No jo, takže teď se budeme muset o všechno starat,“ zabručel Abe.

„A to je dobře,“ podotkla Katie a znovu políbila Rona. „Musím zpátky na ranč. Frank na mě čeká dole v recepci. Tak zítra. Och, Nicku, ještě pořád jsem se z toho nevzpamatovala.“

„Já také ne, Katie,“ zamumlal Ron.

Když odešla, pohlédl na Cuttera a poznamenal: „Skočila na to. To je neuvěřitelné, Abe. Ale i tak mám ze zítřejšího dne hrozný strach. Můžu obelstít oči a srdce otce?“

„Ničeho si nevšimne, chlapče,“ uklidnil ho obchodník. „Už se konečně zbav těch hloupých pochybností. Jsme spasitelé. Musíme zachránit ranč. Jestli si získáme jeho srdce, tak budeme mít dost času na to, abysme si promysleli, co dál. O.K.?“

Ron chtěl odporovat, ale potom pomyslel na děvče, které svého domnělého bratra, přijalo s takovou radostí. Potřebovala pomoc proti oněm neznámým banditům, kteří ruinovali jejího otce,a tím i ji samu. Kdyby se dozvěděla pravdu, pak by jeho pomoc nikdy nepřijala. Proto se rozhodl hrát roli Nicka Wymana dál. Nedokázal by prozrazením pravdy rozbít její štěstí.

„O.K., Abe,“ řekl. „Ze všeho nejdřív tu uděláme pořádek.“

+ + + + +

Uprostřed noci je probudilo silné bouchání na dveře. Vstali a Ron bezděky sáhl po revolverovém opasku, který mu visel přes opěradlo židle, jež stála vedle jeho postele.

Abe Cutter cosi zabručel a natáhl ruce k lampě stojící na stole.

„No dobře! Nejsme hluší!“ zabručel a rozsvítil lampu. Pak šel ke dveřím. V bavlněné košili a dlouhých spodních kalhotách vypadal velice komicky. Když odemkl a otevřel, spatřil muže, který si nervózně točil kloboukem v rukou.

„Omlouvám se, pane,“ řekl. „Vy jste pan Cutter?“

Abe přikývl. Stále se tvářil nevrle. „Kdo jiný bych byl?“

„Jsem Tom Richard, pane Cuttere,“ představil se muž. „Posílá mě slečna Wymanová. Máte okamžitě přijet na ranč. Nějaký idiot, který byl právě na dvoře, když Stiles oznámil váš příjezd, neměl nic užitečnějšího na práci než to povyprávět generálovi. Ta zpráva ho dostala do kolen. Srdce, víte? Pořád se ptá na svého syna.“

„Už jdeme!“ řekl Abe.

Muž přikývl. „Počkám dole, pane Cuttere.“

Když odešel, chvatně se oblékli, Abe šel vzbudit Žlutou růži. Musela jet s nimi.

O něco později šli všichni tři dolů. Cutter probudil recepčního a zaplatil zá pokoje. Tom Richard na ně čekal před hotelem. Seděl již na koni. Vydali se ke stáji. Chvíli trvalo, než se jim podařilo probudit Maggie Upstoneovou, která jim potom šla otevřít. Když slyšela, o co jde, pomohla jim osedlat koně. Abe chtěl zaplatit, ale ona jen mávla rukou.

„Pospěšte si,“ řekla.

Tom Richard jel jako první. Cutter s sebou vedl koně s nákladem. Nalevo od nich se temně rýsovaly východní Egan Mountains. Po patnácti mílích přijeli k milířům, které připomínaly cukrové homole.Patřily Wardovu uhlířství, které zásobovalo celou východní Nevadu dřevěným uhlím. Zároveň se po jejich pravici vynořily západní Egan Mountains. Bezprostředně za uhlířstvím se obě pohoří sbíhala a tvořila zhruba šest mil dlouhou, úzkou soutěsku, která vedla k Egan Valley. Na konci Egan Valley ležel Wymanův ranč.

Údolí nebylo ani míli široké. Na jeho nejužším místě Richard náhle pobodl koně ostruhami do slabin, sklonil se k jeho krku a vyrazil vpřed. Než se oba muži stačili vzpamatovat, zmizel v temnotě.

„Past,“ stačil vykřiknout Abe Cutter, načež z obou stran třeskly výstřely. Naštěstí byla tmavá, bezměsíčná noc.

„Vpřed!“ zvolal Abe.

Pobodli koně ostruhami a vyrazili za Richardem. Ti zákeřní střelci byli rozmístěni po obou stranách v určitých odstupech. Jízda se tak podobala strašidelné dráze, jen namísto duchů a strašidel jim hrozily kulky. Cutter pustil uzdu koně s nákladem. Od podkov na kamenité půdě odletovaly jiskry. Pak již kulky nelétaly ze stran, ale zpoza nich.

„Dolů z koní!“ vykřikl Abe a zastavil svého koně.

Ron a Žlutá růže ho napodobili. Plácli zvířata po zadku a odehnali je tak. Pak doběhli za jednu skálu a skryli se tam.

Nocí zněl dusot koní, které z toho místa prchali pryč. Oba muži si při sesedání vzali své zbraně a nyní naslouchali s puškami v rukou. Chvíli panovalo napjaté ticho. Pak se daleko od nich ozvaly rozhořčené hlasy.

„Sakra!“ zaklel kdosi. „Museli jsme je minout. Co teď?“

Další hlasy se přidávaly. Muži přicházeli ze svých pozic a diskutovali. I když je Ron s Abem nemohli vidět, dobře je slyšeli.

„Byla to smůla, chlapi,“ řekl kdosi z nich. „Ale když jsme je neoddělali dneska, tak podruhé se to povede. Vrátíme se do našeho tábora a počkáme tam na další příkazy. Mají příliš velký náskok na to, abysme je dostihli. Ten starý zná cestu. Přiveďte koně.“

Abe se obrátil na Rona: „Dobře mě poslouchej, chlapče,“ řekl. „Naši koně musí být poblíž. Neodběhli daleko, protože jsou tu cizí. Najdi je a přiveď je sem, ale buď opatrný.“

Tu se ozval dusot kopyt. Byl to Tom Richard, který se vracel ke svým komplicům. Abe bojoval s pokušením mu za jeho lest věnovat olověnou odměnu, ale nakonec se ovládl. Pak uslyšeli jeho hlas.

„Nemohl jsem na ně zamířit, jen procválali kolem, „ řekl. „Všechno to bylo moc rychlé.“

„Dobrá,“ zavrčel muž, který rozhodl, že se vrátí do tábora. „Byljsem si jistý, že se leknou, sesednou z koní a někde se schovají. Pak bysme je měli v hrsti. Pospěšte si s těma koňma!“

„Přiveď koně, chlapče! Rychle!“ prohodil Abe k Ronovi,

Ten vstal a přikrčen se odplížil. Po dvou minutách se vrátil i se zvířaty. Cutter už na něho netrpělivě čekal.

„Odjeli směrem na Ely,“ zavrčel Cutter. „Pojedeš teď se Žlutou růží na ranči a ohlásíš se Katie. Pověz jí, co se stalo. Já budu ty chlápky sledovat až k jejich táboru. Asi je někde v horách. Až to zjistím, vrátím se.“

„Sám? To je příliš nebezpečné,“ mínil Ron. „Mohli bychom se přece vydat po jejich stopách za světla.“

„Tady, na skále?“ zasmál se Abe. „Nic bysme nenašli. Ne, chlapče. Uděláš, co ti říkám. Já už na sebe dám pozor. A teď zmizte.“

Rozřezal jednu deku na pruhy a omotal jimi kopyta svého koně. Pak je pevně přivázal, nasedl na něho a vyrazil pryč. O něco později tlumené údery kopyt utichly.

„Neměls ho nechat jet samotného, Rone,“ poznamenalo děvče.

