John Kirby

Colorado western 067. Yagade

Zavřeli ho jako nebezpečnou zvěř. Za nejmenší přestupky ho trestali těmi nejtvrdšími tresty. S ďábelskou vypočítavostí jej týrali, protože doufali, že jim dá záminku, aby ho mohli zastřelit. Ten zatracený míšenec Yagade byl odsouzen „jen“ na patnáct let. Pro určité lidi by však přestal být nebezpečný, teprve kdyby byl umlčen navždy. Jenže Yagade snášel své trýznění se stoickou odevzdaností. Čekal na svou šanci…

Když Yagade vyvrávoral z temnoty cely ven, sluneční svit jej oslepil. Měl za sebou sedm dnů v páchnoucí jámě. Byl na konci svých sil.

„Dál, indiáne!“

Dloubli jej pažbou winchestrovky do zad. Yagade zakopl o kámen a natáhl se jak dlouhý, tak široký..

Během těch sedmi dnů byl pouze o vodě. A i té mu dávali pouze tolik, aby nezemřel žízní.

Výstřel winchestrovky ho málem ohlušil. Kulka se s hvízdnutím odrazila od kamene ležícího těsně vedle jeho hlavy.

„Nejsi tady na odpočinkovém pobytu, indiáne! Na odpočinek budeš mít dost času, až zhebneš!“ Ten hlas zněl jako štěkání psa. Skvěle vystihoval duši Jeana Preverta přezdívaného El Diablo.

Yagade ztěžka vstal a otočil se.

Svýma tmavýma očima hleděl na mohutnou postavu šéfa věznice, od jehož vyholené hlavy se odráželo polední slunce. Prevert držel v náručí Winchestrovku, jako by to bylo dítě. Jeho ruce připomínaly silné větve ořešáku. Khaki košile s krátkými rukávy málem praskala pod tlakem jeho svalnaté hrudi a širokých ramen Jeho široký obličej čímsi připomínal kámen. Jeho žlutošedé oči působily pichlavě a nelítostně. Byly to oči vlka před smrtícím výpadem.

„Snad ti nedošly síly, indiáne?“ provokoval Prevert.

Yagade neodpověděl. To, co měl na jazyku, by se Prevertovi nelíbilo a jistě by na to reagoval ranou pažbou winchestrovky. Yagade jen ukázal Prevertovi zuby.

Prevert se zašklebil. „Však já se ti podívám na zoubek,“ zavrčel. „Na každý, pěkně po jednom!“

Yagade škleb opětoval a pohladil se po dlouhých, černých vlasech, které mu splývaly až po ramena. Byl to míšenec. Jeho matka byla Apačka, otec Francouz, který přišel s trekem z Lousiany z okolí Baton Rouge.

„Kam?“ zeptal se Yagade. Bylo obvyklé, že muže, který seděl sedm dnů v temnici, poslali na jeden den na zotavení do baráku. To bylo obvyklé pro ostatní vězně v tomto pekle, ale ne pro Yagadeho. Ten byl od začátku Prevertovým „miláčkem“. Někdo toho holohlavce platil za to, že změní jeho rozsudek, 15 let vězení, v trest smrti.

„Co si myslíš, indiáne?“

„Do práce,“ řekl Yagade.

„Na špinavého rudokožce jsi neskutečně inteligentní, ty bastarde!“

Yagade zavrčel. Ten zvuk mu vyšel odněkud z hloubi hrudníku. Upřeně hleděl na Preverta, až ten jeho pohled nevydržel a na okamžik zavřel své vlčí oči. Pak Prevert jeden krok odstoupil. V Yagadeho tmavých očích žhnul plamen nenávisti. Takové má člověk oči těsně předtím, než vrazí nepříteli nůž mezi žebra.

Yagade Preverta nenáviděl. Bylo jen otázkou času, kdy pohár trpělivosti přeteče a míšenec ho napadne. Přestože měl jeho nepřítel Winchestrovku, přestože věděl, že nemá šanci. Yagade by to udělal. Prevert si byl jist, že přijde čas, kdy míšence pohřbí na hřbitově mezi kaktusy.

„Kdy to chceš udělat, rudokožče?“ zeptal se ho tělnatý šéf tábora.

„Až s tím nebudeš počítat, Preverte. A pak to půjde tak rychle, že ani neuvidíš přijít smrt. A ty to víš.“

Prevert s sebou trhl. Prudce nabil zbraň a zvedl ji.

„Střílej,“ řekl Yagade, „možná je to tvoje poslední šance!“ Vteřiny ubíhaly v napjatém tichu - pak se Prevert barbarsky rozesmál a zvolal: „Dál! Cestu znáš!“

Yagade se otočil. Pod zpocenou, snědou kůží se mu napnuly svaly. Věděl, co by se stalo. Nemohl proti tomu nic dělat, ale jeho rozum mu říkal, že ještě nepřišel pravý čas. Jeho hodina ještě měla přijít a člověk, který chtěl přežít toto peklo, musel umět čekat - i když to bolelo.

Prevert k němu přiskočil a brutálně jej udeřil pažbou winchestrovky mezi lopatky. Míšenec se skácel na zem.

„Neflákej se, indiáne!“

Yagade se nehýbal.

„Hej, Apači!“

Prevert zvedl pušku a namířil mu mezi lopatky, na místo, kam předtím udeřil. Prst měl přiložený na spoušti.

Měl za úkol Yagadeho oddělat. Kdy a jak, to bylo na něm. V žádném případě to ovšem nesmělo vypadat jako chladnokrevná vražda. Za dané situace by to těm v pozadí uškodilo, kdyby toho Apače našli s kulkou v zádech. Proces proti Yagademu, který proběhl před půlrokem, ještě nebyl zapomenut. Hodně se o něm psalo a o Apačově vině se na veřejnosti pochybovalo. Jenom kvůli této publicitě soudce Daniels nevynesl rozsudek smrti. Nikomu by teď nepomohlo, kdyby byl Yagade zastřelen. Naopak. Všechno, co bylo s takovou námahou ututláno, by mohlo vyplout na povrch.

Prevert sundal ukazováček ze spouště. Existovaly i jiné metody, jak míšence zabít. Především kamenolom. Zde byli lidé, kteří by pro něj udělali všechno. Lidé, kteří by se nerozpakovali zabít člověka jenom proto, aby získali o půl krajíčku chleba navíc.

„Vstávat, Apači!“

„Problémy, Preverte?“

Prevert sebou trhl a na čele mu vyrazil pot, když uslyšel hlas poručíka Barnera. Barner byl jedním z příslušníků armády, kteří se tu a tam objevili v táboře, promluvili si s vězni, vyslechli jejich stížnosti a převzali jejich žádosti, které pak naštěstí většinou končily v nějakém odpadkovém koši. Byl dotěrný a nebezpečný. Prevert věděl, že poručík toužebně čeká na to, až ho bude moct přichytit při nějaké špinavosti.

Proklatý modrokabátník!

Poručík Ken Barner pomalu kráčel blíž. Byl vysoký, velmi štíhlý a pohyboval se, jako by spolkl pravítko.

„Co je s tím mužem?“

Prevert se tiše zasmál. „Ten proklatý Apač,“ řekl. „Nic než problémy. Sedm dnů temnice, jak se zdá, nebylo dost. Chtěl jsem s ním mluvit, ale on mi začal nadávat!“

„Potom, co jste ho zmlátil, Preverte?“

„Co to má být, poručíku?“

„Na něco jsem se vás ptal, Preverte!“

„No dobře,“ zavrčel Prevert. „Existuje služební předpis, který by mě zavazoval k tomu, abych odpovídal na otázky někomu, kdo nemá v táboře co dělat?“

Barner zbledl. Vypadalo to, jako by se mu tváře propadly ještě víc. Jeho hlava se zapadlýma očima se tak čím dál víc podobala lebce.

„Existuje služební předpis o tom, že po sedmi dnech v temnici má být vězeň umístěn na 24 hodin do baráku a má mu být znovu podávána řádná strava, Preverte!“

„Chtěl radši pracovat,“ odpověděl Prevert. „Říkal, že se mu nechce hnít v baráku.“

Yagade se pohnul. Prevert automaticky ukročil. Nevěřil žádnému indiánovi. I míšenec se mu zdál být

nebezpečnější než deset bílých vězňů dohromady.

Yagade se pomalu obrátil. Měl zastřený pohled a dlouho trvalo, než poznal Barnera. Okamžitě si uvědomil, že ten hubený poručík mu zachránil život. Prevert by ho zastřelil nebo zbil jak psa. Nebyl by jeho první obětí. Na hřbitově s předpisovými kříži leželo několik mužů, kteří se stali terčem jeho brutality.

Sténaje se Yagade vytáhl na kolena a opřel se pěstmi o zem. Jeho tělem trýzněným sedmi dny bez jídla projela ostrá bolest. Měl jen velmi málo sil k odporu.

„Yagade!“

„Pane?“ Yagade svěsil ramena. Spatřil Yankeeho, který patřil k jednotce, v níž za občanské války bojoval a vítězil i on. Jako plukovník a jako nejvyšší šarže povstalecké armády.

„Co se stalo, Yagade?“

Yagade zavrtěl hlavou. „Nic,“ odtušil. „Prevert a já se máme rádi. Ten, kdo říká něco jiného, lže. Byl zrovna se mnou na cestě k baráku. Právě mi říkal, že přikázal kuchaři, aby mi uvařili něco obzvlášť dobrého. Je to přece tak, ne, Preverte? Jenom jsem zapomněl, jestli to bude s vínem, nebo bez něj?“

Prevert skřípal zuby.

„Jestli si chcete stěžovat, Yagade, tak se toho ujmu a poženu to výš.“

Yagade na něj pohlédl. Ten zelenáč to myslel vážně, o tom nemohlo být pochyb. Psal stížnosti, vznášel nároky a stále čekal na první výsledek. Barner byl nepolepšitelný optimista, který věřil, že kapkami vody se dá rozbít kámen.

„O.K., děkuji, pane,“ procedil mezi zuby. „Možná později, jestli mi nebude chutnat jídlo!“

Barner přikývl a otočil se k Prevertovi. „Budu s ním jíst v baráku, Preverte,“ řekl, otočil se a o něco později zase zmizel.

Yagade se tiše zasmál. „Měl bych mu být vděčný, Preverte. Vlastně mi zachránil život, ne?“

„Říkej si tomu, jak chceš, indiáne!“

„Dávej si pozor, abys té nevyužité šance nelitoval!“

Yagade šel dál. Přešel po prostranství před baráky, na kterém byli zaměstnáni odsouzenci, jež byli příliš slabí pro práci v kamenolomu. Odtud vzhlédl k vysokému plotu a strážním věžím, na kterých se nudili dozorci. Na každé z věží byl umístěn jeden rotační kulomet gatling a to tak, že byl zespodu vidět. Bylo to varování od vedení tábora a většina vězňů již viděla, jak kulky rotačního kulometu některému z jejich druhů překazily útěk. Něco takového vždycky na dlouhou dobu utlumilo touhu vězňů po svobodě.

Napravo od skladiště se nacházela ohrada, v níž byli chováni psi. Krvaví psi byli Prevertovým koníčkem. Byli zdraví a nebezpeční a navíc mnohem lépe živení než většina vězňů. Od založení věznice

byli nasazeni třikrát, když se uprchlíkům podařilo uniknout kulkám rotačních kulometů. Psům však neutekl nikdo. Potom vždy před baráky přivlekli těla oněch nešťastníků. Prevert své psy miloval tak, že by nedokázal přenést přes srdce, že by je musel odtrhnout od vězňů, které dostihli, takže jim je vždycky ponechal napospas. Vyjádřil to lapidárně: Ten, kdo má rád zvířata, by neměl kazit jejich hry.

Yagade se zachvěl, když na to pomyslel.

„Nelíbí se ti moji miláčci?“ zeptal se ho Prevert.

„Ano,“ přikývl Yagade. „Už se nemůžu dočkat, až po mně půjdou.“ „Víš, co se pak stane, rudokožče?“ „Budu si s nimi hrát, Preverte!“ Yagade šel dál. Poté, co se objevil Barner, už se nemusel obávat brutality velitele tábora. O něco později vešel do prázdného baráku, přišel ke své pryčně a padl na ni. Teprve nyní si všiml, jak je vyčerpán. Byl příliš slabý na to, aby proti Prevertovi mohl něco podniknout. Příliš slabý na to, aby mohl riskovat útěk.

Jeho čas ještě nenastal, ale nebyl už daleko. Nemohl čekat příliš dlouho, pokud nechtěl skončit pod předpisovým křížem na hřbitově. Měl ještě několik otevřených účtů a muži jako Yagade neradi umírají s nevyřízenými účty.

+ + + + +

Ten malý muž už by v Yumě tři dny. Bydlel v hotelu Town, pil v nejdražších saloonech a dosud každou noc strávil s jinou ženou. Peníze si podle všeho vydělával v kartách.

Šerifu McDeeovi se nelíbil. Vysoký Texasan, který nosil hvězdu už více než čtyři roky, obecně neměl rád skrčky - a tohoto už vůbec ne. Přitom s tím člověkem, který vypadal, že pochází z vyšších kruhů, ještě nepromluvil ani slovo. Luxus, kterým se ten muž obklopoval, ho pro šerifa činil ještě podezřelejším.

McDee tušil už od jeho příjezdu problémy - a to čím dál tím intenzivněji.

Když vysoký Texasan vešel do saloonu Golden Girl, seděl ten skřet u hracího stolu. Na každém koleně měl jednu polosvlečenou krásku. V pravé ruce držel karty, levou měl zabořenou ve výstřihu vnadné blondýny. Jeho úsměv McDeeovi připomínal houni. Byl si jist, že dny toho trpaslíka byly spočteny.

„Full house s esy!“ řekl hráč, vyložil svou figuru a usmál se, když pravou rukou shrnul dolary na svou stranu.

„Jedno pivo, Harry!“

Obrovitý černý barman mu ho přinesl. „Horko,“ prohodil.

McDee přikývl. Z vedlejší místnosti přišla Peggy Maloyová, blondýna ze saloonu. Chtěla projít kolem šerifa, ale McDee ji chytil za ruku.

Kráska na něj vrhla mračný pohled. Chtěla něco říct, ale nakonec si to rozmyslela. Deeův výraz ji přesvědčil o tom, že šerif má špatnou náladu. A to znamenalo, že by se s ním neměla přít.

„Ano?“ zeptala se.

„Co je zač ten trpaslík?“

Peggy Maloyová na něj tázavě hleděla tak dlouho, dokud McDee nekývl ke karetnímu stolu.

„Jeden gentleman ze San Franciska,“ odvětila Peggy. „Opravdový gentleman.“

„Kolik ti dal?“

„Dvě sta dolarů.“

McDee se usmál. „Za dvě sta dolarů bys mluvila i o špinavém tulákovi jako o gentlemanovi.“

Peggy Maloyová sevřela rty.

„Víc nevíš?“ zeptal se McDee.

„Ne,“ odsekla Peggy. Bylo na ní vidět, že se o tom malém muži ze San Franciska s šerifem nemíní bavit.

„Normálně dívky, jako jsi ty, do Yumy nesmí,“ zavrčel McDee. „Soudce Daniels tu před rokem prostituci zakázal.“

„Jen tu, která se neprovozuje v jeho saloonu a v jeho hotelu,“ opravila ho Peggy. „Tady v saloonu Golden Girl a v hotelu Town na ní sám vydělává.“

Měla naprostou pravdu, ale to McDeea v tomto okamžiku nezajímalo. „Co ještě víš o tom skrčkovi?“ opakoval svou otázku.

„Jmenuje se Johnnie Fairman.“

„Co tu chce?“

„Nevím.“

„Jak dlouho tu chce zůstat?“

„Nevím.“

„Domluvil se s tebou na někdy?“

„Ne. Vypadá to, že nikdy nespí dvě noci s tou samou ženou.“

„Pak se postarej o to, aby u tebe udělal výjimku, Peggy. Vyptávej se ho. Chci o něm vědět víc. Rozumíš?“

Peggy Maloyová okamžitě přikývla a úkosem na šerifa pohlédla. V poslední době byl nějaký nervózní.

V poslední době? Vždyť to všechno začalo před půl rokem, když

soudce Daniels odsoudil Yagadeho. Za vraždu jednoho zástupce. Za vraždu! Přitom několik mužů velice dobře vidělo, že míšenec se jen bránil. Předtím se odehrála půtka mezi zástupcem a Miriam Jenkinsovou, farmářskou dcerou. Zástupce ji urazil. Yagade se jí za^ stal a po tom, co padlo několik ran pěstí, sáhl zástupce po zbrani. Teprve potom Yagade střílel.

Dostal za to 15 let za vraždu. Kromě Miriam Jenkinsové ve prospěch míšence nevypovídal žádný svědek. A její výpověď soud neocenil, protože Yagade ji a její rodinu podporoval a tu a tam pro ně pracoval. Kolovaly pověsti o tom, že Yagade a Miriam jsou milenci, ale pro to neexistovaly žádné důkazy.

Odsouzení rozvířilo prach. Za prvé, Yagade byl člověk, který se za občanské války vyznamenal víc než kdokoli jiný. Za druhé, zástupce patřil k rodině soudce Danielse. Také šerif McDee, vysoký Texasan, se chystal přiženit do tohoto klanu. Vypadalo to, že se někomu hodí, aby Yagade zmizel. A mrtvý zástupce v tom hrál jen podružnou roli.

„Co je?“ zeptal se McDee. „Uletěly ti včely?“

„Pomyslela jsem na Yagadeho.“

McDee ji chytil za ruku. Tentokrát ji stiskl tak pevně, že Peggy Maloyová vykřikla bolestí.

Několik hostů se otočilo. Byl mezi nimi i malý Johnnie Fairman, který měl před sebou na stole hromádku peněz a právě vytáhl levou ruku z výstřihu oné blondýny.

Fairman pohlédl na McDeea. Pouze muži a dívky, které seděly těsně vedle něj, mohli vidět chladný lesk jeho světlých očí.

Ne, McDee a elegán z Friska k sobě nechovali sympatie.

McDee pustil Peggy a strčil ji před sebe. „Slyšelas, co jsem ti řekl, baby!“ sykl. „Na tvém místě bych se teď nestaral o nic jiného. Á na toho zatraceného indiána můžeš zapomenout. Je mrtvý. Jenom to ještě neví.“

McDee vypil pivo a postavil sklenici na pult. Pomalu kráčel ke karetnímu stolu. Tam se zastavil a rozhlédl se po hráčích. Jeho pohled nakonec ulpěl na Fairmanovi.

„To tě nikdo nepřistihl, že hraješ falešně?“ provokativně zvolal.

Fairman energicky zavrtěl hlavou. Jeho propadlá, úzká tvář se zkřivila do šklebu. „Jenom příliš rychle rozdávám karty a sám si snímám. Ale nic víc!“

Dívky, které Fairmanovi seděly na klíně, se začaly hloupě chichotat. Několik spoluhráčů se rozesmálo. Fairman karty vůbec nerozdával, protože, jak sám říkal, potřeboval ruce pro ty dívky. A karty pocházely ze zásob saloonu Golden Girl.

„Ještě něco, šerife?“

McDee se poškrábal na hlavě. „Nějak se mi nelíbí tvůj obličej!“

„Tomu rozumím. Cítím se stejně, když se ráno podívám do zrcadla.“

Dívky se opět zachichotaly. Muž, který právě chtěl rozdat karty, je položil na stůl. To, co se odehrávalo mezi šerifem a mužem z Friska, bylo zajímavější. McDee, to viděli všichni, neměl dobrou náladu. A na trpaslíka, jehož jméno většina z nich neznala, podle všeho Texasanova nevrlost neudělala dojem. To byly ty nejlepší podmínky pro boj.

McDee zavrčel zuby a sevřel pěsti, načež je ovšem zase uvolnil. Přivřenýma očima hleděl na malého, elegantního muže v šedém kabátě, černých kalhotách, bílé košili a rudém motýlku. Ten chlápek byl něčem namočený! Takoví občas zabloudí do měst, jako je Yuma, ale nikdy se nezdrží déle, než je nezbytně nutné. Tento však ve městě bydlel již tři dny a nic neukazovalo na to, že by chtěl brzy zmizet.

„Ještě něco, šerife?“

Ten hlas zněl přátelsky. McDee však nedal na hlas. Díval se mu do očí. A ty hovořily úplně jinou řečí.

„Lidi, jako jsi ty, v našem městě nechceme!“

Fairman trhl svými úzkými rameny. „Koho myslíš tím my?“ poznamenal. „Sebe, soudce a svou rodinu?“

McDee zasyčel jak had. Přistoupil o krok blíž k hracímu stolu a pravou rukou pohladil ohlazené pouzdro.

„Zmizíš!“

Fairman se zasmál. „Jak?“

„Pěšky, nejbližším dostavníkem, nebo vlakem.“

„To je velmi přátelské.“

McDee si olízl vyschlé rty. „Tomu nerozumím.“

„Myslel jsem, že to je přátelské v tom smyslu, že prostě jen zmizím a nedopadnu jak ten indián!“

Dívky už se nechichotaly. Hráči položili ruce na zelené sukno stolu. Ani nedutali. Zraky všech byly upřeny na vytáhlého Texasana. McDee nehnul ani brvou. Stál tam jak přikovaný.

