John Kirby

Colorado western 069. Legionář

Kaňonem se ozval ohlušující třesk výstřelů, jehož ozvěna zněla ještě dlouho potom. Ten kaňon byl peklem na zemi.

My ale půjdeme dál, pomyslel si Roger Ferral, musíme dál, i kdybychom při tom všichni zhebli.

Roger Ferral byl prostý voják Cizinecké legie, zpocený a naplněný strachem. Cítil, jak se jej zmocňuje vztek.

Viděl těla lidí a zvířat ležet horkém mexickém písku, slyšel ozvěnu salv stovek pušek a cítil pach střelného prachu. Cloumala jím nenávist k nadřízeným víc než kdy předtím.

Dostal rozkaz zaútočit, ačkoli bezvládná těla jeho vojáků v modrobílých uniformách dokazovala, k čemu takový rozkaz vedl.

Naše postavení je bezvýchodné, pomyslel si Roger. Bezvýchodné!

Jeden z důstojníků zabručel cosi na kaprála Liellea a mohutný kaprál zvolal: „První oddíl připravit k útoku! Bajonety nasadit!“

Roger naslouchal salvě kulek a zcela automaticky nasadil dlouhou čepel na hlaveň pušky. Tolik štěstí, kolik teď budeme potřebovat, pomyslel si, není na celém světě.

„Naskočit - pochodem v chod!“ zvolal Lielle a Roger si chvíli pohrával s myšlenkou ho zastřelit. Už však j enom kdyby ho tam našli takto ležet, by znamenalo, že ho zastřelí. Zatímco druhé oddíly střídavě střílely, aby kryly ostatní, Roger vstal a pískem se vydal k legionářům, kteří právě před ním útočili na nepřítele.

Dokud legionáři stříleli, ostřelovali je shora jen ojediněle, a tak mohli dorazit k suťovému svahu beze ztrát.

Roger v prachu viděl nejasné postavy, když běžel po svahu. Shora se ozvalo několik výstřelů. Kulky narazily na skálu nebo na maso. Před Rogerem se jeden voják skácel k zemi. Jedna z kulek mu proletěla s nepopsatelně odporným zvukem kolem uší a Lielle zabručel: „Pozor - pal!“

Když zdolávali svah, nabíjeli za běhu pušky. Roger si koutkem oka všiml, že druhý oddíl se pokouší dostat se na svah zboku a napadnout rebely z křídla.

Z rokliny zazněla další salva, která jim na několik vteřin ulehčila od ostřelování zeshora. Roger se zadýchán dostal k bradlu, od něhož se pak musel prodrat zaprášeným, trnitým křovím. V očích ho pálil pot. Ruce měl černé od dýmu.

A potom před sebou spatřil povstalce.

Jeden muž v bílém na něj právě chtěl namířit starodávnou pistolí, kterou krátce předtím nabil. Roger jednal reflexivně a teprve v okamžiku, kdy zacílil pušku, si uvědomil, co dělá. Zaváhal.

Zaváhal, protože viděl, že ten druhý má strach stejně jako on. Rebel zbledl a při pohledu na francouzskou pušku křečovitě sevřel dlouhohlavňovou pistoli s křesadlem.

Mladý muž rázem zestárl o mnoho let - v okamžiku, kdy se rozhodl. Trhl pistolí a Roger zmáčkl spoušť.

Když se rozplynul dým, spatřil toho druhého ležet bezvládně na zemi, v krvi a s pistolí v prachu.

Roger stále držel pušku u líce. Stál tam jako přikovaný a přes střelbu, výkřiky a hvízdot odražených kulek se v jeho duši rozhostilo naprosté ticho.

Náhle se vedle něj objevil Lielle, celý černý od kouře, takže vypadal jako démon. Chraplavým hlasem zvolal: „Tak dělej, Ferrale, doraz ho!“ Na to strčil Rogera směrem k ležícímu Mexičanovi. Roger s odporem pohlédl na špičku svého bajonetu, načež odvětil: „Je už přece mrtvý, Liellei.“

„Dál!“ vykřikl Lielle a vyrazil do svahu. Jako na povel se náhle rozhostilo ticho. Z dálky zněla ozvěna střelby.

Před Rogerem se rozkládala široká rovina plná písku, kaktusů a trnitých keřů, nad kterou se tetelil vzduch a kterým plul pomalu k severu velký oblak prachu. Povstalci sebrali své raněné a odjeli. Nebyli připraveni na to, aby odpověděli na sebevražedný útok legionářů obdobně sebevražednou taktikou a drželi pozice za každou cenu.

Jsou chytřejší než my, pomyslel si Roger. Neženou své lidi do takových útoků. Udeří a zase rychle zmizí, tak jako teď, když jsme nic netušíce pochodovali roklí a náhle nás napadli shora.

Opatrně uvolnil kohoutek pušky a pohlédl do rokliny, v níž se shromažďovaly oddíly třetí setniny. Mrtví a ranění byli příliš vysokou cenou za toto zanedbatelné a nedůležité vítězství.

„Shromáždit!“ vykřikl kaprál Lielle. „Zastrčit zbraň! V dvojstupu pochodem v chod!“

Když scházeli po právě dobytém svahu, spatřil Roger mezi keři ležet tělo onoho mladého muže. Vypadá jako rozbitá porcelánová panenka, trpce si pomyslel Roger.

Je to první člověk, kterého jsem v životě zabil.

+ + + + +

Byla už noc, když třetí setnina vjela pod praporem do pevnosti Bermejillo. Bylo to o něco méně než šedesát mužů na koních, kteří byli stejně tak zaprášení a unavení jako jejich jezdci. Kasárenský dvůr osvětlovaly pochodně, na hradbách obcházely stráže. Chladná bríza si pohrávala s trikolorou vlající nad budovou velitelství. Z druhé strany hradeb se ozýval koncert noční pouště - šeptání větru, vytí kojotů, cvrčení cikád a jiného hmyzu.

Roger čekal v dlouhé, mlčící řadě legionářů, dokud nesesedl kapitán du Grandsac. Byl to energický mladý důstojník, tmavovlasý a elegantní muž, který se Rogerovi od srdce hnusil. Svým rázným způsobem podal hlášení, a poté co plukovník DePeril zmizel v hlavní budově, začal přesný ceremoniál sesedání a nástupu. Ranění byli do pevnosti dopraveni krátce po boji malou eskortou, takže vojáci se poměrně brzy dostali do baráků.

Roger prošel obrovským barákem až ke své kóji vklíněné mezi dvě další. Ozýval se mdlý hovor a zvuky způsobené čištěním zbraní.

Roger sebou překvapeně trhl, když mu kdosi položil ruku na rameno. Z košile se mu vznesl obláček pouštního prachu.

„Vypadáš dost zničeně, chlape!“ zasmál se Jean Baptiste smíchem veterána, který přečkal další lítý boj. „Když jsem šel poprvé do boje já…“

„Prosím tě, nech mě na pokoji!“

Roger se posadil na pryčnu, sundal si čepici a s odporem ji odhodil. „Ta válka mě odvaří!“

Jean Baptiste na něj pohlédl svýma chladnýma šedýma očima.

„To přejde, chlapče! Přihlásil ses dobrovolně, nebo ne?“

„Dobře víš, že jsem se musel přihlásit! Myslíš, že se mi chtělo kvůli něčemu, co jsem neudělal, jít na deset let do basy? A za hranice bych se nedostal, nedostal bych se ani z Marseille, měl jsem v kapse dva centimy…“ Roger se odmlčel. Ten příběh už vyprávěl až příliš často. „Nemyslel jsem si, že v Mexiku budu muset střílet na rolníky, kterým chce náš císař ukrást jejich zem!“

Jean Baptiste pokrčil širokými rameny a začal lhostejně čistit pušku. Roger věděl, že při ranním nástupu musí být dokonale čistá. Jinak ho mohl potkat nějaký hodně nepříjemný trest.