„Je mazaný, Rose,“ uklidňoval ji. „A jeho argumenty jsou pádné. Zná tu každý kámen. Kromě toho tu rozhoduje on. Tak pojď. A už mi neříkej Rone. Jmenuju se Nick Wyman.“

Nasedli na koně a vyjeli. Ron znal polohu ranče z Cutterova vyprávění. Míli před ním nalezli koně s nákladem a vzali ho s sebou. U ranče narazili na jednoho strážce. Od posledního požáru byly budovy hlídány ve dne v noci. Měli štěstí. Jednalo se právě o jednoho z těch dvou kovbojů, kteří ještě Nicka znali. Muž málem Ronovi rozmačkal pěst, jak mu radostí tiskl ruku.

„Je dobré, Nicku, že jsi zase doma,“ koktal.

Ron mu vysvětlil, co se stalo. Kovboj šel do domu a probudil Katie. Když se dívka objevila na verandě, odvedl koně do stáje.

Ron jí stručně povyprávěl, co se událo. Měla na sobě jen župan chvatně přehozený přes noční košili, pod kterou se zřetelně rýsovaly tvary jejího těla.

„Pojď se mnou,“ řekla a zavedla ho dovnitř.

Tam svého údajného bratra objala a stejně tak vřele pozdravila i Žlutou růži. Pak na Rona vrhla vážný pohled.

„Nemáme žádného kovboje, který se jmenuje Tom Richard,“ řekla, „To přepadení bylo zatraceně šikovně nachystáno. Že by to byla banda, která nám krade dobytek?“

„To je možné, Katie,“ odvětil Ron. „Byl někdo u toho, když sem přijel Barney Stiles?“

Dívka přikývla. „Náš předák a půlka mužstva. Myslíš, že mezi námi je nějaký zrádce? Nezapomeň, že o tvém návratu ví celé město, Nicku. Bandité mohli mít špicla v Ely.“

„To je také možné,“ zamyšleně přisvědčil Ron.

„A teď si běž lehnout,“ řekla Katie. „Můžeš jít do svého starého pokoje a Rose zůstane u mě. Lehnu si na pohovku a počkám na Abea. A už žádné námitky.“

Krátce nato Ron ležel na posteli, v níž kdysi spával pravý Nick Wyman. Svlékl pouze vestu a vyzul si boty, aby pro všechny případy zůstal připraven.

Spát nemohl.

Jednak si dělal starosti o Abea, jednak s děsem myslel na setkání s Brandonem Wymanem. To se tedy dostal do pěkné kaše.

A potom ho konečně přemohla únava.

Usnul.

Zdálo se mu o Katie Wymanové…

+ + + + +

Spal jako dudek.

Když ho probudil jakýsi šramot, bylo již světlo. Venku svítilo slunce a u nohou postele stál Brandon Wyman. Ron neměl tušení, jak dlouho se tam na něho dívá. Nějakou dobu si mlčky hleděli do očí. Pak se Ron posadil.

„Ahoj, tati,“ řekl a usmál se.

Rančer stále mlčel. Ron jen s námahou vydržel upřený pohled jeho šedých očí. Prohlédl mě, pomyslel si, prohlédl mě a teď mě roznese na kopytech. To mlčení trvalo snad věčnost. Ron již byl připraven vše přiznat.

A pak rančer konečně otevřel ústa.

„Dal sis na čas, Nicku,“ řekl.

Ron vstal a váhavě k němu vykročil. Starý muž se pustil mosazných tyčí postele a vyšel mu naproti. Pak ho objal.

„Tati, nevím, jak ti to mám vysvětlit,“ řekl Ron.

„Šetři slovy, Nicku,“ přerušil ho Wyman. „Abe Cutter mi už všechno pověděl. Oba jsme udělali chyby, ale ty mé byly horší. Teď jsi tady a začneme znovu. Abe našel úkryt těch banditů. Dnes v noci je rozprášíme.“

Znovu Rona objal a poklepal mu na rameno.

„A teď pojď, chlapče! Čeká na nás snídaně.“

Jako by jeho syn byl pryč jen jeden den, se obrátil a šel ke dveřím.

„Ještě okamžik, tati,“ zarazil ho Ron a nazul si boty. „Pověděl ti Abe i to, že nechci žádná privilegia?“

Brandon Wyman se otočil. „Ano, Nicku, i to, že tu chceš pracovat za obyčejnou mzdu. Moc tomu sice nerozumím, ale nebudu ti nic nařizor vat jako kdysi. Teď se můžeš rozhodovat sám. Ať už jsou tvé důvody jakékoli, já je akceptuji. Ještě něco?“

Ron zmateně zavrtěl hlavou. „Ne, tati! Jsem moc rád.“

„Pak je to vyřízeno,“ řekl Wyman a odešel.

Ron ho následoval. Během snídaně probrali události posledních dnů. Abe, který jako jediný z nich znal úkryt banditů, se rozhodl nepustit iniciativu z rukou. Nemínil připustit, aby rančer jel s nimi.

„To už s Nickem zvládneme sami, když budeme mít pár spolehlivých a srdnatých mužů,“ poznamenal. „Navíc tu někdo musí hlídat.“

Wyman si dal do úst kousek studeného masa. „K tomu ovšem přicházejí v úvahu jen tři muži,“ řekl žvýkaje. „Frank Bellamy a oba kovbojové, kteří u nás pracovali vždycky. Ted Fulton a Harry Nickel. Po snídani je sem přiveď, Katie.“

„Nepůjde pro ně,“ odtušil Abe. „Stačilo by, aby o tom věděli a prořekli se před někým, a celý plán by byl ohrožen. Koneckonců nevíme, kdo vlastně stojí na naší straně.“

„Za Teda a Harryho dám ruku do ohně, trpaslíku,“ durdil se rančer. „A Bellamy je také můj muž. Vždyť mi ho doporučil Thomas Reardon.“

Cutter zamyšleně přikývl. „Máte pravdu, šéfe.“

„Reardon ti pošle ještě několik dobrých lidí, až se dozví, o co se jedná. V poslední době i jemu ukradli hodně dobytka.“

Cutter zbystřil. „Reardonovi také? Pak tedy ještě zajedu i k němu. To je tedy věc. Ten člověk, který za vším stojí, musí mít hodně velkou kuráž, když si dovolil vyzvat dva nejsilnější rančery v kraji. Reardonův ranč je dokonce ještě větší než váš. A má i silněj ší mužstvo. Přemýšlím, kdo z malých rančerů by mohl mít tolik odvahy a drzosti, že by si to s vámi dvěma rozdal.

„O tom přemýšlíme i my, Abe,“ zavrčel Wyman a dodal: „Teď budu chvíli vyřizovat nějaké papíry. Katie ti může mezitím ukázat ranč. Některé věci se od té doby, cos odjel, změnily.“

Zapil poslední sousta kávou a vstal. Přikročil k Rose a pohladil ji po tváři. Děvče zrudlo.

„Teď jsi tady doma, mé dítě,“ řekl. „Proto se tak chovej a nekrč se. Hlavu vzhůru a vypnout hruď. Ech, myslím, že Bannockové jsou proslulí svou hrdostí. Ten, kdo patří k naší rodině, se neplazí v prachu, ale vždy vzpurně hledí světu do tváře.“

Sklonil se k ní a políbil ji na čelo. Pak si ji chvíli prohlížel, načež se s úsměvem obrátil na Rona.

„Pochází z dobré stáje,“ řekl a mrkl na něj. „Opravdu, synu. Zdá se, že ses toho naučil dost nejenom o dobytku a koních, ale i o lidech.“

Potom odešel, přičemž si naprosto falešně zpíval jednu starou kovbojskou písničku.

Katie nevěřícně zavrtěla hlavou. „To nedokážu pochopit. Tolik co dneska ráno, jindy nesnědl ani za tři dny, a dokonce si i zpívá. Zní to sice hrozně, ale přesto je to rajská hudba pro mé uši. Och, Nicku! Jsem tak ráda, že jsi zase tady. To ti, Abe, nikdy nezapomenu.“

Ron uhnul jejímu pohledu a podíval se na Rose, která byla stejně rozpačitá jako on. Oba měli stáhnuté hrdlo. Ron byl rozhodnut, že tomu velkému muži při první příležitosti poví pravdu. Ještě pár dní, uklidňoval se.