„Řekl jsem snad něco špatného, šerife?“ bezelstně se zeptal Fairman. „Copak Yagade nedostal 15 let vězení? Každopádně jsem to četl v různých novinách.“

„Ty umíš číst?“

McDee se ho pokoušel vyprovokovat a svést k nějaké hlouposti, ale dělal to velmi neohrabaně. Na to by skočil pouze nějaký horkokrevný cholerik. A tím Johnnie Fairman nebyl.

„A ty snad ne, šerife?“

McDee vytáhl horní ret a ukázal zuby. „Tvému zdraví by prospělo, kdyby sis sbalil svých pár švestek a zmizel, skřete!“ řekl. Hovořil tak rychle, že narážel jazykem do patra a díky tomu poněkud šišlal. A zatímco mluvil, blížila se jeho ruka stále více pažbě šestiraňáku. „Samozřejmě to může jí i jinak, skrčku!“

Přesně v momentě, kdy Fairman odstrčil obě dívky z klína a pomalu vstal, se rozletěly dveře saloonu

Golden Girl. Dovnitř vešel poručík Ken Barner, zvedl ruku a kývl na Fairmana.

McDeemu se zatajil dech. Čekal na špatný pohyb toho trpaslíka z Friska, aby do něj napumpoval olovo, ale ten namísto toho, aby sáhl po zbrani, zvedl pravou ruku a mávl na poručíka Barnera.

McDee si však tento pohyb špatně vyložil a trhl rukou ke koltu. Neuvěřitelně rychle jej tasil, namířili a v následujícím zlomku vteřiny vypálil.

Teprve když kulka opustila hlaveň a on ucítil zpětný ráz, zjistil, že Fairman již nestojí na místě, na které mířil. V posledním okamžiku se mu podařilo uskočit.

Kulka zasáhla jednu z dívek do ramene. Náraz děvče otočil, to vykřiklo a skácelo se na podlahu.

Pak McDee spatřil trpaslíka znovu. Jako stín se Fairman vynořil zpoza hracího stolu. McDee se chtěl otočit, když tu se Fairman odlepil od země, přeskočil stůl a řítil se na McDeea.

Ten ve zmatku ještě podruhé vystřelil ale potom ho udeřily elegantní, čisté kožené Fairmanovy boty do hrudi.

McDee pocítil ostrou bolest na hrudní kosti. Proletěl polovinou saloonu, dopadl na jeden stůl a strhl jej k zemi.

Zbraň však nepustil. Těžkopádně se otočil a zvedl kolt.

Ten malý muž však opět nebyl tam, kde být měl.

McDee se otočil. Příliš pozdě na to, aby mohl proti Fairmanovi něco podniknout. Jeho pravá noha zasáhla šerifovu ruku s revolverem na zápěstí a vyrazila mu kolt z prstů.

McDee vykřikl a šel k zemi. Díval se na Fairmana krví podlitýma očima. Stále nemohl pochopit, co se to vlastně stalo. Zesměšnil se a nechal se ponížit od zahradního trpaslíka. Soudce Daniels se rozzuří, bude požadovat vysvětlení a nakonec ho vyžene jako psa ze svého přepychového domu.

Existoval pouze jediný způsob, jak se této ostudě vyhnout: Zabít toho skřeta!

McDee vstal. Vrávoravě tam stál, mnul si tvář a rozechvěle naslouchal Fairmanovu smíchu.

„Znáš příběh o Davidu a Goliášovi, šerife?“

Zeptal se to tónem, který McDeeovi vzal chuť na pomstu. Dospěl k přesvědčení, že by nepřežil, pokud by toho skrčka napadl.

Uplynulo několik vteřin, v nichž na sebe McDee a Fairman upřeně hleděli. Pak se vysoký šerif otočil a opustil saloon.

Ve výčepu to zašumělo. Kdosi se ujal dívky, kterou McDee omylem zasáhl do ramene, a volal po doktorovi.

Poručík Ken Barner přišel blíž, postavil se vedle Fairmana a užasle na něj pohlédl. „Kde jste se to naučil?“ zeptal se ho. „Ještě nikdy jsem nikoho neviděl se takto bít.

Šerif vás přece měl na mušce, Fairmane. Vlastně jste už měl být mrtvý. Kde jste se to naučil?“

„V Šanghaji a Hongkongu, poručíku. Dáme si tu drink, nebo změníme lokál?“

„Co myslíte vy?“

„Myslím, že by to vypadalo jako útěk. Takže zůstaneme tady.“

Posadili se ke stolu u okna, kterým Fairman mohl pozorovat čilý ruch na ulici. Černoch Harry jim bez ptaní přinesl láhev bourbonu.

„Pozornost podniku!“ řekl.

Fairman zvedl obočí. „Myslel jsem, že saloon patří soudci.“

Harry přikývl. „Ten o tom nic neví a ani se to nemusí dozvědět. Na vašem místě bych byl opatrný, pane. Ovládáte spoustu triků, ale proti kulce ze zálohy byste nic nezmohl!“

Aniž by počkal na Fairmanovu odpověď, odešel Harry zase k pultu. Měl dobrou náladu, odpoledne slibovalo dobrý obchod.

„Nejdřív bych chtěl vědět, co je s Yagadem,“ řekl Fairman.

„Nevede se mu dobře.“

„Co to znamená?“

„Prevert se ho pokouší oddělat.“

Fairman se napil a postavil sklenici na stůl. „No a?“ zeptal se.

„Možná to Yagade dokáže, možná ne.“

„Jestli ne,“ řekl Fairman, „tak pro nás není dost dobrý.“

+ + + + +

Yagade se rozmáchl kladivem a udeřil do tvrdé žuly. Vždy, když bouchl do kamene, si představil, že rozbíjí Prevertovi lebku.

Prevert ho vyslal spolu s jedním hubeným, vychrtlým mužem, kterému z propadlých očí hleděla smrt, na nejobtížnější místo v kamenolomu. Pracovali v jedné úzké jámě. Byli sice ve stínu, ale shora neustále padalo kamení, před kterým se museli krýt. Pozdní reakce mohla znamenat smrt nebo smrtelné zranění. Lékař totiž do tábora přicházel jen jednou týdně. Naposledy tam byl včera.

Yagade vzhlédl nahoru a spatřil Preverta. Holohlavý obr seděl zhruba dvacet yardů odtud ve stínu skály. Vedle něj ležela winchestrovka, na jakoby kamenných kolenou měl položený bič, kterým neustále kroužil nad zády trestanců. Prevert se napil vody z kozího měchu, načež si ji nalil na hlavu. Dělal to tak, aby to všichni vězni viděli. Ti totiž mohli pít jen dvakrát za den. Vždycky po čtyřech hodinách. Přestávka byla výsměchem.

„Nemá tě rád, indiáne,“ poznamenal hubený muž, který pracoval vedle Yagadeho. „V táboře už se sází na to, kdy tě oddělá.“

Yagade se zasmál. „Jak to vypadá?“

„Na to, že se dožiješ příštího týdne, se moc nesází.“

„A na kohos vsadil ty?“

Muž sklonil těžké kladivo a utřel

si zpocený obličej. „Na tebe, indiáne,“ odvětil. „Pracuju s tebou už několik týdnů. Páchneš smrtí. A člověk nikdy nesmrdí svou vlastní smrtí, ale smrtí někoho jiného.“ „Byl tvůj otec Černonožec?“

„Ne,“ odvětil hubeňour. „Ale slyšel jsem to od jednoho Černonožec. Je to lež, nebo se na to člověk může spolehnout?“

„Je to lež,“ odvětil Yagade. „Ale zrovna v tomto případě to je pravda.“

Pracoval dál, když tu se nad ním ozvalo praskání, jak se uvolnilo několik kamenů, a Yagade přiskočil za jednu převislou skálu a hubeňoura tam strhl s sebou. Do jámy se zřítilo několik kamenů velkých jak pěst. Všude se valily oblaky prachu. Když se rozplynul, spatřil Yagade široký Prevertův stín. Prevert vstal a stoupl si nad jámu, která byla tak hluboká, že v ní muži byli až po ramena.

„Nejste tu na rekreaci,“ prohodil, „ale na práci.“

„To se snad máme nechat těmi kameny rozdrtit?“ zeptal se hubeňour, jehož jméno Yagade neznal.

„Je to pořád lepší než nepracovat, ty lotře!“

Yagade položil hubeňourovi ruku na rameno. V následujícím okamžiku vzduchem zasvištěl bič a zaryl se hluboko do kůže Yagadeho druha. Z rány okamžitě vytryskla krev.

Yagade očekával výkřik, ale hubeňour byl houževnatější, než jak vypadal. Zavrčel zuby, stáhl ramena a opět se chopil kladiva.

Chvíli to vypadalo, že s ním Preverta napadne. Tak to viděl i holohlavec. Když kladivo narazilo na skálu a odletělo několik úlomků žuly, uskočil zpátky.

„Jsi nějaký bojácný, holohlavce!“ zvolal Yagade.

Prevert se zase vrátil. Byl poněkud pobledlý kolem kořene nosu. Pravou rukou pevně svíral rukojeť biče a díky tomu se mu napínaly svaly. Strnule hleděl do tmavých očí míšence.

„Jestli to zkusíš, holohlavce,“ tiše řekl Yagade, „tak tě stáhnu dolů a zkusím rozbít tu skálu tvou hlavou. Máš jedinou možnost a to je winchestrovka. Jestli mě ale pohřbí s kulkou v těle, tak tě to bude stát džob. Mluvil jsem s poručíkem. Ten už se o to postará!“

Prevert zbledl ještě víc. Ještě nikdy neměl potíže s vězněm, ještě nikdy mu žádný z trestanců nevyhrazoval. Chvěl se hněvem a rozrušením. Uplynulo několik vteřin, pak se Prevert zašklebil a pokrčil rameny.

„To bys udělal, he?“

Yagade přikývl, chopil se kladiva a udeřil jím přesně na místo, kam předtím bouchl hubeňour. Museli ze skály dostat jeden blok a pak ho odvléct z rokliny.

„Ty jsi Apač, že?“

„Srdcem ano,“ odvětil Yagade, který nepřestal pracovat. „Rozumem jsem Američan!“

„A co jsi teď, Yagade?“

„Apač,“ odvětil míšenec. „Včera v noci jsem mluvil s bohy. Řekli mi, že je dobrý den pro zabití bledé tváře, Preverte.“

Tělnatý šéf tábora opět odstoupil. Zastrčil bič za široký kožený opasek a chopil se winchestrovky. „Proč to nezkusíš?“ provokoval.

Yagade se zasmál. „Jsem Apač,“ řekl. „Budu s tebou bojovat jako Apač a zabiju tě jako Apač. Po svém způsobu!“

Prevert zaklel. Na krátký okamžik pohlédl na strmě se tyčící skálu. Na jejím vrcholu se nacházela plošinka, na níž pracovalo několik dalších vězňů. Právě odtud do jámy padaly kameny.

Yagade pracoval dál, jako stroj. Pot po jeho svalnatém těle tekl v proudech. Těch sedm dnů v temnici přečkal dobře. A po utrpení posledního dne si byl jist, že ho už nic nezabije.

„Možná, že můj způsob je lepší,“ řekl Prevert.

„Uvidíme, bledá tváři!“

Prevert ucouvl. Tentokrát nehledal stín, ale sedl si na skalku vzdálenou deset yardů. Pak cosi zvolal na dalšího dozorce. Ten mu přinesl nový měch s vodou. Aniž by Yagadeho byť jen na moment spouštěl z očí, napil se a pak ho hodil Yagademu.

Míšenec ho chytil a podal jej hubeňourovi. Ten ho odšpuntoval a lačně se napil.

V tom momentě třeskly dvě rány z Prevertovy winchestrovky. Kulky hubeňourovi vyrazily měch z ruky. Jedna z nich se odrazila od skály a trefila ho do stehna. Muž vykřikl a skácel se k zemi.

„Ten ksindl nemá chlastat, ale dělat!“ zabručel Prevert, zvedl Winchestrovku a vypálil do vzduchu.

Od skalních stěn se ještě odrážela ozvěna, když již Yagade věděl, že se něco stane. Neměl tušení, co, jen věděl, že se něco stane. Prevertův výstřel do oblak byl totiž znamením.

Pak následovala pekelná exploze.

„Kryj se…“

Dál se Yagade nedostal. Výbuch uvolnil z plošiny nad nimi několikatunový kus skály. A ten se nyní řítil na ně.

Yagade ještě stačil varovat svého druha, ale pozdě. Yagade, mrštný jako kočka, vyskočil z jámy, bleskově se převalil a přitiskl se pod převislou skálu. Vzápětí do jámy dopadl kus skaliska.

Prevert vyskočil a cosi křičel. Yagade ho neposlouchal. Tak rychle, jako unikl ze smrtící pasti, se nyní ocitl na nohou, otočil se a vyrazil po úzké stezce vedoucí nahoru k plošině.

Prevert po něm dvakrát vystřelil, ale minul. Kulky se s hvízdnutím odrazily od skály.

Yagade ztěžka dýchal. Tam nahoře, na plošině, použili dynamit! Výbuch sloužil jen k jednomu jedinému účelu: Měl ho zabít! Byl to Prevertův plán, o tom nemohlo být pochyb. Ďábelskému holohlavci pomohl jiný vězeň. Nechtěli žádné problémy. Nehoda nebo zabití spoluvězněm, to byla čistá věc.

Tak si to představovali. Ale nevyšlo jim to.

Yagade dorazil na plošinu, na které pracovali tři trestanci, které hlídal jeden dozorce. Bachař byl zbrocen krví a opíral se o skálu, což bylo jasným znamením, že ho exploze překvapila stejně tak jako dva vězně, které roztrhala. Nalevo, zpoza jedné skály se objevila zrzavá hlava muže, který jako jediný přežil. Právě on tedy musel výbuch způsobit.

Prevertův pomocník!

Yagade se zběsile hnal k němu. Zrzek na něj vyděšeně hleděl. Byl přesvědčen, že musí ležet někde dole, zasypán kameny.

Yagadeho zlostný výkřik ho přesvědčil o tom, že to není duch. Bleskově se sehnul, chopil se jednoho kamene a vrhl jej po Yagadem.

Ten se mu bez problémů vyhnul. Pak na něj Yagade skočil a srazil jej k zemi. Křičel na něj zraněný bachař, ale Yagade na to nedbal. Slepě zasypával zrzka údery. Muž ječel bolestí. Yagade vstal a zvedl ho za košili.

Pak mu zasadil další ránu, která zrzka katapultovala o tři yardy dál. Muži se podlomila kolena. Měl obličej zalitý krví a vytřeštěné oči.

Yagade zůstal přikrčen stát. Rychlý pohled na zraněného bachaře ho přesvědčil o tom, že mu odtud nehrozí žádné nebezpečí.

„Co ti za to slíbil?“ zeptal se zrzka, který vstal a pomalu ustupoval.

Yagade na něj upřeně hleděl. „Tři yardy za tebou je kraj plošiny,“ řekl. „Skoč, nebo mi odpověz!“

„Můj bože, já jsem…“

„Dal ti dynamit Prevert?“

„Můj bože…“

„Ten tě teď neposlouchá. A jestli ano, tak ti nepomůže. Prevert ti dal ten zatracený dynamit. Tys ho sem uložil a čekal na jeho znamení. Na výstřel do vzduchu. Paks ho zapálil. Sakra, kdybys…“

Zrzek udělal ještě jeden krok zpátky. Potom třeskl výstřel. V zrzkových očích se zračil údiv, když ho do zad trefila kulka. Udělal ještě jeden krok a pak se skácel na zem.

Yagade k němu chtěl přiskočit, ale zarazil se. Díval se do jeho očí. Ačkoli již byly mrtvé, četl v nich úžas. Prevert ho podvedl! Namísto úlev, které mu Prevert zřejmě slíbil, mu daroval kulku do zad.

Yagade si hřbetem ruky utřel pot z čela. Pomalu se zase otočil. Díval se na zakrváceného dozorce, který se opíral o skálu a marně se pokoušel natáhnout pro Winchestrovku, jež ležela yard od něj. Měl děs v očích. Počítal s tím, že mu Yagade vezme jeho pušku.

Ten však jen stál a kroutil hlavou. „Byl to Prevert,“ řekl. „Možná se tě budou ptát, bratře. Oba mrtví a ten zrzek s kulkou v zádech, to všechno je Prevertova práce! Chtěl mě dostat, ale nebyl dost dobrý. Nezapomeň na to, až se tě budou ptát. Nezapomeň na to!“

Bachař zavrtěl hlavou. Pak mu klesla brada na prsa a ztratil vědomí.

Yagade se posadil na skálu. Vzhlédl k nebi, zavřel oči a začal zpívat. Jednalo se o smutnou apačskou píseň, kterou Apačové zpívají, když ztratí přítele. Zpíval ještě, když se ozvaly kroky a těsně vedle něj někdo nabil Winchestrovku a přiložil mu její hlaveň k hlavě.

„Přestaň, Apači!“ vykřikl Prevert přeskakujícím hlasem. „Přestaň, sakra!“ Yagade se odmlčel a otevřel oči. Usmál se na Preverta a ten se vyděsil. Prevert počítal u muže, který právě vyklouzl smrtce z pařátů, s úplně jinou reakcí.

Yagade vstal, pomalu prošel kolem něj a slezl z plošiny. Prevert před ním uhnul a pak se v odstupu několika yardů vydal za ním. Jeho ruce, v nichž držel Winchestrovku, se chvěly. Chtěl míšence zavolat zpátky, chtěl vyprovokovat situaci, která by mu umožnila na Apače vystřelit. Jenže nedostal z úst ani hlásku. Stáhlo se mu hrdlo. Prevert ten pocit ještě nikdy nezažil. Zdálo se mu, jako by jej ovládal někdo jiný.

Yagade by řekl, že to je moc ducha, kterého svými monotónním zpěvem vyvolal na plošince. Nepověděl mu to však. Energickými kroky šel k jámě, kde předtím pracoval s oním hubeňourem. Pak začal mlčky odhazovat kameny.

Kolem něj stáli ostatní vězni. Nikdo z nich nepracoval. Mlčky tam stáli a hleděli na míšence, který vyhrabával svého mrtvého spoluvězně. Mnozí si uvědomili, že vsadili špatně. Míšenec do týdne neskončí na vězeňském hřbitově.

+ + + + +

McDee se necítil ve své kůži. Starý si ho nechal zavolat a to nebylo dobré znamení.

Soudce Daniels seděl za masivním psacím stolem ve své kanceláři, šedivé vlasy měl načesané dozadu, vous měl přistřihnutý a na tváři se mu černaly stíny pod vráskami. Jeho zkrabatěné čelo připomínalo Skalisté hory. Tam by teď byl McDee mnohem raději než v tomto starém impozantním panském domě v Yumě.

„Jen dvě věci, McDee!“ zvolal soudce. „Jeho jméno, ať nepohřbíme nepravého, a důvod, proč se zdržuje v Yumě, ať víme, pročs ho zastřelil!“

„Ano, pane!“

McDee neměl starého nijak vlasce. Jenže všechna moc v Yumě spočívala v rukou tohoto muže. Málokdy se stalo to, co soudce nechtěl.

„ Johnnie Fairman,“ řekl McDee. „Jmenuje se Johnnie Fairman. Pochází ze San Francisca. Vypadá to, že přijel kvůli Yagademu!“

Šedovlasý muž okamžitě vstal zpoza stolu. Byl vysoký a širokoplecí a vypadal jako skála, která zastínila slunce. Jeho oči se chladně leskly.

„Dál!“ zavrčel.

McDee pokrčil rameny. „Dnes se o něho postará Peggy Maloyová. Vytáhne z něho všechno, pane.“

Soudce Daniels svraštil čelo a posadil se za psací stůl. „Yagade,“ zamumlal, „věděl jsem, že ten Apač bude dělat problémy, když bude žít.“

„Copak nemáme Diabla Preverta?“ snažil McDee zavést téma rozhovoru jinam.

Soudce Daniels vztekle bouchl pěstí do stolu. „Prevert je něco jiného, teď mluvím o tobě, šerife. Chci, abys v zárodku zamezil potížím, které by mohly naší rodině vyvstat. Nemusím ti, doufám, říkat, co máš dělat.“

„O.K., pane. Fairman tuto noc nepřežije.“

„Víš, kde teď je?“

„Myslím, že ve městě.“

„Jel na Jenkinsova farmu.“

McDee sebou trhl. „Takže hledá, soudce!“

„Ano.“ Mocný muž přikývl. „A pravděpodobně je jedna ruka

s poručíkem Barnerem. To by mohlo znamenat, že ho poslal někdo, kdo se zajímá o loupež těch peněz na žold.“

„To je možné.“ Šerif McDee zamyšleně přikývl. „Ale co s tím má Yagade společného?“

Soudce Daniels panovačně mávl rukou. „Zítra ho tu nechci vidět!“

„Zajisté!“

„To je všechno, McDee. Mary-Anne se vrátí za týden. Nechci, aby se musela dozvědět, že nějaký trpaslík z Friska udělal z jejího nastávajícího muže idiota, kterému se směje celá Yuma!“

McDee se vytratil ze soudcovy kanceláře jak zpráskaný pes.