„Cítil by ses líp, kdyby to tu byla spravedlivá válka?“ hrubě se zasmál Jean Baptiste. „Kulky by v ní lítaly stejně. I já jsem to nenáviděl, když jsem začínal - ale jsou i hezčí chvilky. Jenom počkej, až ty ubohé Mexičany porazíme, pak budou ženy, sluhové i víno a ty nebudeš vědět, na co máš chuť víc. Proklatě tu ztloustneme, jak si tu budeme žrát. Za několik let se z Bermejillla stane ústav lenochů na odpočinku.“

„Za pár let tu někde budeš ležet pod zemí s prostřelenou hlavou hlavu, chlape,“ zvesela prohodil Frank O’Donnell, mladý, štíhlý bývalý námořník, který vyměnil dril na anglické lodi za něco ještě mnohem horšího ve francouzských a anglických kasárnách. Pobaveně se usmíval. Celá tato válka pro něho byla jen jeden velký žert.

„Uvidíme, kdo přijde o hlavu,“ chladně odvětil Jean Baptiste.

Roger naslouchal jejich drsným vtipům a přál si, aby byl zas v Marseille. S vypětím všech sil a s velkým štěstím tam unikl z kriminálnické čtvrti, to ano, ale to, že se dostal z deště pod okap, mu rozhodně nepřipadalo směšné. Lhostejně si čistil pušku a myslel na toho mrtvého chlapce a na útěk.

Musím odtud pryč! Všechno je to šílené.

Ale jak? Jak?

„Pozor!“ zabručel kdosi u dveří a muži v mžiku stáli vedle svých postelí. Kaprál Lielle stál ve dveřích ve své parádní uniformě. Po boku měl šavli a pistoli. S ním vstoupil dovnitř kapitán du Grandsac, hbitý jak kočka, s chladnýma očima, jež jako by hledaly v obličejích mužů neposlušnost a výzvu.

„Chlapi,“ chladně a tiše řekl kapitán. Nemusel křičet. V tom tichu ho všichni dobře slyšeli. „Dnes jste bojovali celkem slušně, ale musí se to zlepšit. Chyb bylo až příliš mnoho. Buďte statečnější!“

Statečnější! pomyslel si Roger. A kdes byl ty, hrabě z Grandsacu? Seděl sis v bezpečí za skalou a vydávals rozkazy. Nemusels běžet do toho svahu, ale řád za to určitě dostaneš! Při pohledu na šviháka kapitána mu bylo na zvracení.

„Máte za sebou tvrdý boj, proto očekávám, že se přihlásí dost dobrovolníků pro popravčí četu, kterou potřebuje plukovník DePeril. Zítra ráno budou zastřeleni tři sabotéři, které jsme chytili předevčírem. Tak co, kdo se hlásí?“

Hned se zvedly tři a pak čtyři ruce, váhavě pátá.

Roger ty tváře znal. Vy bastardi, pomyslel si, uděláte všechno, jen abyste se zalíbili panstvu.

Kapitán du Grandsac cosi tiše prohodil ke kaprálu Lielleovi a ten okamžitě zařval: „Jenom pět mužů?! Co je to za bordel?! Já vám ukážu! Ty a ty a ty, jste přiděleni.“ Kaprál se svýma malýma očima rozhlížel po místnosti. „Ty - a ty, Ferrale. Beztak jsi ten nejlínější flákač ze všech! Zítra ráno se mi budete hlásit.“

Sakra, pomyslel si Roger. Všechno se obrátilo proti němu. Když oba nadřízení odešli a ceremoniál pozdravů skončil, padl na pryčnu.

Jean Baptiste na něj účastně hleděl.

„Ten ksindl Lielle,“ přidušeně řekl Roger. „Zasedl si na mě. Ví, že se mi zabíjení hnusí.“ Při představě toho, že by měl třikrát vystřelit na bezbranné, svázané lidi, se mu udělalo špatně. Možná budou tak mladí jako ten muž dnes v poledne, nebo tak staří jako jeho otec.

„To přejde,“ poznamenal Jean Baptiste. „Ti chlápci, na které budeš zítra střílet, by nám všem chladnokrevně prořízli hrdla, kdybysme jim dali příležitost. Někdo to udělat musí. Dívej se na to tak.“

„Jsme v jejich zemi,“ prohodil Roger. „Potlačujeme je a zabíjíme - a zabíjíme a zabíjíme. Ve jménu rovnosti, volnosti a bratrství. Už mám toho až po krk! Vypařím se!“

„Zbláznil ses?“ zašeptal Jean Baptiste. „Zastřelili by tě, kdyby tě chytili!“

Roger se posadil. „Kdysi jsem mimo jiné učil španělštinu,“ řekl. „Vím, kde se ve vesnici můžu ukrýt. Až se dostanu z pevnosti a budu sedět na koni, tak mě už nikdo nikdy nenajde. Mám mapu i trochu peněz.“

Vždyť to nemám v plánu teprve ode dneška, řekl si. Mohl bych prodat pušku a v případě potřeby

i koně a tak jako rebelové odejít do nějaké odlehlé vesničky v horách. Všechno, co potřebuju, je osel, mexické šaty a trocha jídla. Vím, kde to sehnat. S trochou štěstí bych mohl zmizet do konce války.

„S trochou peněz by ses dostal daleko, to určitě,“ řekl zamyšleně Jean Baptiste. „Ale proč, Rogere? Proč?“

Roger se hořce usmál.

„Vždyť to vidíš sám, kamaráde. Protože válka není pro mě. Chci mít svůj klid!“

„Jestli tě chytnou, tak ho budeš mít rychleji, než ti bude milé,“ varoval ho Jean Baptiste. „Rozmysli si to. Ráno je moudřejší večera.“

„Ráno bude pozdě,“ chladně odtušil Roger. Nervózně si mnul ruce. Strachem se mu svíral žaludek, ale on věděl, co má dělat.

„Jeane, prosím tě jenom o jedno: Mlč, dokud nebudu pryč.“

Starší muž na něj hleděl smutnýma očima. „Jistě, Rogere, jistě. Škoda, myslel jsem si, že z tebe bude dobrý legionář. Hodně štěstí, Rogere! Drž se!“

„Díky,“ řekl Roger a díval se na široká záda svého druha, který zmizel, aby se připravil na další tvrdý den. Jean Baptiste měl za sebou stovky, ba tisíce takových dnů, ale pro Rogera Ferrala to byl poslední den v Cizinecké legii.

Tak či onak, trpce si pomyslel.

+ + + + +

Za ranního šera měl pronásledovatele v patách.

Slyšel oddechování jejich koní či klapot podkov na skále. Zvuky se v chladné pouštní noci nesly daleko.

Roger hnal klopýtajícího koně, hnědého, silného valacha, dál. I on sám už byl unavený.

Jen chlad a vědomí, že bude ztracen, pokud nebude dávat pozor, ho udržovaly čilého. Prokřehly mu prsty a vítr mu pronikal látkou jeho modré, onošené legionářské uniformy.

Měl ztuhlé nohy a okraj čepice ho řezal do čela.

Valach odfrkával a klopýtal dál.

Temná cesta nezřetelně viditelná v přítmí svítání se točila nahoru mezi narudlými skalami jako had. Tichem noci se ozývaly zvuky jeho koně. Odfrkávání, klapot kopyt a vrzání sedla.

Rogerovi duněl v uších tep jeho srdce.

Věděl, že je má za zády. Jeho bývalí kamarádi mu teď byli v patách. Zastřelili by ho, kdyby ho chytili. Buďto v boji, nebo po vojenském soudu.

Všechno se pokazilo, pomyslel si. Všechno!

Valach se zastavil. Jeho mohutná hruď se bezmocně nadouvala, nohy se mu na hladké skále chvěly. Na skálu mu od huby kapala pěna. Údolí za Rogerem bylo zahaleno temnotou, ale on slyšel jezdce, jejich ostré povely, dusot kopyt a ržání koní.

Roger nejistě slezl z koně, vzal ho za uzdu a vydal se pěšky dál.

Byl vyčerpán a chtěl si lehnout. Příliš dlouho nespal a rozrušení, které prožil poslední den a poslední noc před útěkem, mu také příliš nepomohlo.

Všechno se pokazilo, pomyslel si.

Hlídače stáje ještě přesvědčil o tom, že je kurýr. Dali mu koně.

Jenže u brány ho seržant nechtěl nechat odjet bez rozkazu. Roger ho ještě teď viděl před sebou, zavalitého Lerouxe, který neustále řval a tuto noc poslal jednoho ze svých vojáků za kapitánem du Grandsacem. Roger ho zneškodnil pažbou pušky a druhého muže rovněž. Vzal si Lerouxův revolver, otevřel bránu a zmizel ve tmě.

Slyšel za sebou výstřely a křik pronásledovatelů. Jednali rychle a on se jim ani nedostal z doslechu.