Napřed se však musí postarat o bandity.

+ + + + +

. Kovbojové nevěřili vlastním očím, když Wyman později zkontroloval všechny budovy a kůlny a Frankovi Bellamymu dal pokyny pro nejnutnější práci. Hned po obědě vyrazil s předákem a oběma kovboji, Fultonem a Nickelem, na obhlídku po prérii ležící mezi oběma pásmy Egan Range.

Abe Cutter dopoledne odjel na Reardonův ranč, který se nacházel západně od hor, poblíž potoka White River. Krátce před setměním se vrátil, skoro ve stejnou dobu jako Wyman. Ron se toho dne seznámil s rančem.

Když se muži vrátili, prostřely Katie s Rose stůl a přinesly večeři. Frank Bellamy byl rovněž přizván ke stolu. Mužstvo jedlo v jídelně vedle noclehárny.

Po večeři kývl Wyman na Cuttera. „Povídej, Abe. Byls u Reardona. Co říká na tu sviňárnu?“

Abe si rukávem košile utřel tuk ze rtů a odvětil: „Thomas nejdřív nedokázal pochopit, jak je možné, že se ti chlápci dokázali ukrýt v horách mezi oběma ranči. Je toho mínění, že člověkem, který za vším stojí, musí být někdo z našich sousedů, který zná hory lépe než on a vy. Byl velmi ochotný a hned nám chtěl pomoct. Také Wilbura ty informace rozrušily. Nejradši by jel se mnou.“

Wyman se usmál a pohlédl na svou dceru. „To jsem si mohl myslet. Jenže on má v hlavě i něco jiného.“

Katie zrudla. Wilbur Reardon ji často ve městě vyzýval k tanci a byl do ni zamilovaný až po uši. Její otec by spojení obou největších rančů v okresu Pine jen přivítal. Sama toho slušného a odvážného mladíka měla ráda, ale nebyla si jistá, zda takové city stačí na sňatek.

„Mluv dál, Abe,“ zabručel rančer.

„Stručně řečeno, Thomas chce své mužstvo vést sám,“ řekl Abe. „Vyjedeme tak, aby zhruba hodinu po nás dorazili k tomu úkrytu desperátů v horách. Mezitím zjistíme, jak by je bylo možné nejsnáze překvapit.“

„Vy už jste objevili jejich úkryt?“ nevěřícně se zeptal Bellamy. „Hledali jsme dlouho po horách a nic jsme nenašli. Byl jsem si jistý, že nic takového jako stálý úkryt neexistuje a že jsou možná pořád v pohybu.“

Abe mu vysvětlil, jak ten tábor odhalil. „Kdyby mě tam ti chlápci nevědomky nepřivedli sami, tak bysme ještě teď nad tou hádankou kroutili hlavou. Byli skvěle ukrytí.“

„Kdy chcete vyjet?“ zeptal se Wyman.

Abe pohlédl na nástěnné hodiny. „Hned.“

„Vy tři doprovodíte Abea a Nicka,“ řekl Wyman Bellamymu a oběma kovbojům. „S Reardonovou pomocí to musí vyjít. Zbavíme se toho ksindlu jednou provždy. Hodně štěstí, chlapci!“

Vstali, vzali si své zbraně a koně a nacpali si kapsy náboji. Než vyrazili, odvedl si Wyman obchodníka stranou. „A dávej mi na toho chlapce pozor,“ kladl mu na srdce.

Cutter se zazubil a přikývl. „Budu na něho dávat pozor jako na oko v hlavě, šéfe.“

Rančer i obě dívky sledovali, jak odjíždějí.

+ + + + +

Mezitím se setmělo.

Bledý srpek měsíce občas vyhlédl zpoza mraků. Ron se podivil, když Abe těsně před úžlabinou zabočil doleva.

„Nemáme jet k těm uhlířům?“ otázal se.

Abe se zasmál. „Znám tam zkratku, chlapče. V horách se přece vyznám. Okolí tábora těch banditů mi není cizí. Cesta tam je ale tak rafinovaně skrytá, že ji zatím nikdo nenašel. Kromě toho tajemného muže v pozadí.“

Pak opět zmlkli. Brzy narazili na úzkou stezku, která vedla do hor. Byla tak úzká, že museli jet za sebou. Abe je vedl. Za ním jel Ted Fulton, pak Frank Bellamy, za ním Harry Nickel a nakonec Ron.

Stezka byla stále strmější. Po jedné hodině dorazili k plošince pod vrcholem. Zde Abe Cutter sesedl z koně a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

„Musíme tu nechat koně a dál jít pěšky,“ vysvětlil své jednání. „Máme to už jen nějakých dvacet minut.“

Museli koně přivázat nakrátko, aby se skoro nemohli hýbat. Abe s sebou vzal na cestu měch s ovsem, který nyní vysypal na zem.

„To je uklidní,“ usmál se. „Kdybysme je nechali volně, mohli by se zřítit dolů. A teď do toho, chlapci.“

Vydali se z plošiny směrem na západ, načež odbočili k severním výběžkům hor. Po jejich pravé ruce se zvedala masivní skalní stěna z červeného pískovce, kterou žádný člověk nemohl zdolat.

Když dorazili ke konci této vysoké stěny, ulpěl jejich pohled na malé dolině s jezerem, které lemovaly velmi úzké břehy, za nimiž se hned zvedaly skály.

Abe ukázal k protilehlému kraji doliny. „Ti chlápci přišli poslední noc odtud,“ prohodil. „Pojďme se tam podívat. Ale tiše.“

Vedl je dál podél stěny. Slyšeli silný hukot. Okraj skály nad nimi prolamoval vodopád, jenž napájel jezírko, ze kterého do údolí vytékal úzký potok.

Ron a ostatní tam stáli fascinováni vodní masou. Nic nechápali.

Ron se sklonil ke Cutterovi a zařval mu do ucha: „Co to má být, Abe? Tudy se dál nedostanem. Napravo je vysoká skalní stěna a před námi vodopád. Tomu nerozumím.“

Obchodník ho přivedl k vodopádu. Měsíc právě na chvíli vyhlédl z mraků. Cutter se sunul podél stěny, pak skočil a zmizel. Prostě a jednoduše zmizel v řítící se vodní mase. Ron na okamžik zaváhal, ale potom skočil i on. Věděl přitom, že pokud by ho proud strhl, byl by ztracen.

Ale zvládl to. Stál na yard široké římse mezi skalou a padající vodou. Byl celý mokrý a chvěl se chladem.

Po něm tak skočil Bellamy, načež okamžitě udělal místo oběma kovbojům. Pod Abeovým vedením vodopádem prošli – po římse mezi ním a skálou. Několik yardů za vodopádem se stěna otevírala, zatímco na levé straně se hory jako ostrý klín blížily k vodopádu. Nevěřícně hleděli na druhou, o něco menší dolinu.

„To je neuvěřitelné,“ prohodil Ron ke Cutterovi.

„Že?“ přisvědčil Abe. „Na levé straně vodopádu brání v cestě skály. Vede sem jen jediná cesta, a tou jsme právě prošli.“

„Ale jak to, že jsme nepotkali žádnou hlídku?“ podivil se Bellamy.

„To je přece úplně jednoduché, Franku,“ odvětil Cutter. „Ten vodopád střeží toto tajemství možná už i celé století. Bandité se cítí tak bezpečně, že ani nestaví hlídky. Ale teď si vytáhněte kolty, protože tu něco smrdí.“

„Co tím chceš říct?“ otázal se Ron.

„Poslední noc před chatou hořel oheň,“ odvětil Abe. „Ta chata je příliš malá na to, aby tam mohla přebývat celá banda. Většina mužů táboří pod širým nebem.“

„Třeba dnes v noci zase někam vyjeli,“ mínil Bellamy.