Šedovlasý muž zlostně hleděl na dveře, které se za McDeem zavřely. „Rayi!“ vykřikl. „Rayi!“

Do místnosti vstoupil Ray Patterson, malý, podsaditý muž.

„Pověz tvým mužům o všem,“ nařídil mu soudce Daniels. „Pojedete na Jenkinsovu farmu a dáte jim najevo, že bude lepší, když mi farmu prodaj a zmizí odtud.“

„Ano, pane!“

Když Patterson odešel, opřel se soudce Daniels o opěradlo svého koženého křesla. Zavřel oči a přemýšlel. Dospěl k závěru, že udělal dvě chyby. Neměl nechat Yagadeho, toho míšence, uniknout a spoléhat se na Preverta a druhou chybou bylo to, že včas nevyhnal Jenkinse a jeho čeládku z kraje.

Obojí teď musel napravit. A to brzy.

Dále se soudce Daniels rozhodl, že by neuškodilo, kdyby zmizel i poručík Barner.

+ + + + +

Miriam Jenkinsová byla nedůvěřivá. Slyšela už sice, co se ve městě stalo, ale to pro ni nebyl důvod, aby toho malého muže z Friska přijala s otevřenou náručí.

„Co máte společného s Yagadem“ otázala se.

Fairman se usmál. „Nic,“ odvětil. „Abych byl upřímný, tak jsem ho nikdy neviděl. Ale vím zhruba, co se stalo a znám Yagadeho slavnou minulost z armády Jihu.“

„A co tu chcete?“

Fairman si tu mladou ženu změřil pohledem. Miriam Jenkinsové bylo 25 let, měla vyšší postavu s dobrými proporcemi. Dlouhé zrzavé vlasy jí splývaly v jemných vlnách až na útlá ramena. Ve tváři měla hrdý, nepřístupný výraz ženy, která musela odmítnout příliš mnoho nápadníků. Stála na verandě před domem. Napravo od vchodu se o stěnu opírala winchestrovka. Fairman si byl jist, že je nabitá.

„Kde se to stalo?“ otázal se.

Miriam Jenkinsová ukázala k lesu.

„Tam, u jeskyní,“ řekla. „Yagade a já jsme jeli z města. Potkali jsme zástupce, Raye Pattersona a několik dalších mužů. Překvapili jsme je. Každopádně jsem měla pocit, že tam na nás nečekali. Patterson a další chtěli okamžitě dál, ale Clark Leegal, ten zástupce, si se mnou chtěl něco začít. Yagade zakročil a zbytek už určitě znáte, pane Fairmane. Patterson a ostatní muži to překroutili a soudce Daniels odsoudil Yagadeho k patnácti letům vězení.“ Do očí té mladé ženě vhrkly slzy. „A to je to samé jako trest smrti!“ Fairman přikývl. „Ten les tam patří k vašemu statku?“

„Samozřejmě, pane!“

Fairman se otočil. Zpoza domu vykulhal starý Jenkins. Měl stejně zrzavé vlasy jako Miriam a navíc ještě plnovous. Pod hustým obočím mu jiskřily zelené oči.

„Posílá vás soudce, pane?“ zabručel.

Johnnie Fairman zavrtěl hlavou. Na farmáře, který k němu nyní kulhal, nemyslel. Přemýšlel, co tenkrát soudcovi lidé na Jenkinsových pozemcích dělali.

„Máte tu často návštěvy lidí soudce Danielse?“

Starý muž se zasmál. „Tu a tam sem soudce posílal někoho, kdo nám měl nahnat strach. Občas nám nechal přehnat stádo přes naše pole nebo nám někdo podpálil naši novou stáj. Bylo to hrozné, pane. A nikdo se o nás nezajímal.“

„Až přišel Yagade,“ tiše řekla Miriam. „Táta znal jeho otce z Louisiany a můj bratr bojoval pod Yagadem proti Yankeeům.

Padl při útoku. Když tu byl Yagade, chytil tři soudcovy muže při tom, jak se pokoušeli podpálit farmu. Yagade je zabil. Přirozeně nedošlo k žádnému procesu a náhle jsme měli od soudce pokoj. Až před více než půl rokem…“

Miriam si promnula zvlhlé oči a odešla do domu.

„Poslouchej,“ řekl starý Jenkins a odplivl si. „Možná jsi marshal.“

Fairman zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem si to,“ zavrčel farmář. „Ještě nikdy jsem neviděl marshala, který by byl tak oblečený jako ty. Víš, co si myslím?“

„Co myslíte?“

„Že tě poslal soudce. Proklatě dlouho nás nechal na pokoji. Ale teď, když Yagade…“

Stařík se odmlčel uprostřed věty. Zaklonil hlavu a přivřel oči. Pak i Fairman uslyšel dusot koní blížících se k farmě.

„Káva je hotová!“ zvolala z domu Miriam.

„Dobrá, dcerko. Máme návštěvu!“

Fairman přišel k verandě a posadil se na zábradlí.

Pak se zpoza ohrady vynořili jezdci.

„Ray Patterson,“ řekl Jenkins. Znělo to, jako by právě vyvolal samotného satana. „Ten muž v čele je Ray Patterson!“

Fairman přivřel oči. Ray Patterson seděl přikrčen na svém strakáči. Byl o něco vyšší než Fairman, ale stále byl malý, avšak o to zavalitější. Na jeho tváři, z níž čišela brutalita, bylo třídenní strniště.

Fairman na něj upřeně hleděl. To tedy byl jeden z mužů, kteří Yagadeho svým falešným svědectvím poslali do trestaneckého tábora. Jezdili pro soudce Danielse a Fairman považoval za možné, že Daniels svým mužům přikázal, jak mají vypovídat. Bylo to proto, že chtěl farmu Jenkinsů, nebo z jiných důvodů?

„Bude lepší, když zůstaneš uvnitř, Miriam,“ řekl Jenkins. „Uvidíme, co po nás chtějí.“

„Ale já…“

„Sakra, dcero, budeš dělat, co ti říkám, dokud žiješ se mnou. Jasné?“

Fairman se pousmál, když se z domu ozval vysoký hlas Miriam.

„To snad není pravda!“ zaklel zrzek. „Co jsou to za časy, když dcery diskutují se svými otci, místo aby je poslouchaly?“

Fairman přikývl a podíval se jinam, aby Jenkins neviděl jeho úsměv a nerozzlobil se ještě víc.

Ray Patterson k nim přijel až na pět yardů. Za ním jeli další čtyři muži, kteří též nevzbuzovali mnoho důvěry. Na první pohled desperáti.

„To by stačilo, ty ksindle!“

Patterson zastavil svého strakáče a ukazováčkem si odsunul stetson do zátylku. Zazubil se jako kůň. Ano, jeho zažloutlý chrup skutečně připomínal zuby koně.

„Co tu čaruješ s tou winchestrovkou, dědku?“ prohodil.

Za Fairmanem třeskl výstřel. Starý Jenkins dlouho nechodil kolem horké kaše a šel hned k věci. Kulka srazila Pattersonovi klobouk z hlavy.

„Příště budu mířit o pár coulů níž!“ řekl Jenkins klidným hlasem. „A jestli ti kulka urazí hlavu, tak je to tvoje smůla.“

Fairman zatajil dechl. Patterson se mu zdál být až příliš klidný. Jako by měl něco za lubem.

„Proč jsi tak nervózní, Jenkinsi? Máme ti vyřídit pozdravy od soudce Danielse. Myslí si, že už jsi příliš starý na tak tvrdou práci a měl bys ranč prodat.“

Starý Jenkins se rozesmál.

Patterson ukázal prstem na Fairmana. „Kdo je to?“ zkoumavě se otázal.

„Jeho advokát a finanční poradce,“ odpověděl Fairman a seskočil ze zábradlí verandy. „Jaká je vaše nabídka?“

Patterson váhal. Přesně s tím Fairman počítal. Ti chlapi určitě nepřijeli proto, aby starému Jenkinsovi sdělili soudcovu nabídku.

Jezdci, kteří dosud stáli v Pattersonově stínu, nyní pobídli koně a přijeli ke svému vůdci. Ruce měli položené na sedlových hruškách, ale to se rychle mohlo změnit. A pak Jenkins neměl s winchestrovkou sebemenší šanci.

„Hej, skřete, kampak jdeš?“ vykřikl Patterson, když se Fairman

pomalu vydal ke dveřím domu. „Sakra, já…“

Fairman se chopil winchestrovky, jež se opírala o stěnu vedle dveří, a znovu se otočil na Pattersona. „Pojď blíž, padouchu!“

Starý Jenkins chtěl něco říct, ale pomlčel, když Fairman zavrtěl hlavou. Jenkins viděl, že toho malého, elegantně oblečeného muže podcenil. Na první pohled vypadal neškodně, ale skutečnost byla jiná.

„Proč, ksakru…“

„Blíž, Pattersone!“ opakoval Fairman svá slova ledovým hlasem. „Neumím s winchestrovkou tak dobře zacházet a nechci tě minout!“

Z domu se ozvalo řinčení skla následované výkřikem Miriam.

Patterson se zasmál. Jenkins sebou trhl, otočil se a chtěl běžet dovnitř.

„Radši to nedělej,“ procedil Patterson mezi zuby. „Jinak tvá dcera zemře, dědku!“

Jenkins sebou cukl, jako by jej šlehl bič. Z domu se opět ozval křik Miriam.

„A co se tebe týče, skrčku, tak…“

Dál se Patterson nedostal. Fairman zvedl Winchestrovku a zamířil Pattersonovi mezi oči. „Užs někdy přemýšlel o tom, kde budeš pochovaný a kdo ti přijde na pohřeb?“ zeptal se Fairman s klidem, který Jenkinsovi naháněl husí kůži.

„Zbláznil ses?“ vyhrkl Patterson. „Uvnitř je Miriam. Bude mít trable, když…“

Fairman se sebevědomě zasmál. Zazubil se a pomalu udělal dva kroky zpět, až se zády opřel o stěnu domu. Nalevo od něj se nacházelo prostřelené okno.

„Dávejte pozor na ty lumpy,“ sykl na Jenkinse.

Pak všechno proběhlo tak neuvěřitelně rychle, že později nebyl nikdo schopen říct, co se vlastně stalo.

Fairman se přikrčil, posunul se pod okno a s řinčením skla jím skočil dovnitř.

Ještě než dopadl do hlavní místnosti domu, spatřil stín mohutného muže, který držel Miriam před sebou. Fairman dopadl na pravé rameno, převalil se a skočil na stůl, na nějž Miriam postavila šálky a konvici.

V tom okamžiku venku třeskl první výstřely. Ani nedozněl, když se Fairman odlepil od stolu a s výkřikem proletěl vzduchem, aby pak zasáhl banditu kopnutím přímo doprostřed obličeje. Noha mu prosvištěla těsně kolem hlavy Miriam.

Před dopadem strhl zrzku s sebou k zemi. Dostal ji z nebezpečné zóny a vyskočil na nohy. Venku se opět střílelo. Kdosi vykřikl.

Bandita sražený Fairmanovým kopancem se pokusil vstát. Vidět nemohl nic, protože měl roztrženou kůži na čele a do očí mu tekla krev. Fairman ho umravnil efektní otočkou.

Tentokrát muž ztratil vědomí.

To všechno netrvalo déle než dvě vteřiny. Miriam ani neměla čas vykřiknout. Její pohled byl upřen k oknu na zadní straně domu, kde se objevil stín - který okamžitě zmizel, když Fairman vystřelil. Třesk výstřelu se slil s výkřikem. Pak opět zavládlo ticho.

„Bastardos!“

Ten hlas patřil starému Jenkinsovi. Fairman si s úlevou oddechl, když se ozval dusot kopyt. Zazněly ještě dva výstřely a potom Jenkins vešel dveřmi dovnitř.

„Pane Bože!“ zasténala v tom okamžiku Miriam. Vytřeštěnýma očima hleděla na muže z Friska. „Pane Bože, kdo jste?“

„Johnnie Fairman,“ odpověděl muž a usmál se. „Myslím, že v Yumě teď mám ještě méně přátel než předtím!“

Přiběhl k oknu a vyhlédl ven. Bandita ležel na zádech v prachu. Kulka ho trefila doprostřed čela.

„Utekli jak zajíci,“ řekl starý Jenkins a poškrábal se na hlavě. „Tak jsem je viděl utíkat jen jednou. To bylo, když Yagade zastřelil ty tři chlápky, co to tu chtěli podpálit.“

+ + + + +

El Diablo Prevert se toho večera neobjevil. Nevycházel ven a o události v kamenolomu nemluvil. Yagade mu uštědřil porážku. A to musel ďábel v lidské podobě nejdřív strávit.

„Hej, indiáne!“

Yagade seděl v baráku u ohniště. Pomalu se otočil. V přítmí baráku spatřil stín muže, který seděl na posteli.

„Zítra tě oddělá, Yagade!“

Yagade cosi zavrčel a opět pohlédl z okna k plotu, který stál asi padesát yardů odtud. To nebylo daleko, ale cesta tam vedla přes volné prostranství. Navíc táborem procházeli strážní. Noc po incidentu v kamenolomu jich bylo ještě víc než jindy. Rozhodl o tom Prevert. Sdělil jim to nahlas, aby o tom trestanci věděli.

„Zítra, Yagade,“ sýčkoval muž. Pak zavrzala postel a stín zmizel. Muž si opět lehl.

Yagade pohlédl doleva. Na potemnělé baště se proti obloze rýsovala silueta strážní věže, na níž stáli dva muži. Rotační kulomet odtud Yagade nemohl vidět. Ale byl tam. Nepochyboval o tom, že Prevert tu noc mužům u kulometu nařídil mimořádnou pohotovost. Pravděpodobně jim pohrozil tím, že je bude osobně kontrolovat. To znamenalo, že nikdo z nich nespal. Ani v posledních hodinách před úsvitem.

Podmínky k útěku byly špatné. Horší než jindy.

A právě to Yagadeho přesvědčilo, aby to zkusil právě tuto noc. Pokud tábor hlídalo tolik strážných, tak každý spoléhal na toho druhého. Všichni si mysleli, že se nic nestane, protože ten druhý má přece oči otevřené.

Yagade se otočil a jako had si lehl na zem. Skoro minutu tak nehybně ležel a naslouchal zvukům v baráku. Neslyšel nic kromě obvyklého chrápání a mlaskání spáčů. Po dvanácti hodinách tvrdé práce a večeři, která jen zaplnila žaludek, ale neměla téměř žádnou výživnou hodnotu, muži spali jako zabití.

Yagade se proplazil mezi postelemi k přední straně baráku. To, že jsou zde volná prkna, bylo veřejným tajemstvím. Proto se o to také zatím nikdo nestaral. Před prkennou stěnou se Yagade zastavil a chvíli čekal. Neměl naspěch. Nebylo dobré příliš chvátat. Měl jenom jeden pokus. Jestli něco nevyjde, dostane Diablo Prevert konečně svou šanci, na kterou čeká už půl roku. Pak ho bude moci zastřelit na útěku a nikdo mu nic nevyčte.

Panovalo naprosté ticho, až na kašlání mužů a vrzání pryčen, když se někdo pohnul. To nikomu nevadilo. Všichni si na to zvykli.

Čtvrté a páté prkno odspodu se dalo lehce zvednout. Yagade ještě chvíli váhal, načež je zvedl a vyklouzl ven. Nyní byl vedle baráku. Byla to poslední možnost vše si ještě jednou rozmyslet a vrátit se zpátky.

Yagade neváhal. Jeho rozhodnutí v něm uzrálo po vražedném útoku v kamenolomu. A už je nemohlo nic zvrátit.

Zvenčí dal prkna opatrně zpátky do původní polohy, aby si okolo procházející dozorci nemohli ničeho všimnout. Pak se horkým prachem připlížil k rohu baráku.

U plotu panoval klid. Yagade pohlédl ke strážní věži. Viděl siluety obou dozorců stojících u zábradlí. To, jestli byly obráceni k táboru, Yagade z takové vzdálenosti nemohl vidět. Na to by musel jít blíž.

Napravo a nalevo mezi dalšími baráky se rovněž nic nehýbalo. Extra přidělení strážci se pohybovali v jižní části tábora. Ostatní patrolovali v severní části. Setkávali se vždy na prostranství před baráky.

Yagade nemusel dlouho přemýšlet. Existovala jen jediná cesta. Přes prostranství přímo k plotu. Tam již byl stín. Tam by ho už neviděli ani muži na strážních věžích. To by se museli dívat přímo pod sebe. A kdo by to dělal?

Yagade zatajil dech, odlepil se ze stínu baráku a vyrazil. Od chvíle, co se na prostranství stráže potkaly naposledy, uplynulo zhruba deset minut. Teď mu zbýval zhruba stejný čas, pokud se ovšem někdo neodchýlí od obvyklého schématu. To bylo nepravděpodobné, ale Yagade to nevylučovat.

Neohlížel se. Jeho pohled byl upřený výhradně do předu. Přivřenýma očima hleděl na strážní věž, která před ním rychle rostla. Až nakonec dobře viděl oba dozorce, kteří byli na ní.

Opravdu se nedívali jeho směrem. Stáli naproti sobě a hovořili spolu. Možná mluvili o události v kamenolomu. Ať už to bylo jakkoli, Yagademu to bylo jedno, dokud se nedívali na prostranství, přes které se plazil jako had.

Vítr k němu přinesl útržky slov. Okamžitě se přitiskl k zemi, jako by se do ní chtěl zavrtat.

„Barák C,“ řekl kdosi. „Pozoroval jsem je škvírou mezi prkny. Jsou to tři muži. Vypadalo to, jako by něco plánovali.“

Kdosi další se tiše zasmál.

Barák C. To bylo úplně napravo. Nebylo z něj vidět víc než protáhlý stín.

Yagade oddechoval. Vzhlédl k nebi, na němž se kupily temné mraky. Obloha se každou minutou zatahovala. Jen občas mezi mračny vyhlédl stříbrný srpek měsíce. Yagade pohyboval rty, aniž by mluvil. Na plošině v kamenolomu zapřísahal apačské bohy. Nyní se zdálo, že jej vyslyšeli.

S bohy, o kterých mu vyprávěla jeho apačská matka, to bylo zvláštní. Od začátku na ně věřil. Nikdy nesdílel kult jednoho boha jako bílí a obracel se na bohy svých předků. Radil se s nimi a dělil se s nimi o své starosti. Aniž by mu někdy odpověděli nebo dali znamení. Až teď.

„Jsi si jistý?“ zeptal se hlas v temnotě.

„Co je to jistota? Každopádně to vypadá tak, že někteří z nich se chtějí vypařit. Prostě počkáme.“

„Ten Apač ne?“

„Blok C,“ opakoval první hlas. „Odkdy spí v bloku C?“

Ozvala se tichá kletba, načež znovu zavládlo ticho.

Yagade se plížil dál.

Nahoře, na plošině strážní věže, se dozorci pohnuly. Otočili se. Na okamžik pohlédli na prostranství, načež se znovu vrátili ke své debatě.

Yagade se nyní nacházel jen deset yardů od strážní věže, když se šikmo za ním, u baráku C, začalo cosi dít.

Kdosi tam zařval nějaké povely. Oba muži na věži se znovu otočili. Jejich pohled byl upřen dopředu na baráky. Yagade uslyšel kovový zvuk. Někdo hýbal s rotačním kulometem.

Zrychlil. Pod věží by byl v bezpečí. Strážci se koncentrovali na baráky.

O několik vteřin později konečně dorazil pod věž. Přitiskl se k jejímu dřevu a pohlédl nahoru. Škvírami v podlaze plošiny viděl muže, kteří se nyní nalézali zcela napravo, tam, kde stál rotační kulomet.

Yagade několik vteřin počkal, až se jeho dech uklidnil. Potom se plížil dál k drátěnému plotu. Byl čtyři yardy vysoký a věž byla postavena půl yardu před ním. To rozhodlo o této cestě. Když se někdo dostal k věži, nemohl ho již ve stínu plotu nikdo z prostranství nebo z baráků vidět.

„Asi zase ten zatracený Apač!“ řekl kdosi na věži.

„Napálím do něho tolik olova, že půjde hned ke dnu, až ho hodí do řeky!“ sliboval druhý.

První strážný se zasmál. Pak se ozvalo kovové cvaknutí. Rotační kulomet byl odjištěn a připraven ke střelbě.

Yagade dorazil k plotu. Bohové stáli při něm. Té noci se o útěk pokusili i jiní vězni a díky tomu byla pozornost dozorců upřena jinam.

Neslyšně jak kočka šplhal po vysokém plotě.

„Tam je jeden!“

V následujícím zlomku vteřiny se rozštěkal rotační kulomet.

Ozval se čísi výkřik a na strážní věži zazněl smích. Potom následovala další salva.

Yagade se dostal na vrchol plotu. Přehoupl se na druhou stranu a pustil se. Mrštně jako puma dopadl na všechny čtyři, převalil se a pohlédl zpátky.

Na prostranství a mezi baráky se míhaly stíny. Ozývaly se rozkazy, v určitých intervalech rozséval rotační kulomet smrt a zkázu.