Pokoušel se je setřást, ale nepovedlo se mu to. Tu krajinu v noci neznal a cválal jí v podstatě bezcílně, jen s přáním uniknout té smečce, která se hnala za ním.

Jenže neunikl.

Stále víc se blížili.

Náhle se metr od něj odrazila od skály kulka. Bylo světlo a oni ho mohli vidět. Jednalo se o pět mužů, kteří jej stíhali, rozestavili se na serpentinách pod ním a nyní první z nich vystřelil.

Roger běžel dál a valach poslušně klusal za ním. Cesta teď vedla po rovince a kus dál se stáčela k vrcholu sedla.

Třeskl další výstřel.

Ohlédl se a spatřil pod sebou široké, oválné údolí, které tonulo v mlze. Na svahu pod ním rostlo několik zakrslých borovic a mezi nimi se blýskaly hlavně pronásledovatelů. Legionáři za ním rovněž sesedli. První utíkal jako kozorožec, vždycky po nějaké době se zastavil a počkal na ostatní

Roger běžel dál.

Kulka hvízdla kolem něho a do očí se mu dostal prach. Valach se plašil. Údolím se nesla stonásobná ozvěna výstřelu.

Roger zaklel a táhl dál. Vyčerpaný valach jej poslechl.

Legionář, který byl za ním, znovu nabil.

Roger byl již téměř v rozvodí sedla. Legionář pečlivě mířil.

Roger ztěžka dýchal. Vrávoral a chvěla se mu kolena, ale při výcviku zažil už i horší věci. Dál, jenom dál, pomyslel si.

Třeskla rána.

Valach se zatřásl a zavrávoral. Roger řekl: „Co je, starý brachu, už jsme skoro tam!“ A pak si všiml, že zvíře má na krku krev. Údolím se ještě nesla ozvěna výstřelu.

Valach udělal dva nejisté kroky a pak se zhroutil přesně na vrcholu průsmyku.

„Pane Bože,“ zašeptal Roger.

Věděl, že je ztracen.

Přiskočil k umírajícímu koni, vzal pušku připevněnou k sedlu a vytáhl ji. Pak se otočil a proběhl vrcholem průsmyku, načež se jal sestupovat na druhou stranu. Viděl dlouhé údolí, mlhu, zakrslé borovice a supy, kteří kroužili po obloze. Před ním se vinula cesta, jež vedla ke svobodě, jenže bez koně ho jistě za pár minut dostihnou.

Zarazil se.

No dobrá, uvažoval, no dobrá.

Otočil se a přikrčen jako vzorný voják běžel zpátky, aby se skryl za tělem koně, což byla jediná možnost úkrytu.

Jeho pronásledovatelé ho viděli zmizet za průsmykem a nebudou předpokládat, že se vrátí, aby se jim postavil. Položil vedle sebe bajonet a ukořistěný revolver, natáhl kohoutek pušky a čekal.

Když sejmu všech pět, pomyslel si, budu mít pět koní. Budu je moct pořád měnit a už mě nikdy nedoženou.

Pod ním se ozval šramot.

Sdělal si čepici a neuvěřitelně opatrně vyhlédl zpoza hlavy mrtvého valacha na cestu.

Vojáci se opět zformovali a nasedli na koně. Vedl je kaprál, kterého Roger neznal. Pomalu jeli po strmé stezce, jisti si tím, že Rogera na druhé straně doženou. Pušky měli položené na sedlech.

Dostanou mě, pomyslel si Roger, ale nebude to zadarmo.

Jaká ironie, říkal se, když pozoroval hubeného kaprála a jeho muže. Utekl jsem, protože jsem nechtěl dál bojovat, a teď musím bojovat proti vlastním kamarádům.

Kamarádům?! Zmocnil se ho hněv. Pěkní kamarádi, když na něho střílejí. Klidně by ho postavili ke zdi. Možná by ho politovali, ale přesto by ho zastřelili. Tak jako mexické bojovníky za svobodu, kteří teď možná stojí u zdi v pevnosti Bermejillo.

Ještě kousek, pomyslel si Roger. Musím je nechat přijet blíž, ať na ně můžu střílet z koltu. S dlouhými puškami a na koních jsou v nevýhodě. Při troše štěstí….

Rozstřílejí tě, trpce si uvědomil. Viděl, jak se muži blíží, viděl pěnu na kůži koní a unavené, zaprášené tváře legionářů.

Z toho už tě nikdo nedostane.

Přesto opatrně sáhl po pušce a pečlivě a pomalu zalícil. Do zad mu svítilo vycházející slunce.

+ + + + +

Plukovník Federico Canzoles vypil svou kávu, zívl si a pohlédl do vycházejícího slunce. Ve vedru začala ranní mlha mizet a dole v údolí se objevily špičky osamělých stromů.

Canzoles si protáhl široká ramena a odhodil pončo, do kterého se oblékl za ranního chladu. Uslyšel za sebou kroky svého pobočníka, majora Aceja, a pomalu a ladně vstal. U jeho nohou doutnal popel táborového ohně.

„Muži jsou připraveni k odchodu, mi coronel,“ řekl Aceja, hubený muž s tmavými vlasy a úzkým, asketickým obličejem. Canzoles se otočil a rozhlédl se po dlouhé, křivolaké řadě ošuměle vyhlížejících postav v pončech, sombrerech, se starými puškami a vychrtlými koňmi.

Přesto se cítil hrdý. Byl velitelem padesáti mužů, a kdyby chtěl, mohl velet i třem stovkám. Důvěřovali

mu, jinak by nebyl jejich plukovník. Neměli dobré zbraně a žádné vzdělání, ale chtěli bojovat proti Francouzům, porazit je a vyhnat ze země.

„Francouzi se zalknou strachy, až se objevíme!“ zvolal Canzoles a jeho hlas se odrážel od skal. „Pojedem teď dolů do vesnice a rozdrtíme tam ty žabožrouty. Tu zatracenou pevnost vymažeme z povrchu zemského. Vyženeme ty parchanty, kteří se drancují naši zem, a postaráme se o to, aby se tu už nikdy neukázal žádný Francouz. Chcete to, compadres?“

Křičeli jeden přes druhého plni nadšení. Jejich beztak neforemná řada nyní zmizela, jak začali jezdit před svým vůdcem a mávat puškami a noži. Kdyby neměli tak málo munice, stříleli by do vzduchu.

„Viva Juarez!“ vykřikl Canzoles a oni křičeli s ním.

Přišel ke svému koni, nádhernému černému hřebci, kterého zrekvírovali u jednoho haciendera, vyšvihl se do těžkého vaquerského sedla a vyjel napřed, ven z doliny, v níž tábořili.

Jeho pobočníci a důstojníci, každý s hodností, kterou si dali sami, se zařadili za něj. Mířili na západ. Brzy se rozhostilo ticho. V počínajícím denním vedru jeli po úzké, sotva rozpoznatelné pastevecké stezce, která vedla do údolí.

Po chvíli řekl major Aceja Canzolesovi: „Měli bychom být opatrní. V té pevnůstce v údolí je skoro dvacet mužů. Jsou dobře vyzbrojení a nenechají se snadno překvapit. Když nás dost dlouho udrží…“

„Proto to musí být rychlé,“ řekl Canzoles. „Tam dole je mlha. Kromě toho…“

Odmlčel se. V jeho tmavých očích byl soustředěný výraz.

Jeho důstojníci mlčeli. Byli to drsně vyhlížející, snědí chlapi, oblečení jako prostí peóni či v ukořistěných francouzských uniformách nebo jejích částech. Zastavili koně a vyměnili si znamení. Během několika vteřin celá kolona zastavila.

Skalami se ozývala ozvěna výstřelů. Staccato ran z pušek bylo stále rychlejší, pak ustalo a za chvíli znovu pokračovalo.

„Tam někdo střílí,“ řekl Canzoles.

„To musí být v průsmyku,“ dodal jeden z jeho důstojníků.

„Že by Arancito?“

„Nesmysl,“ odtušil Canzoles. „Po tom, co se mu včera nepovedla ta léčka, nebude znovu štvát své lidi proti Francouzům. Možná, že Francouzi honí nějakého pašeráka zbraní. Nebude to asi moc lidí, podle toho jak střílejí.“ Tiše zaklel. „Každopádně to slyšeli i ti chlápci v údolí.“

„Měli bysme se tam podívat,“ navrhl Aceja. Hrál si s rukojetí své šavle, kterou nosil na boku vedle svých dvou starých pistolí.