„To je možné,“ řekl Abe a poškrábal se na hlavě.

„Kde vlastně nechávají koně, Abe?“ zeptal se Ron. „Tudy je nikdy nedostanou. Když vyjdeme z toho, že nechodí mnoho mil pěšky, tak přece musí být někde poblíž. A to na té straně, odkud jsme přišli.“

„O tom už jsem přemýšlel, synu,“ přisvědčil Abe. „A odpověď už zřejmě znám. Dnes v noci přijeli až k vodopádu a pak se jeden z nich vrátil s koňmi. Jen tak tak jsem se před nimi stačil se svým koněm schovat.“

Ve svitu měsíce udiveně hleděli do jeho šklebící se tváře.

Pak náhle vytrhl kolt z pouzdra a vrazil jej Bellamymu do břicha. „Možná by ses měl zeptat jeho, Nicku.“

„Zbláznil jste se?“ hlesl Bellamy.

Abe mu zcela neočekávaně vrazil pažbou koltu do ruky, takže předák pustil pušku. Ron, přestože byl velmi zmaten, se sklonil a vzal si ji.

„A teď pravdu, ksindle,“ zavrčel Abe na předáka. „Bude to?“

„Vy jste přišel o rozum!“ zavrčel Bellamy.

„O.K., ty bastarde, tak to řeknu sám,“ přikývl Abe. „Ten muž vzal koně na Reardonův ranč, protože Thomas Reardon je darebák, který se tváří jako dobrý přítel, aby mohl nic netušícího Wymana zničit. Neptejte se mě, proč. Sám tomu nerozumím. Má větší ranč a rozlehlejší a kvalitnější pastviny, protože má White River přede dveřmi. Brandon musí vést vodu na pastviny potrubím. Reardona může hnát jedině touha po moci.“

Nyní si Bellamy strhl masku. „A přesto všechno vydělává Wyman víc peněz,“ sykl. „Reardonovo impérium se opírá o texaské longhorny, zatímco Wyman vsadil podle vzoru texaského dobytkářského krále Kinga na křížence brahmy a shorthorna. Tento kříženec je o dvě stě liber těžší skot Santa Gertrudi, a je to nejodolnější a nejlepší plemeno na světě. To mu zajistilo výnosné kontrakty s armádou a konzervárenskými magnáty na východě. Už to chápete, Cuttere?“

Obchodník přikývl. „Dokonale, ty parchante. Takže tě poslal sem, abys mu připravil hřiště pro jeho velkou hru. Jenom se divím, že s něčím takovým souhlasí mladý Reardon.“

„Wilbur?“ zasmál se Bellamy. „Ten o ničem nemá tušení. Jenom pořád sní o Katie Wymanové. Ale z toho nic nebude. Až bude po všem, získám Wymanův ranč i tu dívku. Jsi hlupák, Cuttere. Reardon už na vás čeká, aby vás mohl sprovodit ze světa. Bude mít slzy v očích, až svému příteli Brandonovi sdělí, že jeho právě se navrátivší syn zahynul. Hahaha!“

Ron už se nedokázal ovládnout a udeřil předáka pěstí. Bellamy narazil hlavou do skalní stěny a zhroutil se. Oba kovbojové ho okamžitě svázali.

Ron pohlédl na Abea. „Jsme v pěkné bryndě.“

Cutter se usmál. „Máš pravdu, Nicku. Proto pojďme. V naší situaci je útok nejlepší obrana. Ukážeme jim, zač je toho loket.“

+ + + + +

Přikrčeni proskočili valící se vodní masou.

Okamžitě je přivítala palba. Tedu Fultonovi poranila kulka rameno, než se stačil ukrýt za jeden balvan na břehu jezera. Muži střelbu opětovali. Mířili na modré, červené a žluté záblesky.

„Myslíš, že to zvládneš až ke skalní stěně?“ otázal se Abe Rona.

„Jo, ale k čemu by to mělo být dobré, Abe?“

„K tomu, aby je měl kdo zastavit, kdyby se tudy pokusili prorazit,“ odpověděl Cutter. „Není čas na otázky, hochu. Harry, běž s ním, a jestli se ukážou, střílejte ostošest.“

Ron se tedy po břiše vydal ke skalní stěně. Za sebou slyšel těžce oddechovat Nickela. Bandité si jich všimli a začali na ně střílet, ale postavy plazící se ve stínu skály, netrefili. Oba se tak šťastně dostali až ke skalní stěně, kde se ukryli za balvan.

„Prorazit,“ zavrtěl Ron hlavou. „Proč by to při takové přesile měli zkoušet?“

Nepřátelská palba byla stále silnější a převážně se soustředila na místo, kde leželi Abe s Fultonem. Když měsíc vyhlédl z mraků, spatřil Ron jednoho banditu, který se postavil za keřem a namířil na Abea.

Ron zvedl winchestrovku a vypálil. Muž vykřikl a opět zmizel za keřem. Pak se dolinou ozval čísi hlas. Někdo nevybíravě nadával banditům.

„Šetři si dech na soud, Reardone!“ zabručel Abe. „Jsi vyřízený, ty lotře!“

„Vykuřte tu krysu z hnízda!“ zavyl rančer.

Tři nebo čtyři muži vyrazili podél skály.

Ron a Nickel si je hned vzali na mušku. Ron minul, ale kovboj srazil jednoho z mužů k zemi. Slyšeli, jak sténá. Dva další bandité se plížili k balvanu, za nímž se schovávali Abe s Fultonem. Prvního z nich zastavila kulka. Muž se otočil kolem vlastní osy a zhroutil se k zemi, kde zůstal bezvládně ležet.

Druhý z nich se vrhl za jeden kámen. Před Abem byl kryt, ale Ron a Harry Nickel ho měli jako na talíři. Vypálili na něho ve stejný okamžik a oba trefili. Muž sebou trhl, načež se skácel na zem.

Cutter byl mazaný. Pečlivě si své místo vybral, aby mohl co nejdéle zadržovat útok banditů. Reardon měl šanci, pouze pokud by zavelel k totálnímu útoku. Takový plán se však dal uskutečnit jen za cenu velkých obětí.

Přesto s tím Ron počítal. Reardon je totiž musel odstranit. Pokud by se jen jednomu z nich povedlo dostat se na Wymanův ranč, ocitly by se jeho sny o ovládnutí kraje v troskách.

Proto bylo jasné, že se nezastaví před ničím.

Několik minut se nedělo nic. Bylo slyšet jen hučení vodopádu. To ticho však bylo ticho před bouří. Pak zazněl Reardonův řev. Hnal své muže do útoku.

Banditů bylo skoro dvacet. A všichni se nyní valili jako lavina proti několika statečným. Stříleli při tom za běhu. Ron s Nickelem se museli po každém výstřelu krýt, Abe také.

Smečka se blížila.

Zdálo se, že konec je neodvratný.

A tu dolinou zazněl dusot kopyt. Na druhém konci jezera se objevilo dvacet až třicet jezdců, kteří nyní cválali podél břehu. Bubnování kopyt jejich koní se odráželo od skal.

Útok banditů byl zastaven. V panice se obraceli a Abe vykřikl radostí, zvedl se a vypálil na ně. Hned se však zase kryl. Potom zvolal:

„Pozor, šerife! Reardon je ksindl!“

Jezdci se už dostali tak blízko, že někteří z banditů zahodili zbraně a zvedli ruce. Reardon to registroval s bouřlivým hněvem. S několika věrnými vyrazil proti Ronovi a Nickelovi. Chtěli tudy prorazit a uprchnout.

Abe a Fulton pálil, jak jen to šlo, a většinu z nich přinutili se vzdát. Běžel již pouze Reardon a muž, který utíkal hned vedle něj. Ron sevřel pažbu karabiny, načež vstal.

Rančer mířil přímo k němu.