Zmatek, střelba a výkřiky měly za následek jen to, že vězni nevydrželi v barácích. Rozletěly se dveře a vyhrnuli se z nich vyděšení muži. Nikoli proto, aby uprchli, to v té chvíli již nebylo možné. Vyšli ven proto, že se tam cítili bezpečněji. Mohli vidět, co se kolem nich děje.

Yagade vyskočil a vyrazil. Jeho bosá chodidla dusala po vyschlé půdě a rozviřovala prach. Dlouhé černé vlasy za ním vlály, pod lesklou hnědou kůží hrály svaly.

Byl venku, překonal první překážku. Už před sebou neměl žádný plot, ani stráže. Jenom zvlněnou, krasovou krajinu. Kdesi na horizontu byl les, zatím ještě skrytý za pahorky. To byl jeho první cíl. Musel dorazit k lesu, k potoku a jeskyním, které za milióny let vyhloubila příroda.

+ + + + +

Diablo Jean Prevert se potil. Stačil se obléct jen do kalhot, poté co padly první výstřely. Celou dobu myslel jen na jediné: na Yagadeho!

„Všichni zpátky na plac!“

Prevert řval na vězně stojící před baráky.

„Zpátky na plac! Nikdo nesmí k tomu zatracenému plotu!“

Prevert zvedl Winchestrovku. Neváhal ani na okamžik. Několikrát vypálil do davu, jenž stál před baráky jako zeď. Nebyly to první

nepokoje či pokus o vzpouru, který zažil. V posledních letech potlačil dvě takové revolty. Vždycky se potom velmi rozrostl počet křížů mezi kaktusy.

Jednal podle slov, která si sám vyryl na dveře svého bytu: NO MERCY! ŽÁDNÉ SLITOVÁNÍ!

Strážní personál sestával ze starých vojáků, kteří po válce řádili v nejrůznějších bandách. Tvrdilo se dokonce, že se mezi nimi nacházelo i několik mužů z Quantrillovy bandy, kteří běsnili snad ještě hůř než za války. Muži v khaki košilích se seřadili do linie a odřízli tak vězňům cestu k plotu. Po několika okamžicích byl jejich řetěz tak těsný, že by jím neproklouzla ani myš.

Hřbetem ruky si Diablo Prevert setřel pot z tváře. Proběhl kolem řetězu svých mužů, postavil se tři yardy před první řadu a svýma neklidnýma, bdělýma očima pohlédl na vězně. Tři nebo čtyři z nich bezvládně leželi v prachu. Nikdo se o ně nestaral. Většina se již stáhla až k barákům. Bylo však i pár těch, kteří udělali krok dopředu.

Prevert vycenil zuby jako šelma. Zvedl Winchestrovku a mávl hlavní. „O.K.!“ vykřikl. „O.K., čekám na prvního hrdinu!“

Rozhostilo se mrazivé mlčení. Bylo slyšet jen sténání zraněných vězňů, které jen podtrhovalo děsivou atmosféru těch okamžiků. Pak se Prevert rozchechtal.

„Žádný hrdina, jen ubozí malí červi!“ vykřikl Prevert. „Hej, hoši na věžích! Hned jak vystřelím první ránu, tak rozehrajte se svými rotačními kulomety ukolébavku na dobrou noc! V barácích už beztak není místo!“

„Ano, pane!“ ozvalo se z nejrůznějších směrů.

Prevert se opět rozesmál. Hlavní winchestrovky ukázal na většinu otevřených dveří baráků. „Všichni zase zpátky! Den začíná ve čtyři hodiny. Potřebuju vyspané dělníky do kamenolomu. Máme co dělat!“

První muži se stáhli zpět. Byli tam již dost dlouho a na vlastní oči viděli, jak Prevert v zárodku udusil počínající revoltu. Věděli, že muži na věžích by je nemilosrdně postříleli.

ŽÁDNÉ SLITOVÁNÍ! Vířilo mu jeho heslo v hlavě.

„Chci venku vidět jen jednoho muže!“zakřičel Prevert. „Yagadeho!“

Rozhostilo se mlčení, načež se ozvalo mumlání a několik mužů začalo zpívat píseň o žluté růži z Texasu. Jednalo se o muže z Texasu, kteří přespávali s Yagadem v jednom baráku.

Prevert skřípal zuby. Vyplivl prach, který spolkl po cestě ze svého bytu, a zavrčel: „Yagade!“

Znělo to jako vytí osamělého vlka, který teskní po své smečce.

„Yagade!“

+ + + + +

Johnnie Fairman se do Yumy vrátil bez problémů. Počítal s tím, že Patterson a jeho muži mu nastraží léčku, ale nic se nestalo. Patterson a ostatní zmizeli tak nenadále, jak se objevili.

Zubící se McDee stál na chodníku před svou kanceláří. Nebyl nervózní, když před ním Fairman zastavil svého vraníka.

„Na Jenkinsové farmě došlo k drobnému incidentu, šerife.“

McDee pozvedl obočí.

„Je tam několik mrtvých bastardů.“

„Mé pravomoci končí na hranicích města,“ odpověděl McDee. „Kromě toho by Jenkinsové museli přijet sami, pokud by si chtěli stěžovat. V úředních hodinách soudce!“

Ty skončily před čtyřmi hodinami. Johnnie Fairman na to myslel, když Peggy Maloyová stála pod oknem a oklepávala si své plátěné oblečení, jako když se koně třesou, aby se zbavili much.

Pod šaty se zřetelně rýsovala její bílá, pevná ňadra. Světlo napolo shořené svíce, která stála na nočním stolku, vrhalo na Peggy mihotavé stíny. Navíc se plamen svíčky odrážel v jejích světlých očích.

Fairman na ni upřeně hleděl. Jinak, než před dvěma nocemi, kdy ji měl. Dnes byla mimořádná noc, to onen muž z Friska dobře cítil.

Peggy Maloyová se otočila a ukázala se mu ze všech stran. A neměla se za co stydět. Muži si s ní museli užít vše, co žena může nabídnout, radost jim asi kalilo pouze vědomí, že za to museli platit.

Tak jak všichni.

Ta noc byla pro Johnnieho Fairmana opravdu mimořádná. Byla to totiž noc jeho smrti! Ano, měla to být noc jeho smrti a Peggy měla být čímsi jako jeho Poslední večeří.

Fairman se usmál, když na to pomyslel.

„Co je?“ zeptala se Peggy, načež se přestala otáčet a tanečním krokem přišla k posteli, na které Fairman seděl.

„Znáš Pattersona?“

Její svůdný výraz obličeje se okamžitě změnil. Nyní působila napjatě. „Proč?“

„Znáš ho?“

„Pracuje se svými muži pro soudce,“ tiše odvětila.

„A v čem spočívá jeho práce pro soudce?“

Peggy pokrčila rameny. Fairman na ni hleděl. Bylo pro něj těžké se soustředit. Rychlým pohybem rukou si promnul pálící oči.

Peggy přišla ještě blíž. Fairman cítil její příjemný parfém, jehož vůně se linula kolem ní. Pohlédl na ni. Měla svůdně vyšpulené rty, mezi nimiž se pohyboval jazyk, jako u chřestýše vyrušeného ze spánku. Had! To bylo ono. Tu noc byla hadem a měla jej uštknout. Tedy obrazně.

„Co ti zaplatil?“

Peggy sebou trhla a ustoupila půl kroku zpátky. Nejistým pohybem si prohrábla své dlouhé blond vlasy v zátylku. Přivřela oči a horečně dýchala.

„Já nevím…“

„McDee s tebou mluvil. Zajímá se o mě. Ne proto, že bych mu připadal zajímavý, ale proto, že soudce toho chce o mně hodně zjistit. Je to tak?“

Peggy neodpověděla. Náhle dostala strach.

„Jestli mě zabijí, tak zemřeš i ty, protože nechtějí žádné svědky, Peggy. Myslím, že jsi ještě příliš mladá a můžeš ještě hodně mužům osladit noci. Bylo by hrozné, kdyby o tebe Yuma přišla. To město by pak bylo ještě ošklivější, než je teď.“

Fairman pomalu vstal a přitočil se k oknu. Naproti ležela budova Wells& Fargo. Bylo to už jen nostalgický pozůstatek po této firmě, protože Wells & Fargo se před několika lety z Yumy stáhla.

Jedním jediným pohledem Fairman přehlédl celou budovu. Jeho zrak ulpěl na vikýři, který byl pootevřen. Za ním nebylo nic vidět, ale Fairman cítil, že tam někdo je a čeká na svou chvíli.

„Já opravdu nevím…“

„Číhá tu ještě víc mužů než ten naproti, Peggy?“

Nevěděla to. Nevěděla ani to, že naproti někdo číhá. Fairman to na ní viděl. Byla jen volavkou, která ho měla vylákat na příhodné místo a pak uspat jeho pozornost.

To bylo McDeemu a soudci podobné, vyřadit někoho ze zálohy. Role Peggy byla velmi nejasná.

V zásadě však byla stejnou obětí jako on.

Fairman se přikrčil, prošel pod oknem a postavil se jinam. Odtud mohl sledovat hlavní třídu z leva. Jeho výhled sahal až ke stáji na konci ulice, před níž stála kovárna.

Na ulici panoval čilý ruch.

V Yumě byl nejintenzivnější život právě před půlnocí. Mezi mnoha lidmi, kteří byli venku, Fairman neviděl nikoho, kdo by se mu zdál být obzvlášť nebezpečný. Malý muž z Friska vycházel z toho, že jeho nepřátelé nejsou na ulici, ale budou ve starém sídle Wells & Fargo a zde v hotelu Town, který patřil soudci - jako tolik podniků ve městě, ačkoli nikde nestálo jeho jméno. V průběhu posledních několika let soudce Daniels proslul mnohem více jako nenasytný chamtivec než jako neúplatný zastánce zákona.

„Takže McDee,“ řekl Fairman.

Peggy Maloyová se nehnula ze svého místa. Měla pokrčená ramena a ohnutá záda. Jako by nesla nějaké těžké břímě.

„Co máš udělat, Peggy?“

„Nic,“ odvětila a vypnula ramena. „Mluvit s tebou a dozvědět se toho o tobě víc. Znervózňuje je, že nevědí, kdo jsi. A já bych to také ráda věděla, Johnnie.“

Fairman se usmál. „Jsem muž z Friska.“

„Nebezpečný muž.“

„Možná.“

„Oni si myslí, že něco zkusíš, Johnnie. Nelíbí se jim, že ses seznámil s poručíkem, který se v poslední době tak angažuje pro Yagadeho, Obyčejně je to tak, že soudce ví všechno, co se v tomto městě děje. Tentokrát to ale není pravda.“

„A proto mě chtějí oddělat?“

„Já nevím, jestli tě chtějí oddělat.“

Fairman se tiše zasmál. Dělalo mu proklatě velkou radost, že se obávají a že nevědí, proč se ho mají obávat.

Opět se postavil jinam. Vikýř onoho starého domu se opět trochu nadzvedl. Měsíc vyhlédl zpoza mraků. Muž, který číhal na druhé straně, vrhal stín na vikýř. Fairman přivřel oči. Trvalo to jen chvíli, pak se dokázal natolik soustředit, že odhalil hlaveň brokovnice. Nemířil ještě na to okno, ale to se mohlo rychle změnit.

Fairman se otočil a chtěl něco říct Peggy Maloyové, když tu uslyšel tichý šramot z chodby hotelu. Vedle se opatrně otevřely dveře a zase se zavřely. Pak na několik vteřin zavládlo ticho. Potom se opět ozval šramot z chodby. Těsně před jejich dveřmi.

Fairman si klekl, chopil se winchestrovky, kterou měl opřenou pod oknem, a kývl na Peggy.

„Lehni si pod postel,“ zašeptal. „Jestli mě nedostanou, tak nebudou mít důvod tě zabít. Sakra, zalez pod postel a schovej si hlavu pod ruce.“

Jeho hlas zněl tak naléhavě, že ho skutečně poslechla. Jako had se nahá blondýna vsoukala pod postel, skrčila se tam jako ježek a schovala si hlavu pod ruce, tak jak jí radil.

„Neboj se, vrátím se,“ sykl Fairman. „Takže nedělej hlouposti. Jestli se tě budou ptát, tak o ničem nevíš. Ale rozhodně jim můžeš říct, že je jisté, že nenosím hvězdu, Peggy!“

Fairman se narovnal. Chvíli si tiskl Winchestrovku proti hrudi, pak vyskočil, zalícil a vypálil dvě rány na vikýř.

Jedenkrát pravděpodobně trefil, ale Johnnie Fairman byl zvyklý hrát na jistotu. Hlavně tehdy, když mu šlo o život.

Nocí ještě zněla ozvěna výstřelů, když se z vikýře svezl tmavý stín a s žuchnutím dopadl na hlavní třídu..

Dveře se s tichým bouchnutím rozletěly. Někdo je zvenčí vyrazil a vpadl do místnosti.

Fairman na něj vypálil, načež dvakrát vystřelil nad něj do opuštěně vyhlížející hotelové chodby. Nato začal střílet na dveře vedoucí do vedlejší místnosti, odkud se též ozýval šramot.

Peggy Maloyová vykřikla. Její hlas byl vyšší než třesk výstřelů. Kdosi zaklel a potom přes dveře, do nichž už Fairman udělal několik děr, začalo pálit několik revolverů.

Bylo mu jasné, že tam v žádném případě nesmí zůstat. Hotel byl past, která mohla sklapnout až nepříjemně rychle. Byl sice malý, ale nechtěl být v této hře myší.

Bez váhání vyskočil z okna. Z druhého patra. Ve vzduchu se přikrčil. Dopadl na stříšku krytého vchodu do hotelu, prorazil ji a přistál přímo před vchodem do hotelu.

Dvě ženy s ječením uprchlý do hotelu. V lítacích dveřích sousedního saloonu se objevil podsaditý muž. Jen na vteřinu. Pak spatřil Fairmanovu Winchestrovku a zase zmizel.

Fairman vyskočil, přiběhl za nejbližší roh a seskočil z chodníku na ulici. Tam se vmísil mezi ostatní chodce. Nikdo se ho nepokusil zastavit. Jistě také ani nikdo nevěděl, že má něco společného s tou divokou přestřelkou v hotelu a že vyskočil z okna.

Přešel ulici a ocitl se naproti vchodu drogérie. Zhluboka se nadechl. Po jeho tváři tekly kapky potu a dostávaly se mu do očí. Na okamžik ho slaný pot oslepl. Utřel si oči a pohlédl k hotelu Town.

Okna byla otevřená dokořán. Před vchodem se srotil dav a několik osob ukazovalo vzrušeně směrem, kterým odešel. Tedy do města. Přesně to Fairman chtěl. Měli si myslet, že se ukryl ve městě, zatímco ve skutečnosti z něj prchal.

McDee, který se držel stranou, se objevil na chodníku před vchodem do své kanceláře. Jeho vysoká, vychrtlá postava čněla proti nebi jako skála. McDee se nehýbal. Stál tam a upřeně hleděl k hotelu Town. V tom okamžiku byl Fairman přesvědčen o tom, že šerif ví, že něco nevyšlo.

Fairman se zasmál. Povedlo se jim ho vyhnat z Yumy, demonstrovali mu svou sílu a snad doufali, že už se nikdy nevrátí.

Tato naděje se ovšem neměla splnit. Jeho zaměstnavatel z Friska ho tam poslal s jasným úkolem. A bylo obvyklé, že někdo, jako byl Fairman, svůj úkol dotáhl do konce, nebo zemřel. Takovou měl pověst a nechtěl na ní nic měnit.

Počkal, až se dav před hotelem rozejde, až muži, kteří ho měli zastřeli, vyjdou z hotelu a McDee zase zmizí ve své úřadovně. Pak vystoupil ze stínu vchodu a vydal se k zadnímu vchodu City Bank. Pro všechny případy tam měl svého vraníka.

Když opouštěl Yumu směrem na jih, hledali ho soudcovi muži ještě ve městě.

+ + + + +

Teprve když ho mlází začalo švihat po zádech a pot se mu smísil z krví, klesl vyčerpaný Yagade na kolena. Před očima se mu dělaly barevné kruhy. Všechno kolem něj se točilo. Padl na měkkou lesní půdu. Ztěžka dýchal a ve spáncích mu divoce tepala krev, jako by se mu snad měla každým okamžikem rozletět lebka.

Yagade zůstal ležet. Vstát a běžet v tomto stavu dál by bylo to nejhloupější, co by mohl někdo v jeho situaci udělat. Ten, kdo bezcílně bloudil lesem, svým pronásledovatelům zanechával širokou stopu. A v jeho případě by to znamenalo smrt.

Yagade zavřel oči, vtlačil svou tvář do chladné lesní půdy a nadechl se vzduchu, jako by to byl dar lesa.

Čekal déle než půl hodiny, pak vstal a ohlédl se po svých stopách. Tábor už nebylo vidět. Nacházel se někde tam, kde se černal horizont. Možná i sedm mil daleko.

Již se šeřilo. Mraky byly tak husté, že ani nebylo jasné, kde vlastně je měsíc. Chladný vzduch voněl deštěm a Yagade si přál, aby došlo k nové potopě světa.

Otočil se a běžel dál. Na jihu tekla Gila River. Musel se k ní dostat, pokud měl vůbec mít šanci. Utéct z tábora nestačilo. Pravděpodobně se za ním již hnali Prevert, jeho psi a pátrací mužstvo. Prevert mohl ztratit víc než nimbus suveréna, kterému ještě nikdo neunikl. Prevert stál na soudcově výplatní listině. Yagade neměl důkazy a zřejmě by je ani nikdy nezískal, pokud by mu náhodou Prevert nepadl do rukou, ale to si nedokázal představit. Namísto oprátky jej měla čekat smrt v kamenolomu. Tak se dostal z bláta do louže. Mrtví už nedělali problémy.

Yagade se zasmál. Ještě nebyl mrtvý. Ještě ne. Musel se dostat ke Gila River. Tam už to znal.

Lehce jako laň se pohyboval lesem. Neustále vzhlížel k nebi. Neslitovalo se nad ním. Nepršelo. Bohové pravděpodobně spali.

+ + + + +

S ránem však přece jen přišel déšť, který Yagade tak toužebně očekával. Lilo jak z konve, jako by se nebesa chtěla Yagademu omluvit za to čekání.

Míšenec dřepěl na kraji lesa a se zavřenýma očima nastavoval tvář dešti. Byl vyřízený, na dně svých sil. Práce v kamenolomu prospěla jen jeho svalům. Jeho výdrž za posledního půl roku utrpěla. K tomu se také přidávala špatná strava. Jeho nálada nebyla zrovna růžová. Yagade si nikdy nic nepředstíral. Kromě schopností potřeboval i pořádnou dávku štěstí k tomu, aby se dostal ke Gila River.

Odlepil se ze stínu lesa a běžel dál.

Kalhoty již z něj visely v cárech a jeho tělo bylo pokryto krvavými šrámy. Yagade však nic necítil. Dokonce ani ostré kameny, po nichž běžel bosýma nohama. Nesměl se tu ničím nechat zdržet. Tady, v této oblasti byl zranitelný. Pokud by ho smečka, která se hnala za ním, dostihla, neměl by šanci.

Déšť byl stále hustější. Jelikož vápencová půda byla rozehřátá, vznášel se nad krajinou opar.

Hádal, že jsou někde za ním v lese. Pomyslel na ty proklaté psy. Zachvěl se. Slyšel již, co ty bestie udělaly s oběma zajatci, které dohnaly.

Doufal, že déšť smyje stopy nebo je aspoň tak rozmáčí, že psi budou mít problémy s jeho stopováním. Každá zacházka, kterou jeho pronásledovatelé udělali, každé zdržení, když psi museli znovu hledat stopu, to vše zvyšovalo jeho šance.

Jeho dech se uklidnil. Pohyboval se pravidelně. Udržoval tempo, nezrychloval, ani nezpomaloval. Rovnoměrně namáhal tělo tak, aby ho to stálo co nejméně energie. Zrychlování či zpomalování by ho stálo příliš mnoho sil.

Yagade proběhl mechem zarostlou dolinou, vyhnul se trní a také saguárům, jejichž ostny mohly způsobit škaredá zranění, jež se velmi rychle zanítila. Zastavil u rudé skalní stěny, která se tyčila do výše na konci doliny. Pravděpodobně se dala obejít, jenže to by ho stálo příliš mnoho času.

Yagade se zasmál. Stěna, která se před ním vzpínala k nebi, byla na nejnižších místech 15 až 20 yardů vysoká. Větrem a deštěm skála zerodovala do podoby jakýchsi přírodních schodů, po kterých člověk mohl vylézt nahoru. Člověk ano, pes ale ne.

Yagade začal lézt nahoru. Opatrně kladl nohy na výběžky skalní stěny a prsty se pevně přichytával škvír.

Pak se dostal k hladkému korytu vymletému dešti. Hladké však bylo jen na první pohled. Bylo zde dost výčnělků, za něž se mohl chytit rukama či zapřít nohama. Ačkoli jej bičoval déšť, mohl se v tomto korytě pohybovat bezpečněji a také rychleji.

Jak dlouho mu to trvalo, nevěděl, avšak když dorazil na mechem zarostlou plošinu, byl vyčerpaný. Lehl si a odpočíval.