„Jistě,“ prohodil Canzoles a pobaveně se usmál. „Mohli bysme jim pomoci uniknout. To jsou určitě Francouzi!“

„Vsadím deset pesos, že jich není víc než tři,“ řekl Aceja.

Canzoles se zasmál. „Odkud bys chtěl vzít deset pesos? Ale dobrá! Vsadím se, že je jich přesně pět! Pět, kteří honí jednoho nebo dva. Podívejme se tam!“

„Jenom doufám, že tam nepřijdeme příliš pozdě,“ podotkl kdosi za ním.

„Přijde na to, kdo to je,“ řekl Canzoles, pobodl hřebce ostruhami a vydal se po stezce ke křižovatce, od níž vedla cesta na jih.

Padesát mužů ho následovalo.

+ + + + +

V okamžiku, kdy Roger chtěl zmáčknout spoušť, ho spatřili. Okamžitě zvedli pušky a seskákali z koní, nebo se přikrčili. Roger přesto vypálil. Třeskla rána a zatímco se průsmykem nesla ozvěna, srazila kulka kaprála ze sedla.

Roger se přikrčil za svého koně. Kulky se zavrtávaly do jeho mršiny. Chvatně nabíjel zbraň.

Slyšel, jak na sebe nervózně křičí, a podivil se, že jeho prsty jsou náhle tak klidné, ačkoli mu srdce bušilo jako zvon. Kaprál byl zřejmě jen zraněný. Zuřivě vydával dál rozkazy.

Roger opatrně vyhlédl ze svého úkrytu. Těsně kolem něho proletěla kulka. Viděl, že dva legionáři přiměli své koně lehnout. Zpoza nich hoj pak mohli ostřelovat a krýt tak palbou další dva, kteří kličkovali k Rogerovi. Kaprála nebylo vidět.

Roger zvedl pušku a vystřelil na běžícího vojáka, který byl deset metrů od něho. Minul ho a voják se vrhl k zemi, překulil se po svahu dolů a tam se ukryl za trnitý keř.

Roger zaklel, odhodil pušku a vzal bajonet do levé a pušku do pravé ruky.

Slyšel šramot kroků druhého vojáka, který dál běžel k němu. Třeskly další výstřely. Zřejmě nechtěli, aby vojáka ohrozil.

„Ten krám!“ zavrčel a přejel čepelí nože po hlavni revolveru, aby to znělo tak, že svou pušku znovu nabil.

Voják náhle vyhlédl.

Roger spatřil vyděšenou tvář a pušku s nasazeným bajonetem. Zmáčkl spoušť. Cítil při tom podivný chlad.

Voják odvrávoral zpátky, vystřelil a Roger ucítil tvrdý náraz do nohy, než se voják pomalu zhroutil a zůstal bezvládně ležet před mršinou koně.

Roger pohlédl na svou levou nohu, z níž mu vytryskla krev. Pokoušely se o něj mdloby. Motala se mu hlava a měl co dělat, aby neztratil vědomí.

Jsi mrtvý, pomyslel si. V nose ho dráždil pach střelného prachu, v uších mu duněly výstřely. S tou nohou se nedostaneš daleko. Potřebuješ doktora, a to znamená, že tě chytí.

A to znamená, že je s tebou veta.

Je to marné, pomyslel si. Marné!

Strhl si opasek a odvázal si dlouhou modrou šerpu - kterou tolikrát předpisově nosil - aby si měl čím ovázat nohu. Krvavá skvrna na kalhotech se zvětšovala. Věděl, že až přijdou bolesti, bude to mnohem horší.

„Altmanne!“ vykřikl kaprál hlasem skrývajícím bolest. „Altmanne, hlaste se!“

Mlčení.

Takže ten, koho jsem zabil, byl Altmann, podivil se.

Rogerovi se udělalo špatně.

Třeskla salva dalších tří výstřelů. Kdosi zvolal: „Hej, to je legionář Sasser! Mluvím za kaprála Casseaua! Vzdej se, pak se ti nic nestane! Nemůžeš nás zastavit všechny! Dostane se ti spravedlivého soudu.“

Teď přišla bolest. Zatnul zuby a sevřel pažbu revolveru tak silně, že jej zabolely prsty. Ostatní na něho cosi volali, ale on jim nerozuměl.

Další výstřely, jeden, dva.

Pokusil se potlačit bolest. Chvěla se mu ruka. Opatrně se převalil a zakázal si podívat se na nohu.

„Proč nic neříkáš?“ vykřikl muž dole. „Jsi raněný? My tě dostaneme, příteli, my už tě určitě dostaneme! Už jdeme!“

Pak třeskl další výstřel.

Roger nenápadně vyhlédl zpoza kamene a jedna z kulek mu olízla pravé ucho. Sáhl si na něj a ucítil krev. Bolest a šok se však rozpustily mezi dalšími pocity.

To chtěli, pomyslel si. Chtějí tě vylákat ven, znervóznit a pak tě zastřelit. Ten chlap, který zastřelil mého valacha, umí proklatě dobře střílet. A na takovou vzdálenost!

Uslyšel chvatné kroky a opatrně se posunul. Chvěla se mu ruka. Hleděl přes mrtvolu svého valacha a pokoušel se ignorovat bolest. Před očima měl mlhu.

Tu spatřil, že k němu běží jeden legionář, tak jako předtím Altmann.

Roger zvedl zbraň a začal střílet. Zatím měl odvahu a jeho chování řídil vzdor, takže nedbal na kulky pronásledovatelů. Vypálil třikrát, než se voják zhroutil. Potom jej jedna z kulek lehce zasáhla do pravé ruky a jeho čtvrtá rána tak zamířila do nebes.

Revolver mu vypadl z prstů mezi kamení. Slyšel sténání vojáka, kterého poranil.

Po ruce mu tekla krve. Dělalo se mu špatně.

Za jeho zády slunce stoupalo výš a výš. Začínalo být vedro.

Ještě dva, pomyslel si. Musel se velmi snažit, aby neztratil vědomí.

Promnul si prsty a s úlevou zjistil, že mu kulka zanechala jen šrám na kůži.

Měl bych se zastřelit, říkal si. Vzhlédl k modrému nebi. V krku měl sucho, ale bolest začala pomalu ustupovat, jako by mu jeho tělo už dál nepatřilo. Byl unavený, hladový a nevyspalý a měl žízeň.

Pod ním se na cestě vedoucí průsmykem nic nedělo. Přemýšleli, jestli nemají odjet, pomyslel si Roger. Nevědí, že jsem raněný. Proč prostě nezmizíte? Vezměte raněné kamarády a zmizte odtud!

Převalil se na bok a přiměl se nabít pušku. Revolver s jediným nábojem byl téměř zbytečný.

Nechci umřít, trpce si řekl, proto chci bojovat.

+ + + + +

„To vypadá dobře!“ řekl Canzoles a pobaveně se usmál. Spočítal muže, kteří leželi na cestě do průsmyku. „Bylo jich pět, ale tři jsou, jak se zdá, vyřízení, a ten, kdo je zneškodnil, je nyní vyřízený také. Kdo se má v těch Francouzích vyznat!“

Aceja ležel vedle něj a v rukou držel ukořistěnou francouzskou pušku. Ostatní muži čekali v jisté vzdálenosti, aby na Canzolesovo znamení bleskově vyrazili ze skal. „Je jich pět,“ řekl Canzoles. „Nebo šest, když chceš. Takže od tebe dostanu deset pecos.“

Aceja zavrtěl hlavou. „Ne, mi coronel. Jen dva jsou ještě schopní se pohybovat, takže jich není víc než tři. Těch deset pesos jsem vyhrál.“

Canzoles chvíli se zájmem pozoroval legionáře, kteří se pomalu plížili k třetímu, jako by se báli, že by na ně mohl být po ránu zlý.

„Mluvili jsme o počtu,“ mírným tónem řekl Canzoles, aniž vzhlédl od dramatu pod nimi. „Neříkalo se nic o tom, jestli musí být naživu nebo ne. Takže…“

„Co když ho chtějí zastřelit?“

„Nesnaž se z toho vymluvit!“ prohodil Canzoles. „Pochopitelně ho chtějí zastřelit. Asi je to dezertér.“

Pohlédl na Aceja a dodal: „Dlužíš mi deset pesos, Ramone!“

„Tady,“ řekl Aceja, sáhli do kapsy a podal Canzolesovi hrst mincí.