„Nicku Wymane!“ vykřikl Reardon. „Táhni k čertu!“

V běhu zvedl svůj těžký revolver a namířil na něj.

Ron vypálil od boku. Kulka rančera zasáhla do prsou a odhodila ho. Reardon však přesto ještě stačil vystřelit. Jeho kulka se však již jen neškodně odrazila od balvanu, za nímž se oba muži kryli. Nickel srazil k zemi Reardonova kumpána.

Rančer chvíli vrávoral a pomalu se zvedl na špičkách. Na košili se mu zvětšovala červená skvrna. Pak padl k zemi.

Boj skončil.

Ron k němu přišel a brzy se vedle Reardona objevili i Nickel, Fulton, Abe a šerif okresu Pine.

Všichni hleděli na mrtvého, zatímco ostatní muži svazovali bandity.

Šerif Lockins, mohutný, padesátiletý muž, nevěřícně zavrtěl hlavou. „Thomas Reardon,“ povzdychl si. „Kdyby mi to někdo řekl předtím, tak bych se mu vysmál.“

Abe souhlasně přikývl. „Jo, Rube! Mě by to také nenapadlo, ale ta věc s koňmi byla příliš divná. Bylo štěstí, že jsem vás dopoledne potkal na cestě k Reardonovi. Kdybyste mi neslíbil, že sem přijedete, tak bysme se odtud nedostali.“

Přes vážnost situace se Ron neubránil úsměvu.

„Teď už vím, proč sis byl tak zatraceně jistý,“ poznamenal.

Abe kývl na jednoho zástupce. „Hej,Morrie! Počkejte ještě.“ Pak se obrátil na Fultona a Nickela. „Přiveďte toho lumpa Bellamyho sem, chlapci.“

Šerif Lockins využil příležitosti k tomu, aby pozdravil Rona. „Vítej doma, Nicku,“ řekl. „To je skvělé, synu. Teď v kraji zase zavládne klid a mír. Jsem zvědavý, jak to přijme Katie. Už to skoro vypadalo, že se dají dohromady s Wilburem Reardonem.“

„Wilbur o tom nic neví,“ odtušil Ron. „Řekl nám to Bellamy. Mnohem důležitější je to, jak to přijme rančer.“

Pak vyrazili.

Lockins a jeho oddíl zamířili i se zajatci na sever, kdežto čtyři muži z Wymanova ranče šli k malé plošině, kde měli koně.

Nepromluvili při tom ani slovo.

Každý z nich se musel vyrovnat s tím, že záhadné události a loupeže dobytka se během čtyřiadvaceti hodin beze zbytku vyjasnily.

A skutečnost, že za vším stál právě Thomas Reardon, nedokázali pochopit tak snadno. Všichni však cítili neuvěřitelnou úlevu nad tím, že už je po všem.

V takové náladě se vraceli na Wymanův ranč.

+ + + + +

Následujícího dne se ve městě i v kraji hovořilo jen o jediné věci: o boji v Egan Mountains. Také na Wymanově ranči panovalo vzrušení. Návrat mužů byl oslaven nepopsatelným nadšením a velkým zadostiučiněním.

Potom, co si Brandon Wyman vyslechl Ronův popis všech událostí, shromáždil mužstvo a vysvětlil svým mužům, že každý, kdo sympatizuje se zrádným předákem Bellamym a chce opustit ranč, tak může učinit. Bellamyho kumpány již nechtěl trestat.

Kdo chtěl zůstat, měl šanci. Starý rančer s uspokojením sledoval, že neodjel nikdo. Novým předákem jmenoval Abea Cuttera a řekl mu, že toho dne se práce omezí jen na nejnutnější věci.

Muži měli oslavit příchod nových časů.

Jemu samotnému však do oslav nebylo. To, že jeho tajným nepřítelem byl právě Thomas Reardon, ho hluboce zasáhlo.

Odpoledne na ranč přijeli tři jezdci. Wyman, který seděl s Ronem, Abem a oběma dívkami na verandě a poslouchal, jak kovbojové zpívají, poznal Wilbura Reardena. Jezdci zastavili před verandou a Reardon sesedl.

Wilbur Reardon byl štíhlý, zrzavý muž. Smekl klobouk a pomalu kráčel k verandě. Jeho tvář byla vážná a v očích měl starosti.

„Ahoj Katie, dobrý den, pane Wymane!“ nejistě pozdravil a kývl na ostatní. „Přišel jsem, abych…“

„Šetři velkými slovy, Wilbure,“ řekl Wyman a vstal. „My všichni víme, žes s tím neměl nic společného. To s tvým otcem ji mi líto. Ať už ho do toho šílenství dohnalo cokoli, nedává nám to právo ho odsuzovat. Kdysi to byl dobrý muž!“

To je ale člověk, s obdivem si pomyslel Ron, zatímco Wilbur nedokázal najít vhodná slova. Pak Wyman podal mladému Reardonovi ruku. Brandon Wyman měl vlhké oči.

„Na dobré sousedství, Wille!“

Reardon tu ruku s pohnutím přijal.

„Navždy, pane Wymane,“ ujistil ho a dlouze pohlédl na Katie, která sklonila hlavu, aby nebyly vidět její slzy.

Wyman se nějakou dobu díval za jezdci, když odjížděli z ranče, a pak mlčky odešel do domu.

+ + + + +

Dopoledne následujícího dne Thomase Reardona pochovali.

Kromě Wilbura vůz s rakví doprovázelo jen několik lidí. Jedním z nich byl šerif Lockins. Potom se však na Main Street ozval dusot kopyt. Byl to Wyman i se všemi lidmi, které toho dne mohl na ranči postrádat.

Sesedli a přidali se ke smutečnímu průvodu. Pak je napodobili i občané Ely. Sňali klobouky a začlenili se do průvodu.

Byl to jeden z největších pohřbů, jaké kdy Ely zažilo. Když Wyman přistoupil k otevřenému hrobu, hodil na rakev hrst hlíny a řekl: „Odpočívej v pokoji!“ každý věděl, že mrtvému odpustil.

Dlouho se pak o tom vykládalo po celém kraji.

+ + + + +

Uprostřed března začalo jarní shánění.

Na Wymanově ranči měli všichni plné ruce práce. Cejchovala se telata, vybíraly se cizí kusy, které se pak předávaly majitelům, a shánělo se stádo, jež bylo určeno pro armádu.

Jednoho teplého dne Ron doprovodil na vyjížďce Katie. Na úpatí Egan Mountains si odpočinuli a pojedli z košíku, který Katie vzala s sebou.

Ronovi však jídlo nechutnalo, protože pobyt s tou krásnou dívkou mu připomněl, že jejímu otci ještě neřekl pravdu. A to z jednoho důvodu.

Zamiloval se totiž do Katie.

Bylo pro něho hrozné maskovat své city za bratrskou náklonnost. Právě láska mu zamkla ústa. Obával se její reakce na pravdu a nevěděl, jak z toho ven. Několikrát ji objal a políbil a ona se na něho jen udiveně podívala, ale kupodivu ho nikdy neodstrčila. Měl sto chutí vše říct Abeovi, ale vždycky to nutkání na poslední chvíli potlačil.

Vážně pohlédl na Katie.

„Skoro nic nesnědls, Nicku,“ řekla. „Co se s tebou děje? V poslední době jsi tak zamlklý.“

„To nic není, Katie,“ odtušil.

„Má to snad něco společného s Rose?“

Užasle na ni pohlédl. „Co by s ní mělo být?“

Katie pokrčila rameny. „No, ona tě miluje, Nicku. To přece vidí i slepý. Skoro vůbec nemluví. Když táta předčítal z novin, že náčelník šošonů Washaki podepsal smlouvu s vládou a se všemi kmeny se vydal na cestu do nové rezervace na Wind River ve Wyomingu, Žlutá růže pozorně naslouchala. Řekla mi, že si pohrává s myšlenkou odejít tam a žít se svým lidem.“

Ta zpráva mu málem vyrazila dech, nedal však nic vědět. Měl tu mladou indiánku velmi rád, ale jeho láska patřila dívce po jeho boku. Nerad by svou „malou sestru“ ztratil, ale její rozhodnutí vrátit se k jejímu kmeni, zřejmě bylo tím nejlepším možným řešením. Tam už by si tu krásnou květinu prérie některý ze svobodných bojovníků jistě rád vzal za ženu.