Yagade zavřel oči a uvolnil se. Pak déšť ustal tak znenadání, jako začal. Yagade vstal a pohlédl přes okraj plošiny zpátky. Dolina pod ním se sympaticky zelenala a její zeleň byla zpestřena květy. Tento zázrak přírody ho však neupoutal tak jako jezdci, kteří se objevili jako malé tečky na horizontu.

Prevert a jeho psi sice v lese neustále ztráceli jeho stopu, ale vždy ji zase našli. Dolinou se mohli prohnat rychle, ale pak je zastavila skalní stěna, díky čemuž jeho náskok opět narostl.

Yagade si odhrnul své dlouhé, mokré vlasy a běžel dál. Musel přečkat tento den a půlku noci. Pak, pokud vše půjde dobře, dorazí ke svému předběžnému cíli.

+ + + + +

Prevertovo běsnění přehlušilo i štěkot jeho čtyřnohých miláčků, kteří marně vyskakovali proti skále, jako by ji chtěli zbořit.

Jeden z nich se dostal pět yardů vysoko. Dál už to však nešlo. Otočil se, uklouzly mu nohy a zřítil se dolů. Ozvalo se zakňučení, načež zavládlo ticho, dokud nezačali kňučet i ostatní.

Prevert seskočil z koně, odkopl psy stranou a dal psovi, který spadl, ránu z milosti. Pak vzhlédl ke skále.

„Proklatý Apači!“ zabručel do nebe, které se opět projasnilo poté, co vítr odehnal mračna do Kalifornie. „Proklatý Apači! Já tě dostanu, i kdyby ti měla narůst křídla!“ Vzteklým pohybem se otočil k mužům, kteří ho doprovázeli.

„Chce ke Gila River!“

Mlčky přikyvovali. Většina z nich si myslela to samé a kdo ne, ten raději jenom sevřel rty. Odporovat v tomto momentě Prevertovi by se rovnalo sebevraždě.

Prevert si dal ruce v bok. Ukazováčky namířil doleva a doprava. „Čtyři míle nalevo, šest mil napravo,“ řekl tlumeným hlasem. „Kolem té skalní stěny tudy vede z obou stran kaňon.“

Muži opět přikyvovali, zatímco psi kňučeli u skály a nedali se uklidnit. Větřili Yagadeho pach. Právě na tomto místě začal zlézat skálu.

„Rozdělíme se,“ rozkázal Prevert po krátké pauze. „Já si s sebou vezmu psy.“ Rozdělil své muže na dvě skupiny a dodal: „Jestli ho dostanete, tak se s ním nepárejte. Chci jen jeho tělo, nic jiného. Chápete?“

Na odpověď oněch tří mužů, které poslal do vzdálenějšího, pravého kaňonu, nečekal. Vyšvihl se na svého dlouhohřivnatého hnědáka, zapískal na psy a vyrazil.

Yagade, ten bastard, měl namířeno ke Gila River! K čertu, kdyby se dostal k řece, byl by v bezpečí, protože ve vodě by se jeho stopy ztratily, psi by byli k ničemu a toho zatraceného rudocha by už potom nebylo možné najít!

+ + + + +

Fairman navštívil poručíka Barnera, všechno mu vysvětlil a dozvěděl se, že Yagade poslední noc využil příležitosti k útěku. Přesně tak, jak Fairman předpokládal. Ten míšenec patřil k druhu mužů, který pomalu, ale jistě začal vymírat.

El Diablo Prevert byl Yagademu v patách. Ten muž nebyl Yagademu nebezpečný sám o sobě. Šlo o ty jeho proklaté psy, kteří mohli být pro Yagadeho kamenem úrazu. Pokud jim chtěl uniknout, nezbývalo mu než prchat ke Gila River. Tam by ty bestie jeho stopu ztratily. A potom by El Diablo Prevert musel pronásledování vzdát. Pak by to pro něj bylo nebezpečné, protože by musel každou vteřinou počítat s Yagadeho útokem. Míšenec se prostě v horách dovedl pohybovat rychleji a tišeji než člověk s koněm.

„Chci, abyste se postaral o Jenkinsovy, poručíku.“

Poručík Barner to slíbil. Fairman věděl, že se na to může spolehnout. Dokud byl Barner v Yumě, nemohl soudce Daniels proti Jenkinsové farmě zakročit. V tomto ohledu mohl být Fairman klidný. Teď ještě vyřídit Yagadeho.

Měl se s ním setkat kdesi u řeky.

+ + + + +

Oči starého soudce jiskřily. Upřeně hleděl na Raye Pattersona. Marně. Každý druhý se před ním roztřásl a nedokázal vydržet jeho pohled. Patterson však byl jiný. Nejednalo se o podřízeného, ale o svým způsobem komplice.

„Nevypadá to dobře, soudce,“ řekl Patterson. „Ta malá krysa z Friska utekla a ten Apač také ztratil s Prevertem trpělivost.“

Soudce Daniels vstal zpoza psacího stolu. Zapálil si doutník, nasál do sebe kouř a pak se obrátil na vysokého McDeého, který se krčil u okna jak zmoklá slepice.

„Nedodržels svůj slib, šerife,“ řekl Daniels klidným hlasem. „Fairman měl být mrtvý.“

Ray Patterson se tiše zasmál. „Ten muž sahá šerifovi jen po pás,“ sarkasticky poznamenal. „Ale strčí do kapsy čtyři takové McDee. Ještě jsem nikdy neviděl někoho, kdo by se tak rychle pohyboval a tak neortodoxně bojoval jako on. Neměls to zkoušet s tím trikem, McDee, měls mu prostě na ulici střelit do zad!“

McDee zavrčel: „Sakra, to se musím vybavovat s nějakým banditou, který…“

Dál se nedostal. Patterson se bleskově otočil, zvedl pravou ruku a McDee náhle hleděl do kulatého ústí hlavně šestiraňáku. Chtěl něco říct, když tu jej Patterson udeřil revolverem do čela. McDee padl na záda a chvíli tak zůstal ležet jako želva spadlá na krunýř. Pak se se sténáním převalil na bok.

Měl roztrženou kůži na čele. Po tváři mu do očí stékala krev. Utřel si ji a opět se postavil na nohy.

Daniels stál nehybně ve středu své velké kanceláře. Těkal pohledem mezi McDeem a Pattersonem. McDee chtěl něco říct, ale soudce jen zavrtěl hlavou.

„Patterson má pravdu,“ řekl soudce Daniels. Je jen poloviční jako ty a přitom tě už dvakrát strčil do kapsy. Nestojíš za nic. Drž se zpátky!“ McDee se chvěl. V tom momentě si vůbec poprvé uvědomil, nakolik vězí v soudcových spárech. Hvězdu nosil jen jako dekoraci a psané zákony zde neměly větší hodnotu než papír, na kterém byly napsány. V Yumě vládl Danielsův zákon. Soudce měl moc a vlastnil lidi jako byl Patterson, kteří této moci dokázali propůjčit železnou pěst, když to bylo nutné. On, McDee, byl jen nedůležitým kolečkem v soukolí soudcovy moci. Nebyl sice zbytečný, ale lehce vyměnitelný. A soudce své obchodní zájmy nadřazoval rodinným záležitostem, jako byl například vztah mezi McDeem a soudcovou neteří.

McDee několik vteřin upřeně hleděl na toho starého muže s šedivými vlasy. Pak se otočil na Pattersona, který již mezitím zasunul svůj šestiraňák zpátky do pouzdra.

„O.K.,“ řekl a odešel. Ve dveřích se ještě jednou otočil. Zvedl ukazováček a ukázal jím na Pattersona. „Vzpomínám si, že mám tvůj zatykač v psacím stole, Pattersone. Hledán za vraždu, mrtvý nebo živý. Na tvém místě bych se městu vyhýbal!“

Pak za sebou práskl dveřmi.

Patterson chtěl vyrazit za ním, ale soudce zavrtěl hlavou. „Zase přijde k rozumu,“ řekl klidným hlasem. „Kromě toho ses ani ty nijak zvlášť nevyznamenal, Pattersone. Při tvé návštěvě u Jenkinse přišels o dva muže.“

Patterson se usmál a mávl rukou. „Najmout nové lidi nemůže být problém,“ řekl. „A na to, že mi to ta zrzavá čarodějnice zaplatí, se můžeš spolehnout.“

„Chci, aby tu zase byl klid, Pattersone,“ odsekl soudce. „Nejdřív budeme muset počkat, jestli ten trpaslík z Frisca zase přijede do města a také jak se to vyvine s Yagadem. Jen tito dva jsou opravdovým problémem. Jinak vše zůstává při starém.“

„Co je s těmi penězi na žold, které jsme ukořistili a pak je ukryli v jeskyni za vodopádem, soudce?“

„Ty peníze zůstaly tam. Nikde jinde nejsou ve větším bezpečí.“

„A co když ten zatracený Apač tenkrát něco viděl? Co když Prevertovi unikne a vrátí se? Co když Jenkinsové ty peníze náhodou najdou?“

Soudce mávl rukou. „Nikdo přece nebude procházet vodopádem jenom proto, aby se podíval do jeskyně, ve které se to jen hemží hady, Pattersone. V klidu počkáme, jak se to vyvine s Pattersonem a tím zatraceným míšencem. To je rozkaz!“

Patterson přikývl. Pravděpodobně měl starý pravdu. Byl to dobrý nápad schovat tu kořist za tím vodopádem na pozemcích Jenkinsů. Ten Apač a Miriam Jenkinsová se tam sice nešťastnou náhodou nachomýtli, ale o ničem nevěděli. Kdyby ten Apač měl jen stín podezření, určitě by se o tom zmínil při procesu.

„Ještě něco, Pattersone?“

„McDee,“ podotkl Patterson. „Snad neudělá nějakou hloupost, co?“

„Je rozčilený, ale stojí na naší straně. Navíc nemá tušení o tom, žes to přepadení provedl pro mě a že jsme tu kořist ukryli u Jenkinsů. Po tom, co zemřel zástupce, o tom kromě nás dvou vědí už jen tři tvoji muži. A na ty se můžeš spolehnout, ne?“

„Jinak by se mnou nejezdili,“ odpověděl Ray Patterson.

+ + + + +

Johnnie Fairman se nebál, ale přesto neměl dobrý pocit, když stál proti indiánům. Zatím je neviděl, pouze je slyšel. Naráz se tam objevili, jako by vyrostli ze země, když popohnal svého vraníka do mírného svahu. Fairman zastavil. Winchestrovku měl položenou na sedle a ukazováček měl přiložený na spoušti. Jednalo se o Navahy, kteří museli uprchnout z yumské rezervace. A pokud jednou opustili rezervaci, nedalo se jim věřit. Hory v nich probouzely touhu bránit svou znovu nabytou svobodu.

Fairman nechal svého vraníka jít krokem a upřel svůj pohled na vysokého Navaha, který stál před ostatními. Šlo o starého muže se zvrásněnou pokožkou, zahnutým

nosem a zapadlýma očima. Jako jediný měl za rudou čelenkou dvě péra.

Fairman zastavil vraníka a přátelsky přikývl. Nehnul ani brvou, když jeden z bojovníků nabil svou Winchestrovku a namířil mu na prsa.

„Možná to tvůj bojovník neví, náčelníku,“ řekl k muži se dvěma orlími péry. „Válka mezi bílými a indiány skončila.“

„Proč bílí honí toho Apače?“

Fairman se postavil ve třmenech a přivřenýma očima vrhl na náčelníka zkoumavý pohled. Byl to určitě Navah a bylo bezpochyby velmi bizarní, že Navah se staral o Apače. A tímto Apačem nemohl být nikdo jiný než Yagade, který se podle Fairmanova odhadu již měl nacházet na cestě ke Gila River.

„Jací běloši?“ otázal se Fairman.

„Šest mužů se psy,“ odvětil Navah. „U Hellfinger Needle se rozdělili, protože neumějí lézt po skalách jako ten Apač a museli na koních do kaňonu. Tři muži se psy jeli na východ, tři bez psů na západ.“

Fairman přikývl. „A ten Apač?“

Navah ukázal nataženou rukou na jih. „Má před nimi dvě hodiny náskok, možná trochu víc. Má namířeno ke Gila River. Pěšky. Ti s koňmi jsou rychlejší. Než se dostane k řece, vezmou ho ze dvou stran do kleští.“

Fairman vzal Winchestrovku ze sedla a strčil si ji do sedlového

pouzdra. Navah okamžitě sklonil svou Winchestrovku.

„To je Yagade,“ řekl Fairman.

Náčelník sebou trhl. Pak vypnul ramena a pod snědou kůži se mu rozehrály svaly, které byly na tak starého muže mimořádně vyvinuté.

„Yagade, ten míšenec?“

Fairman přikývl. Nepoznal na náčelníkovi, jestli ta skutečnost, kterou mu právě sdělil, něco měnila. Každopádně Yagadeho znali, což Fairmana nepřekvapovalo. Zde, v okolí Yumy, byl míšenec, který bojoval pod generálem Leem, známý člověk.

„Pak bledé tváře nemají šanci!“

Navah to řekl s jistotou, která Fairmana děsila. Šest po zuby vyzbrojených mužů a smečka psů a ti že by neměli mít šanci proti jednomu neozbrojenému míšenci? Fairman byl zvědavý na to, až Yagadeho osobně pozná.

„Jak je daleko?“

„Čtyři hodiny. Znáš ho?“

Fairman přikývl, ačkoli to nebyla pravda. Mezitím se však dozvěděl o Yagadem tolik, že to pro něj již nebyl cizinec.

„A ty nepatříš k těm lidem, kteří honí toho Apače?“

„Naopak,“ odvětil Fairman. „Patřím k těm, kdo mu chtějí pomoci.“

„A kde jsou ostatní, kteří mu chtějí pomoci?“

Fairman se usmál. Přesvědčit toho proklatě bystrého Navaha nebylo jednoduché.

„Jsem jediný, náčelníku!“

Fairman si myslel, že to není možné, ale Navah s obličejem zvrásněným jak Skalisté hory svraštil čelo. „Komické,“ poznamenal. „Bledé tváře nechají za sebe bojovat Apače, udělají z něho plukovníka, propůjčí mu řád a pak se najde jen jediný člověk, který mu chce pomoci.“

Johnny Fairman pokrčil rameny. Ať dělal cokoli, Navah mu stále nerozuměl.

„Možná mu chcete pomoct vy?“

„Je to míšenec.“

„Je víc indián.“

„Je Apač.“

„Je indián,“ řekl Fairman.

Navah na něj krátce pohlédl, načež se otočil, obešel svého poníka a vyšvihl se na jeho neosedlaný hřbet. Zvedl ruku a odcválal pryč následován ostatními. Nikdo z nich již Fairmanovi nevěnoval byť jen jediný pohled.

Fairman si hřbetem ruky utřel pot z tváře. Teprve nyní pocítil rozrušení a bušení srdce, jehož tep mu duněl ve spáncích. Navahové zmizeli. Zůstal po nich jen zvířený prach.

Fairman se napil z láhve a vzhlédl k nebi. Slunce stálo přímo nad ním. Po vydatném ranním dešti se krajina proměnila v rozpálenou pec.

Pobídl vraníka a vyjel dál.

Prevert, pět mužů a psi byli Yagademu v patách a podle Navaha proti němu neměli šanci. Fairman považoval Navahův úsudek za přehnaný. Kromě toho indián neznal El Diabla a nevěděl, jaká nenávist sžírá toho ďábla v lidské podobě.

„Ho!“ Fairman udeřil vraníka koncem uzdy po uších, protože se ho náhle zmocnil pocit, že si musí pospíšit.

+ + + + +

Ubývaly mu síly. Yagade cítil, jak mu pomalu, ale jistě docházejí. Jeho kroky byly stále pomalejší a zdálo se mu, jako by měl nohy z olova. Bylo stále těžší je zvednout. Při každém nadechnutí jej zabolelo v boku. Před očima se mu dělaly mžitky, mnohokrát se mu samy zavřely. Když je pak zase otevřel, nedokázal si uvědomit, jestli vůbec běží, a když ano, tak kam.

Dál se tedy spíš táhl. Klopýtal, padal, ale vždycky se zase zvedl. Pomalu se přestával orientovat. Někdy už nevěděl, zda se ke Gila River blíží, nebo se od ní vzdaluje. Vyčerpání přispělo k tomu, že se mu před očima objevil obraz krásné, zrzavé ženy Miriam Jenkinsové. A zatímco klopýtal dál a pokoušel se zůstat na nohou, bezpečně věděl, že si ji vezme, pokud přežije. Miriam, malá farma, možná několik dětí. Klid a domov.

Upadl. Ochromila jej ostrá bolest. Málem omdlel. S námahou znovu vstal. Viděl jen velmi špatně, zato slyšel tiché pleskání.

Jeho první myšlenkou bylo, že dorazil ke Gila River. Pak si uvědomil, že to je jen jeho přání, nikoli realita. Ta zatracená řeka byla ještě noc cesty před ním.

Obrátil se doprava a nastražil uši. Po chvíli se opět ozvalo ono plesknutí. Napůl v bezvědomí se vydal za tím zvukem, prošel úzkým průchodem mezi skalami a stanul pod mírně se svažujícím hřebenem. Ve žlabu mezi skalami tam do jezírka tekla voda,

Podlomily se mu nohy. Ani se nesnažil tomu bránit. Padl na zem a pak se kutálel ze svahu dolů. Ostré kamínky se mu při tom zabodávaly do těla. Potom jej zaplavil blahodárný pocit, když se ponořil do chladivé vody. Teplotní šok byl tak velký, že únava rázem zmizela.

Vynořil se a jeho pohled byl opět jasný. Skály naproti byly nízké a pro jezdce nemohly znamenat žádnou překážku. Pouze za ním a po stranách se k azurovému nebi tyčily vysoké skály.

A přibližně v tom momentě uslyšel klapot kopyt vícero koní, kteří se blížili k průchodu mezi skalami, který právě minul. Okamžitě zbystřil, znovu se ponořil do chladné vody, napil se a odplaval až na východní břeh jezírka. Z vody se vytáhl na přečnívající skálu, vylezl zhruba další dva yardy a pak si lehl tak, že ho od jezírka nemohlo být vidět.

Se zatajeným dechem v nastalém tichu naslouchal. Jezdci zastavili. Tam, kde se předtím dostal k jezírku, se nyní ozývaly hlasy, kterým ovšem nerozuměl. A pak se znovu ozval klapot kopyt, který se odrážel od skal.

Uplynulo několik vteřin. Na svahu nad jezírkem se nejdřív objevil stín a pak i jezdec.

Yagade přivřel oči. Toho muže znal. Jednalo se o dozorce z tábora. Yagade se přitiskl ke skále ještě víc. Ten dozorce a stejně tak jeho dva kumpáni pro něj nebyli zajímaví. Yagade očekával El Diabla Preverta a jeho čtyřnohé bestie. Jen ti mu mohli být nebezpeční.

Muži popohnali koně k jezírku a seskočili ze sedel. Koně pili. Dva dozorci skočili do vody, třetí z nich hlídal okolí.

Yagade mu viděl do tváře. Vypadal unaveně. V jeho očích viděl jen velmi matný lesk. Ten muž se pohyboval pomalu, jako by trpěl bolestmi. Jeho druhové byli vyčerpaní tak jako on. A koně rovněž potřebovali pauzu.

Yagade tiše dýchal. Jeho nervy byly napnuty až k prasknutí. Přemýšlel, kam by mohl uprchnout, jak by se mohl bránit, kdyby se objevil Prevert s těmi jeho proklatými psy. Velmi rychle poznal, že tam nemá kam utéct. V kotli, v jehož středu se nacházel, by v pasti. A byla to dokonalá past.

Oba muži se vynořili, připlavali ke břehu a vylezli z vody.

„Už toho mám plné zuby!“ zvolal vysoký hubeňour a natáhl nohy, takže měl boty ve vodě.

Druhý z nich, podsaditý typ s dětskou, nezarostlou tváří, se tiše zasmál. „Řekni to Prevertovi, Henry!“

Dlouhán se zasmál a kývl jižním směrem. „Ten jde druhou stranou. Možná ho už nikdy neuvidíme! Ten míšenec je totiž lepší než Prevert, ti dva a psi dohromady.“

Muž, který vylezl z vody, si pročesával své dlouhé, mokré vlasy. Posadil se vedle svých dvou druhů. Byl jediný z nich, kdo zůstával ostražitý a neustále se rozhlížel kolem sebe.

„Hledáš něco?“ zeptal se dlouhán.

„Nevím,“ odvětil muž, který vylezl z vody, a tázavě pohlédl na svého podsaditého kolegu. „Ty pořád tvrdíš, že cítíš rudocha na dvě míle, Henry. Co teď? Necítíš nic?“

Tlouštík vyskočil, zatočil se a pak se znovu posadil na kámen na břehu. „Nezneklidňuj mě,“ rozčileně prohodil. „Je někde před námi. Prevert má lepší pozici, ten ho dožene. Až se sejdeme, bude už po všem. Tak je to lepší. Už jsem byl jednou u toho, když Prevert poštval na jednoho uprchlého vězně, kterého dostihl, psy.“

„Takže zůstaneme tady?“ otázal se tlouštík.