„Myslím, že mě něco napadlo,“ poznamenal Canzoles.

Vzal si mince a henryovku, kterou zrekvíroval jednomu americkému obchodníkovi, položil na zem.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Aceja. „Nechej je, ať se vzájemně postřílejí.“

Canzoles se zazubil. „To tě pořád zlobí těch pár pesos, Ramone?“ Rozesmál se a nabil pušku.

Na cestě se jeden z vojáků a uprchlík vzájemně pozorovali. Uprchlík vypálil z revolveru, ale minul, a druhý muž se vrhl k zemi.

„Proč nevystřelil podruhé?“ podivil se Canzoles, zamířil a vypálil na vojáka, kterého raněný netrefil. Jeho kulka legionáře zasáhla. Rozhodil rukama a zmizel Canzolesovi z očí.

Zbývající legionář, který spolu s raněným ležel za mršinou koně, se otočil a díval se, kdo to po něm vystřelil. Vypálili na sebe ve stejném okamžiku. Canzoles cítil, jak mu něco vrazilo do jeho tmavého sombrera. Legionář dole zavrávoral a zhroutil se. Skalami zněla ozvěna dvou výstřelů.

„Uměl docela dobře střílet,“ řekl Canzoles a zamyšleně si prohlížel svůj klobouk, v němž zela dírka tak na prst. „Ale ne tak dobře jako já.“

Znovu nabil pušku a spokojeně pohlédl na lesknoucí se nábojnice, které vypadly do prachu. Nato strčil do komory další dva náboje a řekl: „A teď se tam na ně půjdeme podívat.“

+ + + + +

Roger ani nevěděl, jak se dostal z bojiště. Pamatoval si jen bolest, mnoho Mexičanů, hlasy a neskonalou úlevu, že přežil.

A také zmatek.

Trochu se probral, teprve když dorazili do malého údolí se zelenými pastvinami a ovocnými stromy, v němž stálo několik zděných budov. Povstalečtí vojáci mu pomohli ze sedla a přenesli ho do jednoho z domků. Byl napolo rozpadlý a vládl v něm příjemný chládek. V rohu ležela stará sláma a po udusané podlaze běhaly slepice, dokud je jeden z Mexičanů neodehnal.

Opřel se o studenou zeď a pohlédl do slunce, jehož paprsky pronikaly oknem dovnitř a vytvářely světlé skvrny na podlaze. Bzučely tam mouchy, zvenčí se ozývaly hlasy, ale to ho teď nezajímalo.

Pohlédl na obvaz na noze a zjistil, že sice je prosáklý krví, ale ne tak moc, jak se obával. Prohlédl si taky svou špinavou, zakrvácenou legionářskou uniformu. Přemýšlel, co s ním asi Mexičané zamýšlejí dělat.

Jeho zbraně mu každopádně vzali.

Zvenčí zazněly kroky. Zacinkaly ostruhy a ve dveřích spatřil tři Mexičany, jednoho menšího a dva vysoké. Všichni na sobě měli sombrera a prosté plátěné oblečení, slaměné

sandály na nohou a pušky v rukou.

Roger přivřel oči, protože hleděl proti slunci.

Menší Mexičan k němu s cinkáním ostruh, jež měl jednoduše přivázané ke kotníkům místo k jezdeckým botám - ty ani neměl - přistoupil.

Vystoupil ze stínu a Roger překvapením zalapal po dechu.

Ten malý Mexičan byla žena!

Byla mladá, velmi štíhlá a půvabná.

Zamyšleně si ho prohlížela svýma tmavohnědýma očima. Měla úzký, snědý obličej s plnými rty a vystouplými lícními kostmi. Zpod ošumělého slaměného sombrera jí vylézaly černé vlasy a Roger si všiml, že je má vzadu spleteny do copu. V šerpě, kterou měla uvázanou kolem úzkého pasu, měla dlouhou dýku a krátkohlavňový Navy kolt. V jemných, šikovně působících rukou držela krátkou francouzskou karabinu.

Změřila si Rogera pohledem a řekla dokonalou francouzštinou s nepatrným španělským přízvukem: „Monsieur, doufám, že nejste těžce zraněn. Jsem plukovník Juaristických osvobozeneckých sil Carmencita Aragonesová. Ze všeho nejdřív vás chci ujistit, že se u nás nemáte čeho obávat.“

Posadila se naproti němu, ovšem z jeho dosahu, (stále si udržovala uctivý odstup) a položila si pušku na kolena.

„Vaše francouzština je perfektní, seňorito,“ řekl Roger španělsky. „Je mi líto, že se potkáváme za tak smutných okolností. Normálně bych vypadal upraveněji, ale za dané situace to lépe nešlo.“

V duchu se pousmál, když si povšiml jejího překvapení nad tím, že není žádný nevzdělaný francouzský zabiják, ale vzdělaný muž. Jeho únava a apatie rázem opadly, když si všiml, že se na něj jemně usmála. Její oči však přesto zůstaly ostražité.

„Jmenuji se Roger Ferral,“ řekl. „Domnívám se, že vašim lidem dlužím přinejmenším dík za to, že mi zachránili život.“

„Zachránil vás plukovník Canzoles,“ řekla Carmencita Aragonesová. „Té akce se nezúčastnil žádný z mých lidí. Řekl mi, že jste udatně bojoval.“

Pokrčil rameny a dívka dodala: „Seňore Ferrale, přišla jsem se za vámi za určitým účelem. Chceme vědět, jestli s vámi budeme moci spolupracovat. Jste připraven zde zůstat delší dobu a pomáhat nám? Dáte mi čestné slovo, že neutečete?“

Pohlédl do jejích krásných hnědých očí, na její rty za nimiž se rýsovaly hezké bílé zuby, a bezděky přikývl.

„Dobrá,“ klidně řekla žena. Otočila se ke dveřím a hodila zvědavě přihlížejícímu strážnému svou karabinu. Ten jí za to hodil zaprášený vak, který postavila před sebe. Zamyšleně si Rogera prohlížela. „Je nutné, aby vás někdo ošetřil, a protože moji krajané mají občas velice podivné představy o medicíně, tak se toho raději ujmu já.“

„Vy?“

„Můj milý monsieur Ferral. Brzy zjistíte, že dáma stejně jako gentleman se občas mohou ocitnout v situaci, v níž je praktické jednání důležitější než společenský takt.“

„To už jsem zjistil,“ trpce prohodil Roger.

„Jinak byste asi nenosil tuto uniformu,“ odvětila Carmencita. Vstala a s taškou přistoupila k němu. Všiml si, jak je napjatá a nedůvěřivá. Pravou ruku stále držela poblíž zbraně, kterou měla zastrčenou za šerpou.

Roger si demonstrativně dal ruce za krk a opřel se o drolící se zeď. Tu sebou trhl, protože Carmencita mu rozřízla nohavici, odtrhla kus látky a rychle a jistě ho začala ovazovat.

Přes veškerou dramatičnost situace se mu její doteky líbily.

+ + + + +

Probudilo ho ranní slunce. Roger potřeboval několik vteřin na to, aby pochopil, že neleží na tvrdé pryčně kasáren nebo v poli, ale na voňavém měkkém slamníku kdesi v horách na západ od Sierra Madre. Venku zpívaly ptáci a oknem dovnitř profukovala teplá bríza. Podlaha v domku byla zametená a u rozviklané stoličky vedle jeho lůžka stálo umyvadlo, vědro s vodou, na ní pak leželo holení a poskládané oblečení.

Zívl si, odhrnul deky a protáhl se. Zabolela ho noha. Spal celé odpoledne a noc a přestože byl zraněn, se cítil jako znovuzrozený.

Svobodný! pomyslel si. Konečně svobodný! Pro mě už tato špinavá válka skončila.

S námahou vstal, opřel se o hůl, kterou mu přinesla Carmencita a přikulhal k zrcadlu, které viselo na zdi. Měl propadlé tváře, horečkou zanícené oči a zarostlý obličej.

Umyl se a oholil, načež se oblékl do světlé košile z hrubého plátna a do bílých kalhot ze stejného materiálu. Své vojenské holínky si záměrně neobul a namísto nich si vzal prosté kožené sandály, které mu připravili. Potom si kolem těla ovázal vybledlou, ale čistou šerpu, oblékl žlutočervené pončo a nasadil si roztřepené sombrero.