„To by pro ni možná bylo nejlepší,“ prohodil.

„Jsi si jistý, Nicku?“ otázala se Katie a vrhla na něho zkoumavý pohled. „Chci říct, ty její city neopětuješ? Táta je do ní blázen. Určitě se bude snažit jí všemi prostředky zabránit, aby odešla. Myslím, že tajně doufá, že si ji vezmeš.“

„Nikdy!“ rozrušeně řekl Ron a zahodil kuřecí kost.

Katie změnila výraz tváře. „Proč ne, Nicku? I Abe jí má moc rád. Proč si ji nechceš vzít? Stydíš se, protože si ji musíš vzít pod jiným jménem? Je to tak? Tátu ošálils, ale mě ne.“

Udiveně na ni pohlédl a nezmohl se na slovo.

„Jenom jsem si nebyla jistá,“ dodala Katie, „proč tu komedii hraješ. Ani teď to nevím. Jako mému bratrovi ti táta dal všechny plné moci k rozhodnutím o ranči, ale tys je nikdy nevyužil. Nedávno, kdyžs jel do hor, jsem jela za tebou. Chtěla jsem s tebou mluvit. U jezera ses svlékl.“ Zrudla a pohlédla jinam. „Chtěls ses vykoupat. A já jsem si okamžitě všimla, že nemáš to velké mateřské znaménko. Byl to pro mě šok. Obrátila jsem se a chtěla to povědět tátovi, ale nedokázala jsem to.“

„Proč ne?“ otázal se.

„Nejdřív kvůli němu,“ odvětila. „Bála jsem se toho, jak by to vzal. Pak jsem šla za Abem a vyptávala se ho. Na vaši cestu, na tvůj poměr k Rose. O Rose mlčel, ale jinak tě vynášel do nebes. Hovořil tak výmluvně, že jsem ho prohlédla. Věděl o tom, že nejsi Nick. Jenže mlčel. A pak jsem si uvědomila, že to on naaranžoval tu komedii. To mi naznačilo, že tě má rád a váží si tě. Začala jsem si tě pozorněji všímat. Všechno, co děláš, je pro ranč, pro tátu a pro mě to nejlepší. Ani v nejmenším pro sebe nevyužíváš výhody. Proč? A kdo vlastně jsi? Chci to vědět. A teď!“

Ron se konečně probral z šoku.

„Protože si vážím tvého otce a mám ho rád, Katie.“

Pak jí povyprávěl o všem. Už to v sobě nedokázal dál dusit. Mlčky mu naslouchala. Postupně měkly tvrdé rysy v jejím obličeji a jas v jejích očích byl stále silnější.

„A protože tě miluju, Katie,“ zamumlal nakonec. „Měl jsem strach, že mě budeš nenávidět, když budeš znát pravdu.“

Naklonila se k němu a políbila ho.

„Nenávidět tě, Rone? Po tom všem, cos pro nás udělal? Jenže jsem v pasti tak jako ty. Tvůj problém se jmenuje Rose, můj Wilbur Reardon. Tak jako si táta přeje, aby sis vzal Rose, tak po mně chce, abych se provdala za Willa.“

„A ty sama?“ zeptal se Ron.

„Nejsem si jistá, Rone. Will je skvělý člověk, jenom nevím, jestli ho opravdu miluji.“

„Jsem ti ještě pořád bratrem?“

„Jsi pro mne mnohem víc, Rone,“ odpověděla a přivinula se k němu. „Musíš mi jen dát čas, rozumíš? Zatím se táta nesmí pravdu o tobě dozvědět. Musíme být opatrní. Několik týdnů počkáme. Když si vyjasníme své city, budeme mít dost času na to, abysme před něho předstoupili. Myslím, že tě pak bude mít rád, Rone Starku!“

Přitiskl ji k sobě a políbil ji. Srdce se mu při tom divoce rozbušilo.

+ + + + +

Tou dobou přijeli do města čtyři jezdci. Byli to Bruce McLean, Floyd Holbert a dva chlapíci, kteří se k nim přidali po cestě. Hledání Rona Starka a té indiánské dívky již vzdali před nějakou dobou. Do tohoto kraje přijeli náhodou. Po cestě už sice slyšeli o boji v Egan Mountains, ale nikdy by je nenapadlo, že Nick Wyman je ve skutečnosti muž, kterého tak dlouho marně hledali.

Ely, správní sídlo okresu Pine, prostě a jednoduše leželo na jejich cestě. Měli zálusk na nějaký nový zločin a chtěl pár dnů zůstat ve městě a zjistit, co se tam děje. Ustájili koně u Maggie Upstoneové a odebrali se do saloonu Frontier, aby si zde spláchli prach z hrdel.

Tou dobou přijela do Ely Žlutá růže.

Byla sama. Nikdo na ranči nevěděl, že jela do města. Mladá indiánka se na dostavníkové stanici vyptávala na cestu do Wyomingu.

Brandon Wyman ji od prvního dne za práci v domě platil. Rose si tak ušetřila, protože neměla možnost, jak peníze utratit.

Neuniklo jí, jak se Ron s Katie na sebe dívají, jak na sebe v nestřežených okamžicích vrhají úsměvy. Mladá dívka přesně cítila, co to znamená. Byla přesvědčená, že Katie všechno prohlédla a že zná pravdu o Ronovi – a to včetně jeho citů.

Byla rozhodnutá opustit ranč ještě před svými osmnáctinami a odjet do rezervace Wind River ve Wyomingu. Při myšlence na loučení s Ronem ji bolelo u srdce, ale ona toho muže milovala a zákony její rasy jí zakazovaly pouštět se do předem prohraného boje.

Její city jí přikazovaly, aby zmizela z jeho života. Indiánka nesla svůj osud s pokorou, avšak její srdce od chvíle, kdy se zachránila, bilo díky Němci Grimmovi i pro bílé. Chápala jejich radosti a cítila jejich emoce.

Když odcházela z dostavníkové stanice, vedla za uzdu svého koně. Lidé na Main Street na ni pokyvovali a s úsměvem ji zdravili. Rose si získala jejich srdce, tak jako se jí to kdysi podařilo v Big Trees.

Brala si obraz tohoto města a vlídnost jeho obyvatel s sebou, aby z toho u Wind River žila. Před saloonem se vyšvihla na svého neosedlaného koně a vydala se na zpáteční cestu.

Uviděl ji však Floyd Holbert. Rozrušen přiběhl k McLeanovi a o všem mu pověděl. Ten mu to zprvu nevěřil, jenže v následující hodině, kdy zavedl hovor na boj v Egan Mountains, slyšel o šťastném návratu Nicka Wymana, který se po sedmi letech, kdy ho už považovali za mrtvého, objevil s mladou indiánkou na ranči. Šikovně přiměl místní k tomu, aby mu Nicka Wymana popsali.

Teď už věděl, že ho náhoda znovu svedla na stopu Rona Starka. A v jeho hlavě se zrodil další temný plán. Měl čas a trpělivost. Jednou Starka i Žlutou růži dostanou. Stačilo jen počkat si na ně ve městě. Buďto je zajme a odveze do Big Trees, nebo veřejně odhalí celý Cutterův podvod. Možná by dokonce mohl Starka vydírat.

Přinejhorším by se mu aspoň mohl pomstít.

McLean se nadechl čerstvého ranního vzduchu.

Byl v dobré náladě.

Osud mu byl nakloněn.

+ + + + +

O týden později ráno slibovalo nádherný slunný den. U snídaně na verandě Žlutá růže jenom tak mimochodem oznámila, že by si chtěla dopoledne vyjet.