„Chvíli si tu odpočineme,“ odvětil muž, který přijel k jezeru jako poslední a který měl blond vlasy. „Tam nahoře, mezi skalami. Je tam stín. Jeden z nás bude hlídat tady u koní. O.K.?“

Dlouhán a tělnatý muž na sebe pochybovačně pohlédli, načež přikývli. Blondýn v té trojici očividně udával tón a ti dva byli zvyklí plnit jeho rozkazy.

Yagade čekal. Bohové, jak se zdálo, opět stáli při něm. Přivřenýma očima pozoroval, jak blondýn a dlouhán lezou mezi skalami, aby pak zmizel z jeho zorného pole. Podsaditý muž zůstal u koní. Natáhl se na oblázky u břehu. Měl držet hlídku, ale Yagade byl přesvědčen, že brzy usne.

Opatrně vylezl ze svého úkrytu a jal se stoupat nahoru, aby se pak dostal do takového postavení, z něhož mohl vidět i blondýna a dlouhána. Nikdo z nich při tom nezahlédl ani jeho stín.

Dlouhán a blondýn si lehli do stínu převislé skály a schoulili se jako ježci. Yagade je pozorně sledoval. Trvalo to nějakou dobu, ale pak si byl jistý, že vidí, jak klidně a pravidelně oddechují. Možná ještě nespali, ale daleko od toho určitě nebyli.

Yagade klidně přemýšlel. Mohl se proplížit dál doprava, pak by se nacházel takřka přímo nad nimi a stačilo by jen skočit dolů. Na první pohled to bylo velmi lákavé. Jenže potom poznal nebezpečí, které se skrývalo v takovéto akci. Mohl se totiž soustředit pouze na jednoho muže. Nebezpečí spočívalo v tom, že ho nemusel vyřadit tak rychle a neslyšně, aby se ten druhý neprobudil.

Ještě dvě minuty Yagade zůstal nad oběma dozorci, načež se jako had odplížil zpátky.

Změnil plán. Jeho mužem byl nyní ten tlouštík na břehu.

Yagade ho znovu spatřil, když se dostal do svého předešlého úkrytu. Ten chlápek tam ležel na štěrku, měl stetson položený na tváři, aby se chránil před sluncem, ale nespal.

Koně stáli ve stínu čtyři nebo pět yardů od něj se svěšenými hlavami. Měli na sobě sedla a sedlová pouzdra s winchestrovkami. Také sedlové kapsy měli plné. Yagade cítil, že v nich mají jídlo.

Slezl dolů, až za malou skalní bariéru, která lemovala jezero jako přírodní zeď. Pohlédl doprava, směrem, kam odešli dlouhán s blondýnem. Panovalo tam ticho. Marně však čekal na chrápání či mlaskání. Přesto mohl vycházet z toho, že se cítí bezpečně. Jednak nepředpokládali, že bude tak blízko, jednak se spoléhali na tlouštíka, který ležel na břehu jezírka.

Yagade měl dvě možnosti. Mohl čekat, dokud nezmizí, a pak pokračovat pěšky, nebo se mohl pokusit zmocnit se některého z jejich koní a tak zvýšit své šance, že se mu povede dorazit ke Gila River.

Nepotřeboval přemýšlet dlouho. Napětí, v němž byl, mu vsugerovalo sílu, kterou ve skutečnosti neměl. Až opadne, znovu se dostaví únava. Tak jako se zhroutil tady, by se zhroutil i nejpozději za dvě hodiny. Musel tedy chytit každou příležitost za pačesy.

Počkal ještě několik minut a nespouštěl při tom tlouštíka z očí. Ten však nespal. Dvakrát změnil polohu, ale holínky stále nechával ve vodě. Dvakrát si zvedl stetson ze tváře a rozhlédl se. Yagade dokonce viděl jeho tmavé oči. Ačkoli je měl přivřené, stály zůstávaly ostražité.

Klidu, který tam panoval, viditelně nevěřil.

Yagade počkal, až si opět položil stetson přes oči. Pak se přehoupl přes skalní bariéru před jezírkem a neslyšně vklouzl do vody. O zlomek vteřiny později se potopil.

K druhému břehu to nebylo ani dvacet yardů. Voda byla čistá. Kdyby se ten chlápek posadil a pohlédl by na jezírko, spatřil by pod jeho hladinou stín.

A určitě by hned začal střílet.

Yagade znal to nebezpečí, ale nemyslel na to. Koneckonců bylo jedno, jak ho dostanou, jestli už k tomu bude muset dojít. Navíc smrt kulkou byla přijatelnější než skončit v zubech psů.

Yagade plaval pod vodou rovnoměrnými tempy, aby udržel směr.

Kdyby se odchýlil byť i jen o půl yardu, ztroskotal by. A kdyby si ho ten tlouštík všiml, neměl by už Yagade čas na to, aby něco udělal.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost. Hruď mu svíral ocelový kruh, který se pomalu zužoval.

A pak náhle spatřil těsně před sebou jeho holínky.

Ve vodě bylo ovšem velmi obtížné odhadnout vzdálenost. Yagade udělal ještě jedno tempo, pak muže oběma rukama chytil za nohu a prudce jí trhl.

V tom samém okamžiku vynořil hlavu z vody a nasál vzduch do plic.

Tlouštíka tím dokonale zaskočil. Mlátil kolem sebe rukama a již stačil otevřít ústa k výkřiku, když tu se na něj Yagade vrhl a vtlačil ho pod hladinu.

Muž již nestihl vykřiknout. Yagade očekával, že se ho bude snažit obejmout a zápasit s ním, ale to tělo se už nehýbalo. Šok a pravděpodobně také to, že se muž prudce nadechl vody, způsobily, že hned zemřel.

Yagade mu odepnul revolverový opasek a vzal si jej. Bezvládné tělo nechal plavat na hladině. Pak vylezl na břeh.

Koně se splašili. Jeden hnědák se se ržáním postavil na zadní. Když jeho přední kopyta opět dopadla na skálu, odskočily odtud jiskry.

„Hej, Briane!“

Ten hlas se ozval za ním. Buďto to byl blondýn, nebo dlouhán. Yagade je podle hlasu nerozeznal. Ten chlápek si něco zapomněl a nyní se z tohoto důvodu vracel ke břehu.

Jen o pár vteřin dřív, a ten chlápek by ho spatřil ve vodě. Bohové opět stáli při něm.

Yagade vyskočil na dlouhonohého strakáče, díky čemuž byl také krytý oběma dalšími koňmi. Bleskurychle vytáhl ze sedlového pouzdra Winchestrovku, nabil a vypálil směrem, odkud se ozval onen hlas.

Kulka se s hvízdnutím odrazila od skály. Nedostal toho chlápka tedy, ale aspoň ho přiměl jít do úkrytu. Nebo v to aspoň doufal. Neměl čas nad tím přemýšlet. Jakmile se usadil v sedle strakáče, začal se kůň neklidně točit. Díky tomu Yagade spatřil dlouhána, který stál se zvednutou puškou ve skalách. Vypálil na něj.

Yagade pocítil úder do pravého nadloktí. Kdyby kulka mířila jen o vlas dál, vyrazila by mu Winchestrovku z ruky. Pevně ji stiskl, pobídl strakáče do slabin a přitiskl se k jeho krku.

Druhá kulka jej minula tak těsně, že na zádech cítil její žhavý závan. Pak dorazil k průchodu mezi skalami, obrátil koně, otočil se v sedle a zvedl Winchestrovku.

Muž, který na něj vystřelil, tam ještě pořád stál. Jeho tvář byla

zkřivená soustředěním. Upřeně hleděl do úzkého průchodu, v jehož ústí stál Yagade. Pak otevřel ústa a vykřikl.

Yagade vypálil.

Muž zavrávoral dozadu, narazil zády na skálu a zhroutil se. Nebyl mrtvý. Yagade viděl, jak se mu zaprášilo z košile na rameni. Nechtěl zabíjet. Ti chlápci jen plnili svou mizernou povinnost. Nikdo z nich ho v táboře nemučil ani neponižoval. To Prevert byl zloduch. To, že tento tlouštík nepřežil tu nedobrovolnou koupel, byla nešťastná náhoda.

Yagade opět otočil koně a pobídl ho. Projel s ním nebezpečným úsekem a ocitl se za skalami. Měl revolverový opasek tlouštíka, Winchestrovku a dvě sedlové kapsy, v nichž bylo jídlo. Jeho šance, že se dostane ke Gila River, stouply.

Možná už nebylo nutné tam jet. Možná. Ale dokud si nebyl jistý, kde je Prevert a ostatní, nemohl riskovat. Jestli dorazí k řece před Prevertem, a v to nyní věřil, mohl by si tam na toho ďábla v lidské podobě počíhat.

+ + + + +

Přijel poručík Barner. Tvrdil, že ho poslal Fairman, a také to, že se návštěvy Pattersona a jeho lidí nemusejí v nejbližší době obávat.

Miriam Jenkinsová neměla důvod poručíkovým slovům nevěřit.

O jeho vyprávění o Yagadeho útěku z trestaneckého tábora to platilo rovněž.

Nyní, když na to Miriam myslela, se jí rozbušilo srdce. Yagade uprchl. Soudcův plán odkrouhnout ho v táboře nevyšel. Ale tím Yagade ještě stále nebyl v bezpečí. Nyní byl uprchlým vězněm. Bez jakýchkoli práv. Soudcův neoficiální rozsudek mohl být vykonán.

Miriam se opřela o houpací křeslo, které stálo na verandě před hlavním domem. Nastavovala tvář nízko stojícímu slunci a měla dlouho zavřené oči, až se náhle ozval dusot kopyt. Potom vstala a sáhla po winchestrovce, opřené o stěnu domu. Ještě než spatřila jezdce, pušku nabila.

Snad se poručík Barner mýlil. Možná se Patterson přece jen vrátil. Tentokrát ji ovšem nepřekvapí.

Miriam Jenkinsová vstala a přistoupila k zábradlí verandy. Hlaveň winchestrovky položila na jeho pažení a přivřela oči. Pak spatřila vysokého jezdce. Šerif McDee! Na hrudi se mu leskla hvězda. Odráželo se od ní slunce.

McDee držel uzdu v obou nikách, stetson měl posunutý hluboko do čela a tvářil se zachmuřeně. Jeho hnědák šel krokem. Před verandou zastavil, odsunul si stetson do zátylku a pohlédl na Miriam. Hlaveň winchestrovky, kterou na něj namířila, ignoroval, když opatrně slézal ze sedla.

„Jsem sám,“ řekl.

„Jistě,“ poznamenal starý Jenkins, který ležel na střeše stáje.

McDee vzhlédl a na jeho propadlém obličeji se objevil náznak úsměvu. Hřbetem ruky si přejel čelo.

„Co chceš?“

„Yagade utekl!“

Miriam přikývla. „Doufám, že se vrátí zpátky do Yumy a vyřídí ty, kteří ho dostali do trestaneckého tábora.“

„Byl právoplatně odsouzen.“

Miriam se usmála. „Protože několik soudcových parchantů falešně vypovídalo,“ odtušila klidným hlasem. „A ty k těm soudcovým parchantům patříš také!“

McDee zavrtěl hlavu a ukázal si prstem na hvězdu, která se leskla, jako by ji právě vyleštil.

Miriam Jenkinsová se tiše zasmála. „Soudcova hvězda,“ poznamenala. „Dal ti ji a zase ti ji vezme, když bude chtít.“

„Co sem ksakru přivedlo toho proklatého Texasana?“ zeptal se ze střechy starý Jenkins.

„Chci si znovu vyslechnout, jak to tenkrát doopravdy bylo,“ zamumlal McDee. „Všechno od začátku.“

Miriam přivřela oči. Nevěřila tomu vysokému Texasanovi ani nos mezi očima. V jeho propadlé tváři však přesto spatřila něco, co ji zaujalo. S McDeem něco nebylo v pořádku.

„Bylo to tak, jak jsem vypovídala u soudu, Texasane,“ řekla Miriam. „Přesně tak a nejinak. Víš, že Leegal mě už nějakou dobu obtěžoval. Ještě předtím, než ho soudce Daniels jmenoval zástupcem. Tenkrát měl s sebou spoustu lidí a považoval to za výbornou příležitost k tomu, aby mě mohl urážet, šerife.“

McDee zamyšleně přikývl a posadil se na nejspodnější ze schodů, jež vedly na verandu.

„Něco se vám nezdá?“ ze střechy se otázal starý Jenkins.

McDee pokrčil rameny. „Nevím. Nedokážu si představit, že před Yagadem chtěl hrát silného muže, Miriam.“

„Co tím chceš říct?“ vyzývavě se ho otázala.

„Chci tím říct, že mu pravděpodobně šlo o to Yagadeho zastřelit.“

Až do tohoto okamžiku Miriam na muže zákona z Yumy mířila. Nyní hlaveň winchestrovky sklonila. Chvíli váhala, aby ji potom zase opřela o stěnu.

„Tomu nerozumím.“

„Já také ne,“ připustil vysoký McDee. „Ale čím déle o tom přemýšlím, tím víc docházím k přesvědčení, že Yagade a ty jste se objevili ve špatném okamžiku na špatném místě. Myslím tím, že zástupce Leegal se obával, že jste ho sledovali. Chtěl Yagadeho zabít, aby na něj nemohl něco prozradit.“

„Z vašich slov nejsem moc chytrý, šerife,“ zabručel Jenkins.

„Ptám se, co Leegal, Patterson a ostatní mohli dělat na vašich pozemcích.“

„Nemám tušení. Možná jenom zabloudili…“

McDee pohlédl na starého Jenkinse, který se na střeše stáje postavil a zavrtěl hlavou. „Tomu sám nevěříš!“

„Samozřejmě, že ne, Texasane. Setkali se dole u potoka, aby farmu společně navštívili. Kdyby tam Yagade a ta dívka nebyli, měl bych s nimi co do činění já. Když si jenom pomyslím, co se tomu míšenci může stát, byl bych radši, kdyby ti psi přijeli na farmu.“

McDee mlčel. Miriam si jej zkoumavě prohlížela. „Proč jsi tady, šerife?“

„Kvůli Yagademu,“ zvolal zrzavý muž. Pak slezl po žebříku ze střechy a přikulhal k nim. „Možná už soudce mezitím vypsal na Yagadeho odměnu. Teď tu na něho čeká jeden muž zákona z Texasu. Počítá s tím, že se Yagade objeví. Pak by ho mohl zatknout a shrábnout odměnu.“

McDee se usmál. „A ty bys přihlížel, dědku?“

Starý Jenkins zvedl Winchestrovku a odvětil: „Vyprášil bych ti kožich kulí. A udělal bych ti dírku do té tvojí nablýskané hvězdy, Texasane.“

„To bys opravdu udělal?“ řekl McDee.

„Na to se spolehni,“ procedil Jenkins mezi zuby.

„To tě neposlal soudce, McDee?“ otázala se Miriam.

McDee jí pohlédl do očí a zavrtěl hlavou. „Myslím, že doby, kdy soudce Daniels někam posílal šerifa nebo ho nechával pro sebe pracovat, už minuly. Muž, který sešel ze správné cesty, je ale ničema jenom tehdy, když to pozná a nezmění směr.“

Zrzek udiveně přikývl a poškrábal se na bradě. „A tys to poznal, McDee?“

„Myslím, že ano,“ odvětil McDee.

„A co chceš dělat?“

„To, k čemu mě zavazuje hvězda, dědku. Přesně to. Nic více a nic méně.“

„Mluvils už s funebrákem, McDee?“

Vysoký Texasan chvíli mlčky hleděl na zrzavého Jenkinse, aby pak zavrtěl hlavou. „Je to zařízeno tak, že město musí zaplatit za pohřeb šerifa.“

Starý Jenkins se již nesmál. Jeho tvář zvážněla tak, jak to McDee ještě nikdy neviděl. „Uvař kafe, dcero,“ obrátil se na Miriam. „Máme hosta!“

+ + + + +

V okamžiku, kdy uslyšel zurčení vody, Yagadeho pozornost ochabla. Na krajinu se snášel soumrak. Více než 24 hodin se Yagade nacházel na nohou, více než 24 hodin byly jeho smysly zbystřeny na nejvyšší možnou míru. A teď, když už to skoro dokázal, byl na chvíli neopatrný.

Ten výstřel vyšel z porostu táhnoucího se na břehu řeky, který byl tak hustý, že jej nebylo možné zrakem proniknout.

Hnědák se zhroutil. Yagade bleskově sáhl po sedlovém pouzdře a v pádu z něj vytáhl Winchestrovku.

Pak tvrdě dopadl na zem a na chvíli zůstal omráčen. Probralo jej štěkání psů. Štěkání, které bylo přehlušováno ďábelským smíchem.

Smíchem El Diabla Preverta. Yagade by ho poznal vždy.

Vyskočil, otočil se a uviděl, že je na konci své cesty. Mohl tam sice najít úkryt před kulkami, ale nebylo tam místo, kde by byl bezpečný před Prevertovými miláčky.

Přivřenýma očima hleděl na zelený pás před sebou.

„Takže tys je oddělal, Apači!“ vykřikl Prevert z hustého křoví. „Další tři mrtví, které máš na svědomí. Šibenice by byla příliš velkou ztrátou času, Yagade! Moji psi mají za sebou dlouhou cestu a mají právo na trochu zábavy!“ Míšenci přeběhl mráz po zádech. Napravo od něj se rozkládala úžlabina. Dost hluboká na to, aby do ní mohl skočit a ukrýt se před kulkami.

„Dokud budeš stát, tak ti nic neudělají, Yagade. Ale jak dlouho člověk vydrží stát? Hodinu? Dvě? Půldne?“

Ten hlas nyní přicházel z jiného místa. Diablo Prevert tedy v porostu mazaně přebíhal.

„Jak dlouho, rudochu?“ zabručel Prevert. V jeho hlasu zaznívala nenávist a triumf. „Mohl bys to ovšem mít mnohem snazší, ale indiáni vždycky chtějí něco extra!“

Yagade vyskočil. K úžlabině to bylo více než tři kroky. Yagade se před ní vrhl k zemi. Dlaň nad ním proletěla kulka a zavrtala se do prachu, přičemž se z toho místa zvedl obláček. Pak teprve míšenec uslyšel třesk výstřelu. A teprve až se překulil do úžlabiny, ozval se Prevertův bestiální řev.

Yagade se otočil na bok, zvedl Winchestrovku a dvakrát vypálil na podrost, v němž se skrýval Prevert. Marně se pokoušel vybavit si, kolik psů vlastně Prevert má? Deset? Nebo víc? Nebo méně? Sakra, půl roku je viděl každý den a teď si na to nebyl schopen vzpomenout.

Nejméně deset, uvažoval. To by bylo příliš mnoho na to, abych je mohl všechny vyřídit, než by sem přiběhli.

Se zatajeným dechem čekal. Z podrostu se ozývalo výhružné vrčení. Prevert a psi, víc neslyšel. Své dva kolegy Prevert pravděpodobně poslal pryč, aby nebyli svědky hrůzného divadla, jehož scénář již nepochybně dávno napsal.

„Chceš se ještě pomodlit k velkému Manitúovi, rudochu?“ zeptal se Prevert a začal se řehtat tak, jak to často dělal.

Yagade si v dolince klekl, opřel si pažbu winchestrovky o rameno a začal si zpívat pro Preverta nesrozumitelná slova. Byla to přesně ta melodie, ta samá slova, která před několika dny zpíval na plošině v kamenolomu.

Prevert odpověděl zuřivým zařváním. A pak to přišlo.

Aniž by přestal zpívat, zvedl Yagade Winchestrovku. Třeskly dva výstřely. Dva z Prevertových miláčků udělali v plném běhu kotrmelec a pak zůstali nehybně ležet v prachu.

Pak Yagade chytil Winchestrovku za hlaveň. Rozmáchl se jí jako kyjem a bil jí kolem sebe. Stále přitom zpíval. A pažba winchestrovky občas do čehosi narazila. Vytí mu oznamovalo, že trefil dalšího z Prevertových krvavých psů.

Pak na něj jeden pes skočil a strhl ho k zemi. Yagade se na zemi rozmáchl a udeřil ho do mordy, která se blížila k jeho hrdlu. Morda s cvakajícími zuby náhle zmizela.

Nezbývalo mu však ani tolik času, aby se mohl nadechnout. Okamžitě se totiž napravo od něj objevili dva další psi.

Yagade si levou rukou chránil obličej a winchestrovkou vrazil do psů, kteří byli nad ním a z nichž se mu jeden zakousl do předloktí. Druhý z nich rozevřel tlamu. Yagade viděl děs nahánějící špičáky. Tlama se zavírala a otevírala. Pes mu šel po krku.

V tom okamžiku se ozvalo svištění, těžký pes ztuhl a převalil se na Yagadeho, aniž by mohl skousnout.

Yagade s vytřeštěnýma očima hleděl na šíp, který psovi probodl krk.

Yagade zařval a divoce zaútočil na psa, který mu rval maso z předloktí.

Další zasvištění. A další pes ztuhl.

Napolo omráčený Yagade se ohlédl.