S úsměvem se prohlédl v zrcadle. Vypadal jako šlachovitý Mexičan střední postavy s úzkým obličejem a nedůvěřivýma hnědýma očima. Šrám na jeho pravém uchu už ani nebylo vidět, zato cítil ránu na noze a jizvu na ruce.

Zavrtěl hlavou a pokusil se zaplašit myšlenky na včerejšek, na smrt a zabíjení. Pak vyšel na ranní slunce. S holí a poraněnou nohou mohl chodit jen velmi pomalu, ale to mu bylo jedno. Byla to dobrá záminka k tomu, aby si dobře prohlédl tábor.

Kolem dokola se ježily skály, které uzavíraly údolí jako vězeňská zeď. Až příliš širokým korytem potoka tekla jen ubohá stružka, ale i to stačilo stromům, trávě a květinám k životu.

A k tomu koně, muly, muži, ženy a děti, ti všichni údolí naplňovali barvami života. Jako v typické mexické vesnici seděly ženy u ohně a pekly tortilly. Roger nikde neviděl hlídky, ale byl si jist, že v horách kolem mají juaristé své oči.

Většina mužů seděla kolem, hrála kostky nebo karty, jedla čerstvě napečené tortilly nebo si čistila pušky. Někteří na sobě měli části francouzských uniforem.

Roger přikulhal ke studně, kolem které sedělo několik Mexičanů, kteří ho napjatě pozorovali. Když z ní vytáhl vědro vody a osvěžil se, jejich hovor utichl. Zraky několika tuctů lidí se upřely na něj.

Nejeden z nich hleděl nepřátelsky.

Nebylo divu, vždyť jsem na ně střílel, pomyslel si. Přesto cítil jistý vztek. Jeho hrdost se ozvala.

Pustil naběračku do vědra, lhostejně se rozhlédl a promluvil k nejbližšímu povstaleckému vojákovi.

„Pověz mi, compadre, kde bych mohl najít seňoritu Aragonesovou?“

Muž na něj vrhl mračný pohled. „Tak za prvé, nejsem tvůj compadre, a za druhé má hodnost plukovníka. Rozumíš?“

Muž výhružně přikročil k Rogerovi. Ten pevně sevřel hůl a zůstal stát. Chladně hleděl do Mexičanových černých očí a čekal.

Voják váhal. Očekával, že Roger před jeho hněvem ucouvne.

„Dobrá, kde najdu plukovníka?“ zeptal se Roger ledovým hlasem.

„Tam,“ prohodil Mexičan a ukázal na jednu ze zděných budov, která stála napůl ve stínu dvou rozložitých dubů.

„Díky,“ řekl Roger.

Mezi táborovými ohni a posedávajícími juaristy pak kráčel k onomu domu. Po chvíli došel ke koním, minul je a dostal se k zavřenému vchodu.

„Kam chceš?“ zvolal na něj jeden ze strážných.

„K plukovníku Aragonesové,“ odvětil Roger.

„Je zaneprázdněna!“

Zůstal tam stát a čekal, až jeden ze strážných, kteří tam hráli karty, řekl: „Hej, to je přece ten Francouz!“

„Hej, jak to vypadáš?“ otázal se a ostatní se pobaveně rozesmáli.

„Radši se podívej sám,“ chladně řekl Roger. „Musím s ní mluvit!“

„Budeš s ní mluvit, teprve až to ona bude považovat za nutné,“ odvětil muž., který si ho dobíral. Vytáhl zpoza opasku velký revolver a namířil Rogerovi na břicho. „Nebo máš něco proti tomu?“ Ostatní se bouřlivě rozesmáli. Očividně měli už po ránu v sobě nejeden hlt tequily.

Roger si zamyšleně prohlížel revolver, načež pohlédl zarostlému Mexičanovi do očí a zeptal se: „Myslíš, že ta věc ještě funguje? Dost bych o tom pochyboval.“

„Řekl bych, že má pravdu,“ ozval se další Mexičan. „Ta věc ti vybuchne v ruce, jestli to zmáčkneš, Pancho!“

Opět smích.

Pancho podal Rogerovi láhev, která byla ještě z poloviny plná.

„Pojď sem a napij se, amigo!“

Rogera toto vyústění situace zmátlo. Kdosi za ním, někde od studny, zvolal: „A ty nevíš, že to je špinavý legionář?“

„Byl!“ vykřikl Pancho, který v levé ruce držel obří revolver a v pravé láhev tequily. „Když jsme ho včera ráno našli, měl na kontě tři legionáře, a to už je co říct! A teď dopije tu láhev až do dna!“

Roger pohlédl na láhev, zatvářil se kysele a zavrtěl hlavou. „Sám ne!“

Pancho se zazubil a řekl: „Víš, já už jsem toho dneska vypil dost.“

„Já taky!“ ozývalo se ze všech stran.

„Ale já musím nutně mluvit s plukovníkem.“

„Poslouchej,“ tiše řekl Pancho. „Tam vevnitř není plukovník sám. Je tam i náš plukovník Federico Canzoles. A jsou tam už dost dlouho.“

„Od včerejšího večera,“ dodal kdosi.

„A proto, amigo,“ důvěrným tónem poznamenal Pancho, „myslím, že nikdo z těch dvou by asi nebyl moc rád, kdybys tam teď naráz vtrhl a vyrušil je. Rozumíš?“

„Pak počkám,“ řekl Roger. „U sebe v domku.“

„Ne,“ odtušil Pancho. „Určitě máš hlad.“ Obrátil se, kývl na skupinu žen stojících poblíž a vykřikl: „Hej, přineste pár tortill! Máme hlad!“ Pohlédl na Rogera a dodal: „Jsou líné! Strašně líné!“

„Na rozdíl od vás,“ ironicky prohodil Roger a pohlédl na kostky, hrnky od kávy a láhve s kořalkou, které se válely na zemi.

Strážní se rozesmáli, poplácali jej po ramenou a chválili ho, že má smysl pro humor.

„Teď posnídáme,“ řekl Pancho, podal Rogerovi tortillu a láhev s kořalkou a dodal: „Určitě máš velkou žízeň.“

Roger pohlédl na tortilly. Zakručelo mu v žaludku. Měl pocit, jako by už celé dny nic nejedl.

„No dobrá,“ přisvědčil. Posadil se a vyslechl si, že nejlepším lékem proti bolesti je tequila.

Zatím, pomyslel si, se spokojím s tortillami.

Měl však pocit, že kořalce se stejně nevyhne.

+ + + + +

Roger právě stačil sníst jednu tortillu, když se otevřely dveře domu a vyšel z nich Canzoles a Carmencita Aragonesová. Vágně si vzpomínal na vysokého, širokoplecého muže s tvrdým obličejem, který nosil za pasem dva americké revolvery a přes rameno pás s náboji. Canzoles byl první, koho Roger po té přestřelce, když se divil, že přežil, viděl.

Vedle Canzolese působila Carmencita drobně, a to nejen co do tělesné výšky - v Canzolesově pohledu totiž bylo cosi divokého, co

většině ostatních lidí nahánělo husí kůži a nutilo je to přikrčit se.

Roger ten pohled znal - často ho viděl u spolubojovníků z legie, u těch, kteří již neměli co ztratit, a proto se jediným smyslem jejich života stala válka a zabíjení. V legii byla tato nemilosrdná vůle krocena, usměrňována a kontrolována - ale u tohoto pohledu Roger viděl, že tady není nikdo, kdo by mohl Federica Canzolese kontrolovat či usměrňovat.

Muži u ohně vyskočili, když k nim Canzoles pohlédl. Roger vstal jako poslední, pomalu a opíraje se o hůl. Canzolesovy chladné oči lhostejně zaregistrovaly jeho mexický oděv. Carmencita Aragonesová stála vedle plukovníka a usmívala se. Canzoles měl položenou ruku kolem jejích ramenou.

„Myslím, že jsem vám ještě nepoděkoval za to, že jste mě včera zachránili,“ španělsky řekl Roger. Hovořil klidným hlasem.

Canzoles se zazubil. Ten škleb se Rogerovi nelíbil. Podobal se pohledu koňského handlíře, když oceňuje zvíře.