„Samozřejmě, děvče,“ přikývl Brandon Wyman a pohlédl na Rona.

Když Rose a Katie uklidily stůl, sklonil se a řekl: „Dělám si o Rose starosti. Nevšiml sis, jak se její chování změnilo, Nicku? V poslední době se stále častěji stahuje do sebe. Nikdy jsem se tě na to neptal, chlapče, ale teď myslím, že bychom si to měli vyjasnit. Co pro tebe ta dívka znamená?“

Ron pokrčil rameny. „Hodně, tati, ale je to láska, kterou člověk cítí k sestře. Je dobře, že o tom mluvíme. Prosím, nechápej to špatně, ale v jistém ohledu mě její příchylnost tíží, protože se skoro bojím, že mě Rose má ráda nejenom sesterskou láskou.“

„To vidí úplně každý,“ procedil rančer mezi zuby. „Vadí ti, že je indiánka?“

Ron energicky zavrtěl hlavou. „Ne, tati! Vedle Katie je to ta nejkouzelnější dívka, jakou jsem kdy potkal. Její náklonnost mě naplňuje hrdostí, ale…“

Wyman přikývl. „Rozumím, synu! Kdybych byl tak starý, jako jsi ty, hned bych si ji vzal, protože lepší ženu už nenajdeš. Trochu ti závidím. Ale měl by sis s ní aspoň promluvit a udělat si jasno.“

Rose vyšla z domu a vydala se ke stáji.

„Jed s ní a promluv si s ní, chlapče,“ naléhal Wyman. „To je teď důležitější než práce na ranči. A pověz jí, že tu je doma. Že mi bude dcerou, o kterou se budu starat tak jako o Katie. Pověz jí to, Nicku! Ať se znovu směje a raduje ze života, jak se sluší na příslušnici rodu Wymanů. Bude bohatá a mladíkům z celého kraje kvůli ní bude pukat srdce. A teď si vezmi koně a jeď za ní.“

Ron se zvedl, mlčky přikývl a opustil verandu. Vášeň, s níž starý muž hovořil, a vážný tón jeho slov na něho učinily hluboký dojem.

Když se o něco později vyšvihl do sedla svého hnědáka, byla již Rose daleko před ním. Zamířila k východním Egan Mountains a zmizela ve skalách.

Ron byl natolik zabrán do svých myšlenek, že si ani nevšiml, že je sledován. Ranč byl již několik dnů pozorován.

Dostihl ji v horách.

„Chtěla jsem být sama,“ odsekla tónem, který neznal.

„Musím s tebou mluvit, Rose,“ řekl Ron.

Pak jí pověděl všechno, co mu kladl na srdce Brandon Wyman. Mlčela, avšak on cítil, na co myslí. Teprve po chvíli promluvila. Nepodívala se však na něj.

„Vrátím se ke svému lidu, bratře. Zítra v poledne opustím dostavníkem Ely a odjedu do Wyomingu. Washaki shromáždil všechny Šošony a roztříštěné houfy v rezervaci Wind River. Tam je mé místo.“

„Tvé místo je tady, Rose,“ naléhavým hlasem řekl Ron. „Moc bys tomu starému muži ublížila, kdybys odešla. A mně také, Rose.“

Až nyní na něho pohlédla. „Ty miluješ, Katie, je to tak?“

„Myslím, že ano,“

„Pak musíš Wymanovi říct pravdu, bratře,“ poznamenala. „Nesmíš déle mlčet, protože bys ztratil Katie. On ti tu lež odpustí, protožes mu byl lepším synem než jeho vlastní. Má právo na to, aby se dozvěděl pravdu.“

„To určitě udělám, Rose,“ slíbil Ron. „Určitě. Ale i ty máš jednu povinnost. Ne jenom vůči němu. Už jednou byl jeden starý muž, který ti byl otcem. Němec Grimm udělal pro tvou budoucnost všechno. Teď je na jeho místě Brandon Wyman, který chce dokončit, co Němec Grimm začal. Zůstaň tady, sestro. Prosím tě o to z celého srdce.“

V jejím obličeji cukalo.

Jeli dál.

Vynořily se před nimi trosky opuštěného města. Leželo v údolí mezi horami. Last Rest, poslední odpočinek, to bylo jeho jméno. Před lety zde zima překvapila jeden osadnický trek. Lidé si postavili dřevěné boudy, aby tam přezimovali.

O něco později tam jiní lidé našli zlato a postavili další budovy, některé dokonce kamenné. Zlata tam však nebylo moc, takže prospektoři brzy odtáhli a osada zpustla.

Sesedli z koní a posadili se na okraj ztrouchnivělého chodníku. Vítr pohyboval práchnivou okenicí jednoho domu. Pokaždé když narazila do stěny, ozvalo se bouchnutí.

„Jak se rozhodneš, Rose?“ zeptal se jí Ron. „Dobře si to rozmysli.“

„Odjedu, bratře,“ tiše odvětila. „Nemůžu jinak. Starý Wyman tomu bude rozumět.“

Také Ron tomu rozuměl. Při tom poznání ho zabolelo ho u srdce. Byl si jistý, že miluje Katie Wymanovou, ovšem myšlenka na to, že ztratí Rose, ho zdrtila. Zničila pocit štěstí a spokojenosti, který zažíval poprvé po mnoha nepokojných letech. Hledal slova, ale žádná nenašel, tak raději mlčel. Nervózně si vytáhl doutník.

Když si ho chtěl zapálit, uslyšel tlumený dusot kopyt, který rychle sílil. Pak spatřil dva jezdce, kteří jeli stejnou cestou jako oni dva. Měli v rukou pušky, a to se Ronovi pranic nelíbilo.

„Běž dovnitř, Rose,“ prohodil a pustil hořící sirku. „Rychle!“

Rose vstala, vyskočila na chodník a zmizela v polorozpadlé boudě. Ron se rovněž zvedl a zahodil doutník.

Pak ho polil studený pot.

Ty muže totiž znal.

Byli to Bruce McLean a světlovlasý Floyd Holbert.

Trhl rukou k boku, ale uprostřed toho pohybu se zarazil.

„Pracky nahoru, amigo,“ zvolal kdosi z opačné strany.

Ohlédl se a spatřil dva další muže. Opírali se o zeď domu na druhé straně ulice a škodolibě se šklebili. Jeden z nich držel v ruce revolver.

Mezitím McLean a Holbert pomalu jeli blíž. Byli zhruba sto yardů odtud a Ron mohl rozpoznat jejich úsměvy.

Na okamžik se zdálo, že se ho zmocní panika. Pak však jednal jako blesk. Přiskočil k Rosinu poníkovi a zmizel pod ním. Muž s revolverem okamžitě vypálil. Poník se s děsivým ržáním zhroutil k zemi. Ron vytáhl krátkohlavňovou winchestrovku ze sedlového pouzdra svého hnědáka. Vzal ji do levé ruky, zatímco pravou tasil revolver.

Přes tělo mrtvého poníka pak vystřelil na pistolníka. Zasáhl ho do prsou, přičemž muž náraz odhodil proti zdi. Jeho komplic uskočil za roh.

Ron se levou nohou odrazil od země, pravou od prken chodníku a skočil otevřenými dveřmi do domu. Když dopadl na podlahu, s údivem si uvědomil, že McLean a Holbert na něho nevystřelili.

Klekl si k oknu a hodil Rose revolver. Dívka ho chytila a dřepla si vedle něj.

„McLean!“ zamumlal.

V tom okamžiku zazněl hlas jednoho z banditů.

„Poslouchej mě, Starku!“ zvolal. „Jste v pasti. Nechci střílet. Jestli budeš rozumný, tak se vám nic nestane.“

„Jdi k čertu!“ odsekl Ron.