Tři z Prevertových miláčků ještě stáli na nohou. Jejich vrčení přešlo v úzkostné kňučení. Sklonili hlavy, přikrčili se a pomalu odběhli zpátky ke křovinám.

Yagade vyskočil, ale hned se mu zase podlomila kolena. Nezřetelně viděl starého Navaha, který se spolu s několika bojovníky objevil napravo od něj. Hrdě seděl na strakatém poníkovi. V obou rukou držel Winchestrovku a poníka poháněl stiskem stehen. Mířil na mýtinu. Vedle něj, jako by k Navahům patřil, jel malý, elegantní muž, který náčelníkovi Navahů nesahal ani po ramena.

Yagade otevřel oči, promnul si je a pokusil se rozehnat mlhu, kterou měl před nimi. Nezřetelně viděl, jak poslední psi mizeli, jako by se propadli do pekel, kam i patřili.

Ozýval se dusot kopyt, který se blížil. Pak se rozhostilo ticho. Yagade se skácel na zem. Bílá mlha, již měl před očima, zrudla.

„Volals bohy,“ řekl Na vah. „A bohové vyslali malou bledou tvář a vložili jí do úst ta pravá slova, která nám pomohla pochopit, že indián je indián, jedno z kterého kmene pochází, Yagade.“

Potom se opět ozval dusot kopyt, jenž se vzápětí začal vzdalovat.

„Diablo!“ zasténal Yagade. „Diablo Prevert…“

„Nepřišli jsme proto, abychom zabili toho bílého muže, ale abychom mu zabránili zabít tebe!“ zvolal navažský náčelník.

Kdosi si k němu klekl, to Yagade jasně cítil. Otevřel oči. Na krátký okamžik se mlha rozplynula, takže mohl vidět obličej malého, elegantního muže, o kterém Navahové tvrdili, že jej vyslali bohové.

Možná měli pravdu.

+ + + + +

Když se probudil, hořel nedaleko něj oheň. Plameny šlehaly vysoko. Lehký vítr hnal jiskry k nebi. Pak přišla bolest. Yagade zatnul zuby. A potom se opět objevila tvář toho malého, elegantního muže, kterého poslali bohové.

„O.K.,“ tiše řekl Fairman a podal Yagademu hrnek. „Vypij to!“

Yagaae poslechl. Jednalo se o trpký navažský lektvar. Museli s sebou mít šamana, který mu ošetřil rány, jež mu způsobili Prevertovi psi.

„Každý doktor ve Friscu by ti řekl, že to bláto a býlí, kterým ti pomazali rány, tě musí otrávit,“ řekl Fairman a zazubil se. „Nechtěl jsem jim odporovat. Bylo jich příliš moc a nevypadalo to, že by mě měli obzvlášť v lásce, Yagade.“

Yagade opatrně otočil hlavu a porozhlédl se. Kromě toho malého chlapíka nikoho neviděl.

„Kde jsou Navahové?“

Fairman pokrčil rameny. „Pryč,“ odvětil. „Rozdělali oheň, ošetřili tě a odjeli. Podle toho, jak jsem jim rozuměl, chtěli hnát tvého nepřítele na život a na smrt Preverta Yumskou pouští do Mexika.“

Yagade zavřel oči.

Fairman vstal, přišel k ohni a přinesl odtud něco k snědku.

„Až pojíš, tak by ses měl vyspat,“ řekl.

„Kdo jsi?“

„ Johnnie Fairman z Friska. Přítel poručíka Barnera. A taky Jenkinsů. Soudce Danielse už trochu méně.“

Yagade na něj upřeně hleděl. Ten trpaslík v elegantních šatech působil v tom kraji jaksi nepatřičně. Jako turista ze San Franciska, který chce prožít Západ na vlastní kůži a nyní zabloudil. Ale to bylo jen zdání. Ve Fairmanových očích bylo cosi, co prozrazovalo, že do divočiny patří.

„Děkuji ti za záchranu, Fairmane.“

„Děkuj bohům,“ odvětil Fairman. „A bohům vděčíš i za to, že

můžeš jíst, co tu tvoji rudí bratři nechali. Vypadá to teda jako mletý had se supími vejci a krysou a já bych nepřežil ani sousto, anebo by mi aspoň vypadaly vlasy, ale pro rudocha to je pochoutka a lék zároveň. Takže jez, Yagade!“

Po jídle míšenec usnul, aniž by dál s Fairmanem hovořil. Když potom otevřel oči, seděl ten malý elegán stále u něj. Na kolenou držel Winchestrovku a stetson měl posunutý hluboko do čela, takže to na první pohled vypadalo, že spí.

Oheň dohořel a lehký vánek odnášel kousky popela. Vrcholky Gila Mountains již byly ozářeny sluncem, ačkoli to se ještě schovávalo za ně.

Yagade natáhl nohy, pohnul zraněnou rukou a odhrnul si vlasy z tváře. Vstal. Chvíli vrávoral, ale pak již stál jistě. Pomalu ušel oněch několik kroků ke Gila River. Když se ohlédl na Fairmana, viděl, jak sedí ve stále stejné pozici.

Yagade vešel do vody, až mu sahala po boky. Pak se ponořil, udělal několik temp a vrátil se k tábořišti.

„Přes Yumskou poušť do Mexika,“ řekl Yagade. „Přes Gila Mountains.“

Fairman přikývl. Vzal si hrnek a nalil si do něj kávu, kterou právě uvařil.

„Přes Gila Mountains, přes Yumskou poušť do Mexika,“ opakoval Yagadeho slova. „Ale, kruci, to přece není tvoje cesta, Yagade. Ještě stále jsi bezprávný psanec. Uprchlý vězeň, se kterým si každý může dělat, co se mu zachce.“

Yagade mlčky přikývl. Rány ho ještě bolely, ale už se aspoň mohl hýbat. Po zubech Prevertových psů mu zůstanou jizvy do konce života. Jestli se za tím ďáblem v lidské podobě nevydá nyní, tak jednou určitě.

Jeho hodina ještě přijde!

Podal trpaslíkovi ruku a pevně ji stiskl. Čím déle ji držel, tím více měl pocit, že ji má ve svěráku. Pohlédl Fairmanovi do očí a řekl: „Díky.“

Fairman mu pustil ruku a usmál se. „Rádo se stalo, Yagade. Možná bys mně a člověku, který mě sem poslal, mohl udělat laskavost.“

„Kdo je to?“

„Plukovník Wallace H. Carlton,“ řekl Fairman. „Pátrá po penězích, které byly uloupeny armádě, a myslí si, že to má něco společného s tebou, Yagade.“

Yagade se usmál a promasíroval si ruku. „Muže, jako jsi ty, lidé snadno podcení.“

„Ano,“ připustil Fairman. „A přijdou na to většinou pozdě. Vrátíme se zpátky, Yagade. Jsem si jistý, že soudce a jeho muži už na tebe čekají.“

„Ray Patterson a několik dalších by mohli říct pravdu, kdyby…“

„…kdyby řekli pravdu, Yagade,“ podotkl Fairman možná až příliš realisticky.

+ + + + +

Ti muži byli uštváni tak jako jejich koně, když přijeli do Yumy a zastavili před šerifovou úřadovnou. McDee se ve stínu baldachýnu opřel o fasádu. Přivřel oči a pohlédl na dozorce z tábora, kteří se právě vrátili ze štvanice na Yagadeho.

„Je pryč,“ řekl Donald Pryd, vysoký, mohutný muž. „Ztratili jsme jednoho muže, který se utopil, a máme jednoho raněného. Yagade ho mohl zabít, ale střelil ho jen do ramene.“

McDee zamyšleně přikývl.

„Prevert ho u Gila River nalákal do léčky,“ pokračoval Pryd. „Poslal nás jinam, aby nikdo neviděl, jak na Yagadeho poštve ty své psy.“

Přišel k nim soudce Daniels a uslyšel poslední slova dozorce. Vedle soudce kráčel Patterson. Měl svěšená ramena.

„No a?“ otázal se Daniels. „Co je s Prevertem a jeho psy?“

„Nejdřív jsme narazili na Navahy, s nimiž jel jeden malý, elegantně oblečený běloch. Později, když jsme se vraceli, jsme našli Prevertovy psy. Byli mrtví. Prevert zmizel, ale Yagade a ten malý mužík žijí. Seděli u ohně. Navahové nás k nim nepustili. Měli jsme na vybranou - buďto s nimi bojovat, nebo se vrátit.“

„A vy zbabělci jste stáhli ocasy, co?!“ zavrčel soudce.

Pryd pokrčil rameny. „Jsme dozorci trestaneckého tábora státu Arizona, soudče,“ odvětil. „Naším úkolem není bojovat proti indiánům. Od toho je tu armáda!“

McDee se tiše zasmál. „Dějí se věci, soudče,“ poznamenal, nikoli bez jisté škodolibosti v hlasu. „Navahové se bratří s Apačem. Kdyby mi to někdo řekl včera, tak se mu vysměju.“

„On se vrátí do Yumy,“ poznamenal Patterson.

McDee přikývl. „Možná mi ušetří práci. Aspoň s tebou nebudu muset bojovat já.“

McDee s reakcí toho podsaditého muže počítal. Než stačil bandita jen sevřít pažbu šestiraňáku, už na něj šerif pálil. Kulka Pattersonovi srazila stetson z hlavy.

Soudce Daniels si nejistým pohybem prohrábl šediny.

„Vypadá to, že brzy budeme mít ve městě nového šerifa,“ klidným hlasem řekl Patterson, poté co si zkřížil ruce na prsou.

„Už to tak vypadá, soudče!“

Daniels vrhl chladný pohled na šerifa, o kterém si dosud myslel, že ho má v kapse.

Pak přikývl.

„Patterson má pravdu, McDee,“ řekl, načež se otočil a těžkými kroky odešel pryč.

Pryd za ním hleděl. „Zatracený parchant!“ sykl.

Soudce Daniels a Patterson se zastavili a otočili se.

„Cos to řekl?“ otázal se Daniels.

„Zatracený parchant!“ opakoval Pryd svá slova zvýšeným hlasem. „Nedovolili jste si Yagadeho pověsit. Takže El Diablo Prevert dostal příkaz ho oddělat v táboře.“

Šerif McDee zatajil dech.

„To říkal Prevert?“ podivil se soudce.

„Ano!“ lhal Pryd, ale kdo to mohl vědět?

„A tys proti tomu něco udělal?“

„Například to, že jsem Yagadeho nechytil, soudče!“

Patterson zasyčel jak zmije. V jeho tmavých očích hořely plameny hněvu. Soudce Daniels od něj něco očekával, ale Patterson zůstal v klidu.

„Ještě něco, soudče,“ řekl Pryd.

„Ano?“

„Yagade se vrátí. Společně s tím malým, elegantním mužem. Možná ho budou chránit Navahové. Na vašem místě bych najal víc mužů, nebo bych opustil město.“

Pattersonova pravačka cukla. Viděl, jak se McDee, který ještě stále držel v ruce šestiraňák, šklebí. Patterson byl přesvědčen o tom, že ten proklatý šerif jen čeká na to, až jej bude moci odstřelit jak prašivého psa. Zde v Yumě nebyl nikdo, kdo by se postavil na jeho stranu, kdyby ho soudce přestal platit.

Daniels se otočil a šel pryč.

„Možná se Yagade nevrátí,“ řekl Patterson. „A ten trpaslík a Navahové taky ne. Co potom?“

„To bych se moc divil, Pattersone,“ podotkl McDee. „A ještě něco.

Vyhrabu teď ze stolu tvůj zatykač a jestli tě ještě potkám ve městě, tak tě soudce bude muset zatknout, pokud nebude chtít ztratit tvář. V Yumě pro tebe není zdravé ovzduší!“

Patterson mlčel. Těžkými kroky se vydal za soudcem. V tom okamžiku dospěl k přesvědčení, že soudce Daniels ho obětuje, aby si zachránil kůži.

V Yumě pro něj skutečně nebylo zdravé ovzduší.

+ + + + +

Po cestě dvakrát spatřili Navahy. To, jestli se jednalo o houf, který Fairman přiměl k tomu, aby pomohl Apačovi, Yagade nevěděl.

„Vypadá to, jako by nás hlídali, jako by chtěli, abychom se do Yumy dostali v pořádku. Možná si mě oblíbili, Yagade.“

Míšenec přikývl. „Jestli hledáš ty uloupené armádní peníze, Fairmane, tak proč právě v Yumě? A co s tím mám společného já?“

„Dobrá otázka,“ poznamenal Fairman.

„Též si myslím. Máš na ni odpověď?“

„Kapitán Hendriks, pokladník, byl známý soudce Danielse.“

„Byl?“

Fairman pokrčil rameny. „Hendriks jel do Yumy, aby tam navštívil svého přítele, soudce Danielse, a už se do pevnosti nevrátil. Našli ho

roztříštěného mezi skalami. Vypadalo to, že spadl z koně.“

„To se stává.“

„Jistě,“ připustil Fairman. „Jenže pak byl přepaden ten transport a existují zde některé velmi podezřelé okolnosti. Jen dva důstojníci znali přesné datum a cestu toho transportu, Yagade. Kapitán Hendriks a jeho nadřízený, plukovník Carlton. Plukovník neopustil pevnost více než tři týdny. Měl horečku. A to mu zachránilo život. Někdo jiný dostal den předtím příkaz, aby ten transport vedl. Byl to mladý plukovník Barner, Yagade. Ty ho dobře znáš.“

„A ten si stejně jako ty myslí, že kapitán soudci předal klíčové informace o tom transportu, takže ho potom jeho muži mohli přepadnout?“

„Ano,“ odpověděl Fairman. „A plukovník Barner si stále dělá výčitky, protože datum a trasu transportu na poslední chvíli nezměnil. Proto sem přijel po degradaci jako poručík, aby se dopátral pravdy. Domnívá se, že tvůj případ má něco společného s tím přepadením.“

Mlčky jeli dál.

Ten proklatý transport! Co s tím ale měl společného? Yagade chtěl tu myšlenku zaplašit, protože měl jiné starosti.

Jenže nešlo to. Pomyslel na den, kdy se společně s Miriam Jenkinsovou střetli s Pattersonem, zástupcem Clarkem Leegalem a ostatními muži. Zastřelil Leegala v sebeobraně, ale Patterson a jeho muži vypovídali něco jiného. Proč, to Yagade nevěděl. Možná v tom hrály roh osobní důvody a oni měli něco proti Apačům.

To bylo možné.

Ale proč, sakra, měl zemřít v trestaneckém táboře? Skoro to vypadalo, jako by se ho báli, jako by se obávali, že viděl něco, čemu v tom okamžiku nepřikládal důležitost, ale co si mohl později vyložit správně.

Potok - jeskyně - vodopád…

Yagade pobídl strakáče k rychlejšímu tempu.

Fairman mu stačil jen s námahou.

„Co to do tebe vjelo?“ zabručel, když ho dohnal.

„Musíme si pospíšit, Fairmane,“ utrousil Yagade. „Musíme si zatraceně pospíšit!“

+ + + + +

Patterson nemohl myslet na nic jiného než na Yagadeho. Míšenci se povedlo uprchnout z trestaneckého tábora a pravděpodobně byl nyní na cestě do Yumy. To znamenalo, že Pattersona čekaly horké chvilky a soudcův trůn se chvěl.

K tomu navíc přistupovala ta skutečnost, že šerif náhle obrátil a postavil se proti nim. Ten proklatý Texasan své výhrůžky jistě myslel vážně a bezpochyby měl v kanceláři jeho zatykač.

Hledán za vraždu - živý nebo mrtvý…

V soudcově stínu se Patterson mohl cítit jistěji. Bez Danielse by se však stal štvancem, jakým právě byl Yagade.

Patterson si o své budoucnosti nedělal iluze. Kdyby zůstal v Yumě, nic dobrého by ho nečekalo. Proto musel město i okolí opustit. Ne však jako chudý muž. Daniels mu nasliboval hory doly a on si to teď chtěl vzít.

Patterson se tiše zasmál a ohlédl se. Z toho kopce měl výtečný výhled na město, které leželo pod ním. Bylo to rozloučení jednou provždy, o tom Patterson nepochyboval. Nevěřil jim. Ani soudci, ani svým vlastním mužům, které tam prostě a jednoduše nechal. Vezme si, co mu patřilo - ať už si soudce myslí cokoli, a uklidí se do Mexika, kde ho čeká sladký život.

Malá hacienda, spousta chicas, tequila…

Patterson hleděl před sebe, a to doslova i obrazně.

Za tři nebo čtyři hodiny bude mít vystaráno. Jednou provždy.

+ + + + +

„Jak dlouho tu chceš sedět, dcero?“ zabručel starý Jenkins nevrle, ačkoli to nemyslel zle. Prostě už tak mluvil. „Sedíš si tu celý den na zadku a tvůj starý otec aby se staral o jídlo. Nemyslíš, že muž jako já má právo na to, aby se o něho jeho dcera starala?“

Miriam Jenkinsová vzhlédla, odhrnula si vlnu zrzavých vlasů na zátylek a usmála se.

Už jen tento úsměv jejímu otci zlepšil náladu. Neviděl ho na její tváři od chvíle, co Yagadeho před půlrokem odvlekli do trestaneckého tábora. Už se obával, že ji již nikdy neuvidí usmívat se.

„Tady se to stalo,“ tiše řekla Miriam. „Tady byl zástupce, Patterson a ostatní, když jsme s Yagadem přijeli z města. A Yagade se sem vrátí. Budu tu na něho čekat.“

Její otec se poškrábal na bradě a cosi si zabručel pod vousy, aby překonal dojetí, které se jej zmocňovalo. Vzhlédl ke strmé rudé skále, z níž se řítil vodopád. V jeho blízkosti byla porostlá zelenými řasami a mechem. Voda padala do doliny, v níž se třpytilo jezírko, z něhož pak přepadávala přes terasy, které vymlela v půdě, směrem k řece. Díky řasám a mechu měla voda zelenou barvu.

Napravo a nalevo od břehu se jako zelená hradba zvedal les. Oáza míru a klidu, a přece zbrocena krví.

„On přijede,“ tiše opakovala Miriam. „Jenom si kvůli mně nedělej starosti.“

Jefferson Jenkins si je ani nedělal, ale cítil se na své farmě osamělý. Včera večer přemýšlel o tom, že by tu také přenocoval a dělal Miriam společnost. Pak tu myšlenku zavrhl. Chtěla být sama a měla být sama, až přijede Yagade.

„Ještě dnes,“ řekl, „a pak se vrátíš zpátky. To je, proklatě, rozkaz, dcero!“

Miriam vstala a začala si rozepínat blůzu. „Tvá dcera se jde koupat, Jenkinsi.“

„Mazaný způsob, jak poslat starého muže k čertu, chico!“ zavrčel farmář a opět se vyšvihl na koně. „Takže do zítřka, a jestli se potom nevrátíš…“

Nedokončil větu, protože Miriam náhle vykřikla. Pak i on na druhém břehu, jen dvacet yardů od nich, spatřil jezdce.

Raye Pattersona.

Bandita zvedl Winchestrovku a okamžitě vypálil. Jefferson Jenkins ucítil náraz do hrudi. Vykřikl a rozhodil rukama. Nato se skácel ze sedla, ovšem zůstal viset ve třmenech. Vyplašený hnědák vyrazil a vlekl farmáře za sebou. Po chvíli i s ním zmizel v lese.

Miriam pustila svou blůzu a otočila se. Winchestrovka se opírala více než deset yardů odtud o skálu, na místě, kde strávila noc. Příliš daleko na to, aby tam mohla doběhnout.

Vyděšenýma očima hleděla na takřka neprostupnou hradbu lesa,

v němž zmizel hnědák s jejím otcem.

Voda vysoko stříkala pod kopyty Pattersonova bělouše, když se brodil na druhý břeh.

Miriam se pokusila utéct, ale Patterson jí odřízl cestu a vrazil do ní. Miriam upadla, narazila hlavou do skály a omráčena zůstala ležet.

Probral ji Pattersonův odporný smích.

Patterson seskočil ze sedla a prudce ji chytil za blůzu. Pohlédl jí do očí, načež jí blůzu strhl z těla.

Miriam vykřikla. Ozvěna toho výkřiku se dlouho nesla skalami.

„Tady tě nikdo neuslyší, chico!“ zachechtal se Patterson. Lačně hleděl na její nahá, třesoucí se ňadra. „Trochu si spolu užijeme. Myslím, že se ti to bude moc líbit, že mě budeš moct doprovodit.“

Miriam mu plivla do tváře, za což zaplatila tvrdou ranou, která ji srazila k zemi. Bystře se převalila jako kočka. Z jejích zelených očí šlehaly blesky.

Patterson na okamžik zatajil dech. V jejích očích viděl, že ho zabije, pokud k tomu bude mít příležitost. Nebyla jako jiné ženy, které se sklonily před násilím a podrobily se svému osudu.

„Stejná jako ten Apač!“ prohodil Patterson. „Ten má také takový pohled. Možná ti v žilách koluje také apačská krev, Miriam Jenkinsová.“

„On tě zabije!“

Patterson se rozesmál. „To by tu nejdřív musel být, chico! Jenže on tu není a ani nepřijde. Uklidil se za hranice a teď si užívá s nějakou putou v Sonoře. Možná ho potkáme, až se jako bohatí lidé dostaneme za hranice, Miriam!“

Dívka se opět zvedla. Na okamžik se pokusila zakrýt si ňadra, ale pak rezignovaně svěsila ruce. „On tě zabije, ty bastarde!“ opakovala a odstoupila od něj, aby ji nemohl znovu udeřit.