„Jsi vděčný, amigo?“

Roger váhavě přikývl. Zbystřil.

„Kdo ví, jestli budeš vděčný i potom, až ti Carmencita řekne, co s tebou chceme udělat.“ Canzoles se pobaveně zasmál. Pak si Rogera dál nevšímal. Obrátil se ke Carmencitě, přitáhl ji k sobě a políbil ji.

Ta se za ním pak dívala, jak jde dlouhými kroky ke svému mohutnému tmavému hřebci. Vyšvihl se do sedla a vyrazil pryč, k výjezdu z údolí.

Takže tak to je, pomyslel si Roger. Cítil zlobu a sevřel se mu žaludek. Prohlížel si snědé obličeje kolem sebe, zarostlé a prodchnuté tajemstvím, které však bylo tajemstvím jen pro něj. Sáhl po Panchově láhvi tequily, mocně si lokl a rozkašlal se, když mu ten dryák spálil hrdlo. Ale přece se pak cítil lépe a jaksi lehčeji.

Carmencita Aragonesová na něj tázavě hleděla. Nic neříkala, pouze si ho prohlížela tmavýma, neproniknutelnýma očima, které se Rogerovi zdály být nekonečně měkké a nekonečně výhružné zároveň.

„Co tím myslel?“ zeptal se Roger a krátce ukázal na Canzolese, který již byl pouze mizejícím tmavým bodem uprostřed oblaku prachu na opačném konci údolí.

„Beztak jste přišel proto, abyste to zjistil, že ano?“

Roger přikývl.

„Pojďte dál.“

Carmencita za ním zavřela těžké dřevěné dveře. Stáli ve velké místnosti v níž naloupený nábytek, rudé sametové závěsy na prostých oknech, hnědý drahý divan či tlustý koberec vytvářely luxusní, leč nevkusnou směsku.

Carmencita se usmála, když uviděla, jak se Roger kysele tváří.

„Vidím, že máte vkus,“ řekla. „Toto tady není ani můj ani Federicův nápad. Naši muži nám chtěli udělat radost a snesli sem všechen nábytek z jedné haciendy. Ten haciendero příliš dlouho vykořisťoval lidi ve svém údolí. Když jsme přišli, byl s tím konec.“

„Je mnoho Mexičanů, kteří spolupracují s Francouzi?“

„Konzervativci a bohatí, což je to samé. Juarez je porazil, aby Mexiku dal spravedlivou vládu, ale teď, když vládne Maximilián s pomocí Francouzů, se dohodli s novou mocí, která jim pomáhá utiskovat lid a žít v bohatství, zatímco lidé na vesnicích hladoví!“

Z Carmencitiných slov dýchala chladná nenávist a Roger cítil, že její vysoká pozice v osvobozenecké armádě nebyla jen gestem, jež učinila, aby svému příteli Canzolesovi udělala radost.

„Dokud ty vydřiduchy jednou provždy nevyženeme, nezavládne tu mír.“

Vrhla na Rogera pronikavý pohled, načež se otočila a šla do malé, prosté místnosti s širokou postelí, starým psacím stolem, několika židlemi a jedním kulatým stolem. Zůstala stát u úzkého okna a zahleděla se do sluncem zalitého zadního dvora.

„Vy jste Francouz a nevíte, co to je bojovat za svou zem. To je přece typické pro způsob myšlení lidí, kteří byli vašimi nadřízenými, kteří hnali vás a vaše druhy proti našim bojovníkům, aniž francouzský voják tuší, o co tu vůbec jde.“

Otočila se a Roger spatřil v její tváři hořkost.

„Proč jste dezertoval?“

Roger přikulhal k nejbližší židli a opatrně se posadil. Bolela ho noha. Blažený pocit, za který mohl poděkovat tequile a krásnému ránu, vyprchal.

„Měl jsem plné zuby zabíjení.“

Carmencita se dva kroky od něj posadila na stůl. Chvíli na něj mlčky hleděla, a pak zamumlala: „To je ten nejlepší důvod, jaký může být.“

„Přesto jsem musel znovu zabíjet,“ řekl Roger.

„Udělal jste to jediné správné,“ ubezpečila ho Carmencita. „Učinil jste to samé, co my. My jsme poznali, kdo jsou naši nepřátelé, a bojujeme proti nim. Vy jste poznal, že vašimi nepřáteli nejsou mexičtí rolníci, ale vaši nadřízení. Dokonce jste proti nim bojoval. Máme stejného nepřítele, Rogere. Stejného!“

„Co myslel Canzoles tou poslední poznámkou?“ chladně se zeptal Roger.

„To samé, co já.“

„ Co to má znamenat?“

„Myslí si, že by vám nedělalo radost pracovat proti vašim vlastním lidem. Já si nejsem až tak úplně jistá. Uprchl jste. A oni by vás zastřelili, kdyby vás chytili. Proč byste neměl chtít bojovat proti vašim krajanům?“

Roger těžce oddechoval.

V místnosti panovalo ticho. Venku kdákaly slepice. Muži před domem se smáli. Carmencita měla neproniknutelnou tvář, z jejích očí se nedalo nic vyčíst.

„Já nechci bojovat proti nikomu,“ odtušil Roger. „Mám už i tak na rukou dost krve. Myslel jsem si, že byste mi mohla pomoci zmizet, ale to asi nebude pravda. Váš přítel Canzoles mě zachránil jen proto, aby mě využil, a vy mě k tomu máte přemluvit, že ano?“ Vrhl na dívku hněvivý pohled. „Ale mě už příliš dlouho někdo využíval. Vím ovšem, že najdete prostředky, jak mě přinutit k poslušnosti. Takové prostředky zná i legie.“

„Tak byste se na to neměl dívat,“ řekla Carmencita. „Nevíte přece ještě, co po vás chceme.“

„Dokážu si to představit,“ podotkl Roger. „Znám posádku v Bermejillu. Pravděpodobně tam budu muset přivést vaše lidi. Mám dobrý odhad, co?“

„Potřebujeme jen informace. Zásadní informace, které od zajatce nikdy nebudeme moct získat.“

„Mám v Bermejillu pár přátel,“ řekl Roger. „Myslíte, že do nich budu střílet?“

„Vaši přátelé zabíjejí naše lidi!“ zlostně prohlásila Carmencita. Její oči se leskly hněvem. „Všichni se chvějí před vaší slavnou legií, před brutálními Maximiliánovými vojáky. Každý týden nechává váš velitel De Peril pro odstrašení pověsit nebo zastřelit několik zajatců. Říká se tomu poprava banditů a sabotérů. Vaši přátelé se toho účastní. Oni nedezertovali. Jsou příliš lhostejní nebo příliš zbabělí. A vy očekáváte, že budu brát ohledy na pár Francouzů, když pluk v Bermejillu každý den vraždí lidi a šíří Maximiliánovu moc?“

Carmencita si hrála s nožem, který měla připevněný k opasku. Ukázala jím na Rogerovu hruď. Viděl, jak se jí chvějí prsty. Pod tenkou, vybledlou košilí, se jí zvedala malá, pevná ňadra, když se nadechovala.

„Váš život jsme zachránili a kvůli tomu jsme se vzdali útoku na jeden opěrný bod, protože ta přestřelka byla slyšet v celém údolí. Myslíte si, že jsme vás zachránili, živíme vás a šatíme jen tak pro nic za nic?“

„Dejte mi čas na rozmyšlenou,“ řekl Roger.

„Dám vám čtyři týdny,“ chladně odsekla Carmencita. S neuvěřitelnou silou zarazila nůž do stolu. Drnčel a chvěl se. „Do té doby, než se zahojí vaše rány. Do té doby vypíší vaši krajané na vaši hlavu odměnu. Buďto nám pomůžete, nebo shrábneme odměnu a koupíme si za to zbraně. Tady v Mexiku, monsieur Ferral, život nemá moc velkou cenu a už vůbec ne život nějakého Francouze!“

„Rozumím,“ poznamenal Roger. „Teď jste ukázala svou pravou tvář, dámo.“ Uklonil se, jak to jen jeho zraněná noha dovolovala, a opustil místnost.

+ + + + +

Zapadající slunce ozářilo malé údolí načervenalým světlem. Duby před hlavním štábem Carmencity Aragonesové se temně rýsovaly proti růžovému nebi. Roger slyšel kytaru. Muž, který na ni hrál, sedl pod stromem a zpíval smutnou baladu.