McLean se nahlas rozesmál. „Na to je ještě příliš brzy, Starku. Můžeme spolu udělat obchod. Usadil ses v pěkně vyhřátém hnízdě. My všichni na tom můžeme vydělat. Poslouchej můj návrh. Pojedeš na ranč a vezmeš tam dvacet tisíc dolarů. To je přesně suma, kterou by nám Chuck Purdom zaplatil za vaše hlavy a o kterou jste nás svým útěkem okradli. Jestli nám přineseš ty peníze, tak zapomeneme tvé jméno a zmizíme. Už nás potom nikdy neuvidíš a nikdo se nedozví pravdu. Jako záruku si tu ponecháme tu rudošku. Co říkáš?“

Musím získat čas, pomyslel si Ron. A to znamená zachovat si chladnou hlavu. Bylo mu pochopitelně jasné, že McLean by své slovo nedodržel. I kdyby Ron pod nějakou záminkou dal dohromady tolik peněz, což bylo nemožné, tak by ho bandita dál vydíral. Ron ho však chtěl ukolébat, proto na nabídku mínil naoko přistoupit.

Než však mohl odpovědět, zvedla Žlutá růže revolver a vystřelila. Holbert sesedl z koně a odvážil se příliš blízko. Když se objevil v zorném poli Rose, indiánka okamžitě jednala.

Ron ho spatřil, teprve, když uprostřed ulice klesl na kolena. Z hlavy mu spadl klobouk a jeho dlouhé světlé vlasy zavlály ve větru. Chtěl vstát, ale druhá kulka ho definitivně poslala do pekel.

Žlutá růže držela revolver v obou rukou a celá se chvěla. Slyšeli McLeanovy kletby. Pak na ně začali ze dvou směrů střílet. Třísky ztrouchnivělého rámu okna jim létaly kolem uší. Ron strhl dívku k zemi.

Na opačné straně ulice se na chodníku ozvaly kroky. Ron spatřil banditu, který se doposud kryl za rohem. Zvedl winchestrovku a vypálil na něj. Právě v tom momentě se však bandita na práchnivém chodníku propadl. To mu zachránilo život. Když Ron vypálil podruhé, zavrtala se kulka do opěrného sloupu. Mezitím bandita vstal a skočil do okna jednoho domu. Odtud okamžitě začal střílet.

Ron se tak musel vrhnout na podlahu, aby nebyl zasažen. Rose klečela vedle okna.

„Dávej pozor na dveře!“ zvolal na ni a nalevo od okna vstal, načež na banditu začal střílet. Velmi brzy si však všiml, že tak jenom plýtvá střelivem, a tak s tím přestal.

Měli proti sobě nyní jen dva muže. Přesto jejich situace byla vážná. Horečně přemýšlel, jak z toho ven. Vítr neustále bouchal okenicí.

Ten zvuk rozptýlil jeho pozornost.

Jenom Rose si tak všimla tichého zavrzání prken. A uviděla, jak se dveře vedoucí do zadních místností pomalu otevřely. Zatímco Ron hleděl na druhou stranu, zvedla Rose těžký revolver.

A pak spatřila Bruce McLeana. Stál v otevřených dveřích a v ruce držel kolt. Mířil jím na Rona. Žlutá růže vypálila. McLean sebou trhl, sáhl si na hruď a znovu zvedl kolt, aby Ronovi střelil do zad.

„Rone!“

Rose vykřikla a vrhla se před Rona. Tím mu zachránila život, protože ji zasáhla kulka určená pro něj. Ron se otočil. McLean se zhroutil na podlahu, jejíž prkna se pod jeho vahou prolomila.

Před ním ležela Žlutá růže. Byla na zádech a vyděšeně hleděla na červenou skvrnu, která se jí vytvořila na jelenicovém obleku na pravé části hrudi.

Z ulice se ozvalo sípáni. Ron se na kolenou bleskově otočil a spatřil posledního banditu. Zvedl winchestrovku a vypálil. Trefil ho třemi kulkami. Muž udělal několik kroků, načež se zhroutil těsně před chodníkem na jejich straně.

Ron pustil pušku a opatrně zvedl tělo mladé dívky.

„Rose,“ zašeptal. „Rose, sestřičko!“

Byla v bezvědomí.

Srdce mu divoce bušilo a on cítil, že mu do očí vhrkly slzy. Náhle si uvědomil, že si celou tu dobu lhal do kapsy. Teď, když jím otřásl strach, vše konečně viděl jasně a zřetelně.

Přitiskl se k ní a vzhlédl ke stropu.

„Och Bože, jaký jsem to jen byl hlupák!“

Pak ji opatrně vzal do náručí a vyšel s ní ven. Odnesl ji k hnědákovi a naložil ji na něj. Pušku zapomenul v domě. Pak pomalu vyjel. Držel dívku v náručí a hovořil s ní, jako by ho slyšela.

+ + + + +

Doktor kývl na Rona, který s Katie a Brandonem Wymanem čekal v předpokoji.

„Bude v pořádku,“ řekl s úsměvem.

Rančer pohladil Katie po vlasech. „Tys to věděla, že? Vím, že ho máš moc ráda, Katie, ale ta dívka tam na něho prostě má předkupní právo. Odjede s ní někam pryč, kde ho nikdo nezná, a vezme si ji pod svým pravým jménem. To zvládneš, uvidíš.“

Katie v slzách přikývla. „Beztak jsem chtěla znovu navštívit Wilbura.“

„To je dobře, dcero,“ přikývl Wyman.

Pak pohlédl na Rona.

„A až se s Rose vezmete, tak se sem vraťte a zůstaň tím, kým tu pro všechny jsi. Mým synem, Nicku! Převezmeš ranč, abych si konečně mohl začít užívat odpočinku. A ty si vezmeš Wilbura. O ničem jiném nesní. Potom bude ranč Reardonů tvým domovem, děvče, a společně se staneme nejmocnějším impériem ve východní Nevadě. Chápete?“

Jemně odsunul Katie a objal Rona kolem ramen.

„Vítej doma, synu!“

Abe Cutter si odkašlal a odešel.

Pak uslyšeli jeho nadávky. Proklínal kovboje a používal při tom ty nejpeprnější výrazy. Nakonec zabručel: „Co vy jste to ale za sebranku!“

+ + + + +

Když se Rose probrala, seděl na kraji její postele Ron.

Šťastně se usmála, když ho poznala.

„Ty žiješ,“ řekla.

Přikývl a sklonil se k ní. Pak ji něžně políbil na ústa. „Pro tebe, lásko,“ řekl a dívce se náhle rozšířily oči, jako by spatřila něco neuvěřitelně krásného.

Tu však v nich objevily slzy.

Stále ji líbal.

„Miluji tě víc než celý svět, Rose.“

Zachvěla se a Ron ji opatrně vzal do náruče.

„A ty mě miluješ?“ otázal se.

Přikývla a řekla: „Od té chvíle, co nás v Big Trees rozdělily mříže. Jsi oheň, který mě zahřívá, vítr, který chladí mé horké čelo. Jsi koryto, kterým proudí má krev, jsi skála, o kterou se mohu opřít, když se mi štěstím rozklepou kolena.“

Naslouchal jejím květnatým slovům, typickým pro její lid, a pomalu položil hlavu na její hruď.

Srdce jí bušilo jako o závod.

O několik let později seděli dva starší muži na terase a vyhřívali se na slunci. Když z domu z domu zazněl křik novorozence, plácl se Abe po stehně.

„Co j sem říkal, Brandone? Bude to kluk,“ poznamenal s radostí.

Wyman přikývl. „Měls pravdu, ty křivonohý skřete,“ zavrčel. „Takže teď je na řadě znovu Katie. Vsadíme se, že to bude dcera?“

Abe se zasmál. „Tu sázku bys vyhrál. Budeš dědeček s nejvíce vnuky v celém kraji.“

„Nemaluj čerta na zeď,“ zasténal Wyman. „Jestli to tak půjde dál, tak v kraji bude víc Reardonů a Wymanů, než máme krav na pastvinách.“

Oba se pak smáli, až se za břicha popadali.