Hlavou se jí honila spousta myšlenek. Holýma rukama se proti tomu podsaditému, silnému banditovi bránit nemohla. Musela ho tedy ukolébat, musela předstírat, že její odpor je zlomen. Přestane být ostražitý a pak ho bude moci zabít. Jednou…

Patterson ukázal na její sukni. „Vysvleč to!“ zavrčel. „Jestli nechceš, tak ti pomůžu!“

Miriam se celá chvěla. Znovu pohlédla do míst, kde zmizel hnědák s jejím otcem v lese. Patterson ho zasáhl, to bylo jisté, ale možná to zranění nebylo tak těžké. Snad jí bude moci přijít na pomoc. Nebo pomoc přivést. McDee už nestál na straně soudce. McDee by přijel, kdyby o tom věděl.

„Co je, chico?“

Miriam se usmála a stáhla si sukni.

Patterson zadržel dech. Pod sukní byla nahá. Upřeně na ni hleděl. Vyschlo mu v hrdle. Oblečená byla krásná, ale takto vypadala jako

mistrovské dílo nějakého geniálního umělce.

„Ne tady,“ řekla Miriam a ukázala na červenou skálu. „V nějaké jeskyni, Pattersone!“

Patterson přivřel oči. Nevěřil jí, ale jak by jí mohl odporovat? Možná se přece jen mýlil a jednalo se o ženu, která se podrobí svému osudu, když se zlomí její odpor.

„Za tím vodopádem,“ chraplavě řekl. „Stejně si tam musím něco vzít.“

Miriam přikývla. V duchu se vrátila o půl roku zpátky. Jeskyně za vodopádem! Museli tam něco ukrýt, právě když jim s Yagadem zkřížili cestu.

Srdce jí divoce bušilo. Její nádherná ňadra se rychle zvedala a zase klesala.

„Běž první, Miriam,“ řekl Patterson ztěžklým hlasem. „A nezkoušej nějaký trik. Nepovedl by se ti!“

Patterson kráčel mělkou vodou tři kroky za ní a vedl za uzdu svého koně. Ještě nikdy neviděl tak krásnou ženu.

+ + + + +

Poté, co padl výstřel, jeli jako o život. Yagade nepochyboval o tom, že se střílelo u jezera pod vodopádem. Krátce nato uslyšeli ženský výkřik.

Miriam!

Věděla, že utekl. Věděla, že ze všeho nejdřív pojede do míst, kde to všechno začalo. Čekala ho tam.

Miriam!

Deset yardů před krajem lesa Yagade seskočil ze sedla. Dál běžel pěšky. Dva yardy před břehem se vrhl k zemi, aby se pak pomalu plazil po vlhké půdě.

Potom je spatřil.

Miriam se brodila jezírkem pod vodopádem. Byla nahá. Na břehu ležela roztrhaná blůza a sukně. Za ní kráčel Ray Patterson, který, až přebrodili jezírko, pod vodopádem hodil uzdu přes keř a vydal se za Miriam. V pravé ruce držel šestiraňák.

Yagademu se nahrnula krev do hlavy. Rozrušení jej málem připravilo o rozum.

Když už chtěl vyskočit, objevil se vedle něj Fairman a přitlačil jej k zemi. Nikdy by neřekl, že ten malý mužík má takovou sílu.

„Chceš ji snad oddělat, Apači?“

Yagade se na něj otočil. Trvalo to snad dvě tři sekundy, pak Miriam a Patterson zmizeli za vodním závojem. Yagadeho rozrušení opadlo.

V následujícím okamžiku uslyšeli tlumené sténání znějící z keřů po jejich pravé straně. Yagade se odplazil tím směrem.

V jedné dolince tam ležel Jefferson Jenkins. Napravo od něj, mezi keři, stál jeho hnědák.

„Yagade!“

Jefferson Jenkins se sténaje obrátil. Yagade spatřil zakrvácenou košili starého farmáře, v jehož očích byl horečnatý lesk. Klekl si k němu, rozepnul mu košili a utřel mu krev z rány.

„Na to nezemřeš, staříku,“ poznamenal.

Zrzavý muž se křečovitě zašklebil. „Apači byli vždycky lháři, rudochu!“

„Správně,“ přikývl Yagade. „Ale nikdy nelžou příteli, bledá tváři!“

Jefferson se se sténáním posadil. Jeho pohled byl upřen směrem k jezírku. Hukot vodopádu byl tak silný, že přehlušil vše ostatní.

Téměř vše, nikoli však dusot koně, který se blížil od východu. Fairman zvedl ruku. O vteřinu později zmizel v křoví.

„Čekala na tebe, rudochu,“ řekl farmář.

„Vím.“

„Miluje tě, rudochu.“

„Vím,“ přisvědčil Yagade, „za posledního půl roku jsem nemyslel na nic jiného než na Miriam.“

„To je dobře,“ zabručel starý Jenkins. „Je načase, abych se dočkal vnuka, Yagade. Dokážeš si to představit, rudochu? Apač se zrzavými vlasy!“

Yagade se usmál a obrátil se, když za ním zašelestilo křoví. To první, co viděl, byla hvězda, od níž se odráželo slunce. Teprve pak poznal vysokého Texasana McDeeho. Fairman vedle něj vypadal jak skřítek.

„Viděl jsem Pattersona odjíždět z města,“ vysvětloval McDee svůj příjezd. „Říkal jsem si, že ho přivedu zpátky do města a ukážu mu jeden starý zatykač…“

Yagade kývl k jezírku. „Je v té jeskyni. Spolu s Miriam.“

„O.K.“ McDee přikývl a odsunul si stetson. „Pak ho tam…“

Yagade zavrtěl hlavou. McDee pohlédl do neúprosných, tvrdých očí, které se třpytily jak rosa v ranním slunci, a smlčel to, co chtěl říci.

„Patterson je můj, šerife. Svým falešným svědectvím mě dostal do trestaneckého tábora a teď odvedl mou snoubenku do té jeskyně. Přivedu Miriam odtud. Potom ho můžeš mít, jestli ještě bude naživu!“

Fairman si odkašlal. „Nebylo by dvakrát moudré ho oddělat,“ tiše poznamenal. „Mrtví nemluví, Yagade. A ty potřebuješ někoho, kdo bude mluvit!“

Yagade vstal a pohlédl na starého Jenkinse, jehož tvář byla zkřivena bolestí. Teprve, když si farmář všiml, že se na něj Yagade dívá, pokusil se o úsměv.

„Má Miriam a použije ji jako rukojmí, Yagade,“ tiše řekl Jenkins. „Nemáš šanci se tím vodopádem dostat do jeskyně. To přece víš, rudochu, ne?“ Yagade přikývl a kývl na Jenkinsova hnědáka. „Ještě pořád s sebou všude taháš dynamit, staříku?“

„Jistě,“ přisvědčil Jenkins. „Člověk nikdy neví, jestli něco nebude muset vyhodit do povětří, aby se dostal ke zlaté žíle.“

Fairman si utřel krůpěje potu z čela.

„Umíš s tím zacházet, Fairmane?“ zeptal se Yagade.

„To jsem uměl ještě, když ty ses ve wigwamu učil chodit, rudochu,“ zavrčel Fairman. „Ale na co to, sakra, chceš?“

„Na to, abych mu nahnal strach,“ odvětil Yagade. „Musíme tě tu nechat samotného, staříku.“

Jenkins přikývl. Díval se, jak Yagade jde k hnědákovi a vytahuje z jeho sedlových kapes tyčky s dynamitem. V míšencových pohybech viděl odhodlanost a v tom momentě si byl jistý, že Miriam znovu uvidí.

„Všimne si nás, teprve až budeme za vodopádem,“ řekl Yagade, když se s McDeem a Fairmanem vydával na cestu. „Ta skála je porézní a podemletá vodou. Čtyři nálože dynamitu by měly stačit na to, abychom zasypali vchod do jeskyně.“

„Jenže pak je tam oba uvězníme…“

Yagade pohlédl na McDeeho a zavrtěl hlavou. „Dál nahoře, mezi keři je ještě jeden vchod, McDee. Vlezu dovnitř a vytáhnu odtud Miriam nebo tam zemřu s ní. Ty zůstaneš tady u vchodu, Fairman se mnou půjde ke vchodu…“

„Sakra, já jsem šerif…“

„Zapomeň na to, dokud nebude po všem,“ prohodil Yagade. „Pak budeš znovu šerif a doufám, že tě při konání tvých povinností nikdo a nic nezastaví!“

+ + + + +

Patterson se opíral o strmou skálu. Hleděl na Miriam, na jejíž nádherné tělo dopadalo světlo pronikající dovnitř kruhovitým vchodem jeskyně. Byli zhruba deset yardů od vchodu. Tady se jí chtěl zmocnit. Tady, kde v jednom zákoutí byly schovány vaky s armádními penězi. Stačilo po nich jen sáhnout. Ale jedno po druhém. Nejdřív Miriam, potom peníze!

„O.K.,“ zavrčel. „Teď jsme v jeskyni, chico!“

Chvějícími se prsty Patterson rozepnul knoflíky košile. Miriam tiše stála opodál. Číhavě na něj hleděla, ale to v tom přítmí nemohl vidět.

„Nechceš mi pomoct se vysvléct, Chico?“

„Možná bych ti mohl pomoct já, Pattersone!“ ozval se čísi hlas od vchodu.

Patterson sebou trhl. Miriam vykřikla.

„Yagade!“

Patterson rychle vytáhl šestiraňák a vypálil do vchodu. Pak přiskočil k Miriam, objal ji levou rukou a přitáhl ji k sobě.

„Yagade!“

Pattersonův chraplavý smích přehlušil výkřik Miriam. „Nechceš přece, aby se jí něco stalo, Apači?“

Žádná odpověď.

Patterson přivřel oči. Bylo nemožné, aby se někdo dostal do jeskyně, aniž by ho on viděl a mohl na něj střílet.

„Hej, Apači! Jsi sám?“

„Jako vlk v noci, Pattersone.“

Miriam se zachvěla. Musela se přimět k tomu, aby banditovi nekladla odpor. Měla pocit, že Yagademu pomůže jen tak, když zachová klid a Pattersona tak ukolébá.

„Možná chceš, abych přiznal, že jsem vypovídal falešně, Yagade. Já vím, žes toho zástupce zastřelil v sebeobraně. Tři moji muži to vědí také. Mohl bych je přimět k tomu, aby teď změnili výpověď. Líbilo by se ti to, Yagade?“

„Výborně,“ zazněl zvenčí Yagadeho hlas.

„O.K., pak přijď sem, ať si o tom můžeme promluvit. Miriam tě čeká!“

Měla klidně čekat, ale nedokázala to.

„Ne, Yagade!“ vykřikla. „Zastřelí tě!“

V návalu hněvu ji Patterson udeřil. Miriam upadla.

„To nestačí, Pattersone!“ zvolal Yagade.

Patterson se zasmál a namířil kolt na Miriam. „Ty chceš ty peníze, co?“ vykřikl. „Ty jeden apačský bastarde, tys už před půlrokem věděl, že jsme tu ukryli ty uloupené peníze. Tys to věděl, co?“

Opět mu odpovědí bylo ticho.

„Mohli bysme bez problémů zmizet, Yagade! Než soudce přijde na to, že jsme utekli i s jeho penězi, budeme už dávno v Sonoře!“

Ticho.

Miriam vstala. Musela se opírat o stěnu jeskyně. Podlamovala se jí kolena. Udiveně a rozrušeně zároveň pohlédla na Pattersona. „Ty peníze z přepadení,“ tiše řekla.

Zvenčí se ozvaly dva výstřely.

Patterson a Miriam odstoupili dál do hloubi jeskyně.

„Ty ses zbláznil, indiáne!“ zvolal Patterson a vypálil do vchodu. „Můžeš trefit Miriam a potom…“

V následujícím okamžiku se ozval ohlušující výbuch. Skála se chvěla, padaly kameny, zvedal se prach.

Když se prach znovu usadil, uviděli, že tam, kde ještě před chvílí byl vchod do jeskyně, je nyní zával, kterým jen tu a tam slabě prosvítalo světlo.

„On se zbláznil!“ zavyl Patterson. „Ten Apač se zbláznil! Chce nás oba zabít a vzít si ty peníze, až zhebnem!“

Miriam si promnula pálící oči. Patterson neměl pravdu. Yagade se nezbláznil. Zavalil vchod proto, aby Pattersonovi znemožnil útěk.

Věřila, že Yagade už si nějak poradí. Nic a nikdo touto vírou nemohl otřást. Ani ten výbuch.

+ + + + +

Ta díra byla černá a vanul z ní chlad. Yagade neviděl na dno. Kdyby byl pověrčivý, mohl by si myslet, že ta díra vede do pekla.

Spustil do té černočerné díry laso. Jeho konec přivázal kolem kmene prastaré zakrslé borovice.

„Bylo by pro tebe lepší, kdybys ho nezabil, Yagade,“ tiše poznamenal Johnnie Fairman a položil mu ruku na rameno.

Yagade neodpověděl. Pevně sevřel laso a o něco později zmizel v díře.

Spustil se již deset, pak patnáct a potom dokonce dvacet yardů hluboko. To světlo nahoře bylo jako první stříbrný přísvit rána, o kterém není jisté, jestli vůbec bude.

Jeho tělo se houpalo sem a tam. Narážel na ostré výčnělky stěn šachty. Krvácel z několika drobných ran. Navíc ho začaly bolet staré rány, které mu ošetřil navažský šaman.

Spouštěl se dál. Jeho myšlenky byly soustředěny na jediné: na Miriam! Díky tomu nevnímal bolest.

Pohlédl dolů. Jeho oči si pomalu zvykly na temnotu, která byla jen na první pohled černá a neproniknutelná. Když se jí přizpůsobil, dokázal jí prohlédnout a orientovat se v ní.

Když se dostal ke konci lasa, zbývaly mu na dno šachty ještě tři yardy. Yagade neváhal ani na okamžik a pustil se. Mrštně jako kočka dopadl na všechny čtyři, odpružil náraz a pak byl zase na nohou.

Někde nahoře stál Fairman. Yagade si byl jistý, že ten malý pistolník ze San Franciska, kterého na tento případ najmul plukovník Carlton, se v těchto okamžicích potil víc než on sám.

Chodba vedla napravo. Byla to práce vody, nikoli lidských rukou. Chodba byla tak vysoká, že se v ní mohl člověk pohybovat vzpřímeně.

Yagade tápal. Každý jiný by ztratil orientaci, ale Yagade se pohyboval s jistotou netopýra. Po zhruba 30 yardech se štola rozdvojovala. Yagade si musel vybrat, kam jít dál.

Na chvíli se zastavil, aby se pak rozhodl. Štola, kterou si vybral, byla tak nízká, že se musel plazit. Mírně stoupala.

Dvakrát se musel zastavit, aby znovu popadl dech. Pak pokračoval dál, aniž by pochyboval o tom, že si zvolil tu správnou chodbu.

Po dalších deseti minutách je uslyšel.

„Ten zatracený bastard!“ řekl Patterson.

Miriam se tiše smála.

Yagade naslouchal. Ne, Miriam se nebála. Věřila mu. Věděla, že by dal svůj život za to, aby ji zachránil.

Plazil se dál. Úzká chodba ústila do hlavního dómu jeskyně, přesně tak jak si představoval. V jejím ústí, zhruba čtyři pět yardů nad dnem dómu se Yagade přitiskl ke skále. Viděl, že Miriam, nahá a chvějící se, se opírá o protilehlou stěnu. Viděl její velké oči a nenávist, která se v nich zračila. Byli si s Miriam podobní. Velmi podobní. Bezděky pomyslel na to, co říkal Jefferson Jenkins o zrzavém Apačovi.

„Hej, Yagade!“

Patterson byl nervózní. Na rozdíl od Miriam měl strach. Obrátil se doleva, ke stěně, a lačným gestem sáhl do škvíry, aby pak odtud vytáhl několik vaků.

US CAVALRY!!

Ten nápis již byl napolo smazaný, ale Yagade ho za té nešťastné občanské války viděl tak často, že ho poznal i teď.

„Mám zatraceně hodně peněz, Apači. Dvě stě tisíc dolarů. Víc, než si oba kdy vyděláme. Tomu děvčeti jsem nic neudělal. Hej, Miriam!“

Miriam se napnula.

„Sakra, řekni mu, že jsem ti nic neudělal!“

„Oddělej toho psa, Yagade!“ zvolala zrzavá kráska. Potom vzhlédla. Očima prohledávala rozpukané stěny skalního dómu - a pak ho spatřila!

Musela ho vidět, Yagade si byl jistý. Nedala však na sobě nic znát a okamžitě sklonila hlavu, pohlédla na Pattersona a usmála se.

„Neměj strach,“ tiše řekla. „On přijde!“

„Jsi si jistá?“ otázal se Patterson s nepochopitelnou nadějí v hlase.

Miriam přikývla, odstoupila od stěny a odkráčela až do středu dómu, kde se zastavila. „Naprosto jistá,“ odvětila. „Ale asi to bude ještě nějakou dobu trvat. Chce, aby ses uškvařil ve vlastní šťávě. Možná chce ty peníze všechny.“

Patterson zavrtěl hlavou. „To dřív oddělám tebe i jeho!“

Miriam se nepřestávala usmívat.

V tom momentě Yagade pochopil, že mu Miriam chce pomoci. Patterson stál tak nevýhodně, že na něho seshora nemohl skočit. Miriam se ho snažila nalákat do správné pozice.

„Pojď sem, Pattersone,“ zamumlala a dráždivě se pohladila po ňadrech. Okamžitě jí ztvrdly bradavky. „Může to trvat dlouho, Rayi, a…“

Yagadeho svaly byly napnuté a tvrdé jako ocel. Upřeně hleděl na stín muže, který nesl část viny za jeho neštěstí, protože pracoval pro soudce. Uloupil to zlato, falešně svědčil u soudu a dostal ho do tábora.

Patterson kouzlu Miriam neodolal a vydal se za ní.

Yagade se odrazil a vrhl se vpřed. Jeho indiánský jekot rozechvěl skálu a ochromil Pattersona. Teprve v posledním okamžiku se Patterson pokusil otočit a sáhnout po zbrani.

Příliš pozdě. Než mohl sevřít pažbu koltu, dopadl na něj Yagade a srazil jej k zemi.

Míšencův výkřik jej málem ohlušil. Patterson se zoufale bránil. Pěstí udeřil Yagadeho do brady, ale bez většího účinku. Muže, který ho tolik nenáviděl, nemohl setřást jedním úderem pěstí. Toho by možná nezastavil ani kulkou.

Yagade ho slepě mlátil. Nevěděl, kam ho zasahuje. Zasypával jej údery, i když už Patterson ochabl. Bil ho tak dlouho, dokud neucítil ruku na svém rameni. „Pověsit mohou jen živého, Yagade,“ řekla Miriam.

Přestal, padl na zem a zavřel oči. Cítil, že stojí vedle něj, ale ještě stále tomu nevěřil.

„Yagade.“

Otevřel oči a pohlédl na ni. Byla krásná, jako by se mu zdála, jenže toto byla skutečnost. Sedla si vedle něj, přitulila se k němu svým teplým tělem a umlčela ho polibkem, když chtěl něco říct. Neustále jej něžně hladila.

Pak přišly bolesti. Myslel si, že mu snad pukne tělo. Projevila se únava, která se v něm nastřádala za poslední dny, a on si vůbec poprvé pomyslel, že to dokázal. Vrátil se domů a Miriam na něho čekala.

„McDee!“

„Yagade!“

„Odstřel ten zatracený zával a zavolej Fairmana!“

Miriam si lehla k němu. V okamžiku výbuchu byli dost daleko od vchodu, takže se jim nic nestalo, pouze museli nějakou dobu polykat prach.

Když se prach usadil, do jeskyně proniklo oslepující denní světlo. Yagade a Miriam vstali a vyšli ke vchodu. McDee tam stál a vyjeveně hleděl na nahou krásku.

„Leží vevnitř,“ chraplavě řekl Yagade. „Všechno slyšels a jsi šerif, Texasane!“

„Kdy přijdeš do města?“ zeptal se McDee.

„Až budou viset,“ odvětil Yagade. „Všichni, včetně soudce Danielse. Ale o to už se postará Fairman a plukovník Barner. Ty peníze jsou taky v jeskyni.“

Pak sešli k jezírku. Miriam si oblékla sukni a cáry blůzy. Potom se objevil Fairman. Šel do jeskyně, aby McDeemu pomohl. Yagade věděl, že nalezl přítele. Znovu se uvidí na svatbě. Potom budou mít dost času, aby si o všem promluvili.

Chytil Miriam za ruku a řekl: „ Stařík leží s kulkou v hrudi v křoví. Není to zlé, snadno to zvládne. Řekneme mu, že bude mít zrzavého apačského vnuka?“

Miriam se k němu přitulila. To jako odpověď stačilo.