O něco dál, dole u potoka, stoupal ve stínu soumraku k nebi oblak prachu z místa, kde se koně rebelů hnali k břehu, aby se napili, obklopeni několika vaquery, jejichž volání znělo večerem.

Roger pojedl poslední sousta z tuhé slepice, kterou mu před hodinou uvařila stará, mlčenlivá žena, a postavil rezavou plechovou misku na kámen. Půda a tráva před domem byly ještě teplé.

„Jak vypadá vaše zranění?“ zeptal se ženský hlas za ním. Trhl sebou. Neslyšel plukovníka Carmencitu Aragonesovou přicházet.

Pootočil se a pohlédl na ni. Měla na sobě dlouhé tmavé šaty a její černé vlasy se ve slunci narudle leskly. Nůž a revolver měla s sebou, za šerpou.

„Přišla jste tiše,“ chladně podotkl Roger.

Dívka se usmála a posadila se vedle něho. „Juarista musí být tichý.“

Roger si ji zamyšleně prohlížel. Jeho hněv odezněl. Celý den se na ni zlobil, ale teď, když seděla v prostém oblečení vedle něho a on viděl její tvář, cítil vůni jejích vlasů a teplo jejího blízkého těla, zloba pominula.

Klidně by tě nechala zastřelit a tvé tělo poslala do Bermejilla, pomyslel si Roger, ovšem původní hořký hněv se již podruhé nedostavil.

„Ještě nějakou dobu budete muset zůstat tady. Proto spolu budeme muset nějak vycházet,“ řekla Carmencita klidným hlasem. „Je mi líto, že jsem dneska ráno použila tak ostrá slova.“

„Ani já jsem nebyl právě zdvořilý,“ přiznal Roger.

Carmencita se usmála a Roger měl vůbec poprvé pocit, že z jejího úsměvu vyzařuje teplo a radost. „Nemá smysl na sebe křičet. Měl byste v klidu přemýšlet. Jistě najdeme nějaké řešení.“

Roger pokrčil rameny. Kroužil holí po zemi.

„Je jenom jedno řešení,“ řekl, „a to, že udělám to, co po mně chcete. To, že vám pomohu dobýt pevnost. Ale kladu si jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Že se budu smět podílet na plánování akce, aby se zamezilo zbytečnému krveprolití.“

Mlčela.

Roger pohlédl do údolí, které rychle zahalovala noc. Tiše dodal: „Mám už dost toho všeho zabíjení. Nechci mít na svědomí ještě i vlastní přátele.“

Náhle ztuhl. Pocítil, že mu jemně položila ruku na rameno. Pohlédl na ni a v šeru spatřil v její tváři neočekávanou vlídnost a něžnost.

„Přemýšlela jsem o vás, Rogere, a dospěla jsem k závěru, že jste slušný a loajální člověk.“ Trpce se usmála a dodala: „Válka v nás ubijí to dobré, Rogere. Všechno to nenávidím, ale jsou lidé, které to baví. V Mexiku bylo již příliš mnoho válek a náš lid je tím poznamenaný.“

„Pak tedy přijímáte mou podmínku?“

„Přirozeně.“

Roger hleděl na ohně, které zaplály na svahu pod ním. Večerem se nesla smutná píseň.

„Jak jste k tomu přišla?“ otázal se Roger. „Stát se plukovníkem - velet vojákům?“

„Jako žena, myslíte?“ Tiše se zasmála. Sňala ruku z jeho ramene, opřela se a vzhlédla ke hvězdám.

„Jsem z velmi dobré rodiny, Rogere. Odmalička jsem byla vychovávána k tomu, abych se stala dámou a později si vzala nějakého bohatého caballera, kterému bych se starala o domácnost a vychovávala děti. Bohužel se mi ten caballero, kterého jsem si měla vzít, vůbec nelíbil a navíc jsem se zamilovala do vaquera, který pracoval pro mého otce. Takže - co mi zbývalo? Zmizela jsem i s Juanem a obrátila se k počestnému životu zády.“

„A potom?“ vyzvídal Roger. Postupně se uvolnil. Bylo to, jako by seděl se starou přítelkyní, kterou už dlouho zná. Náhle mezi nimi vzklíčila důvěra a on kroutil hlavou nad tím, že se to stalo tak rychle.

„Několik měsíců jsme putovali. Juan mě naučil, jak se střílí a zachází s nožem a lasem. Byly to nádherné časy, až se v Chihuahue zamiloval do jedné tanečnice a na mě se vykašlal. Tak jsem zůstala zneuctěná, vyděděná a sama.“ Opět se zasmála. „Ale od Juana jsem se naučila, že člověk si nemá nechat všechno líbit. Ukradla jsem mu jeho koně a peníze, které lehkomyslně nechal v sedlových kapsách, a odjela jsem do hor. Nějakou dobu jsem žila v jedné vesnici, až přišli Francouzi a vypálili ji. Zabili při tom spoustu lidí, a to jenom proto, že poskytli přístřeší jednomu juaristovi na útěku. Pomohla jsem tomu rebelovi Francouzům utéct a pak jsem se připojila k jeho lidem. Nejdřív mě chtěli přidělit k ostatním ženám do kuchyně, ale rychle jsem jim ukázala, že to se mnou nebudou mít tak snadné. Nějak jim to muselo zaimponovat - vzdělaná žena v mužských šatech, která se přidá na jejich stranu a bojuje po jejich boku proti Francouzům. Přečetla jsem knihy o válečném umění, které jsme ukořistili ve vile jednoho spojence Francouzů, a netrvalo dlouho a ujala jsem se velení. Brzy jsme získali kontrolu nad celým okolím a přicházelo k nám stále více lidí, kteří se k nám chtěli připojit, když viděli, jak se dokážeme vypořádat s Francouzi. A jednoho dne přijel generál Sebastian a zeptal se mě, jestli bych se nechtěla přidat k jeho armádě. Byl v přímém spojení s Benitem Juarezem a mohl nám pomoci penězi i vybavením. Takže jsem souhlasila a stala se plukovníkem Juaristické osvobozenecké armády.“ Kývla do údolí. „To všechno jsou moji lidé, ti nejlepší, kromě těch, co hlídají před štábem. Ti patří k Federicovým oddílům.“

„Zdá se mi, že vaši lidé mě moc rádi nemají,“ poznamenal Roger. „To se dá snadno vysvětlit,“ odvětila. „Příliš toho od Francouzů vytrpěli. Nenechte si nic líbit, Rogere, pak si rychle získáte respekt. Lidé tady ctí odvahu nade všechno. Nemají žádné rasové předsudky jako Američané nebo Francouzi. Ti brzy zapomenou, že jste kdysi nosil barvy Cizinecké legie.“

„To ti z Legie tak brzo nezapomenou,“ podotkl Roger.

„Jak jste se tam vlastně dostal? Vždycky jsem si myslela, že služba v Legii je dobrovolná.“

„To je. Ale já…“ Odmlčel se, když si všiml jezdce, který jel do svahu přímo k nim. „Vypadá to, že jede za vámi.“

Mexičan zastavil, seskočil z koně a přiběhl ke Carmencitě, která rychle vstala. Těžce oddechuje smekl klobouk a nejistě pohlédl na Rogera.

„Klidně mluv,“ řekla Carmencita. Ačkoli byl o hlavu vyšší než ona, působila nyní mnohem impozantněji. „Patrik nám.“

„V okolí projíždí francouzská kavalerie.“

„Legionáři?“

„Obyčejní vojáci.“

„Kolik?“

„Padesát až šedesát. Jsou ještě několik mil odtud, ale jedou přibližně sem. Možná nás někdo zradil.“

„Svolej poručíky a okamžitě je odveď do štábu,“ řekla Carmencita. Rozběhla se k jednomu z táborových ohňů a ještě za běhu zavolala na Rogera: „Je mi líto, ale budeme v rozhovoru pokračovat jindy.“

„Co budete dělat?“

„Vyjedu tam a podívám se na celou věc osobně.“ Vrhla na Rogera mračný pohled. „Bude tu poplach, takže buďte opatrný. Raději zůstávejte v domě. Kdybyste se pokusil údolí opustit, naši muži by na vás stříleli.“

„To mi nemusíte říkat.“ Roger se opřel o hůl. Lomcoval jím hněv.

„Jistě,“ nervózně řekla Carmencita. „Jistě. Hodně štěstí, Rogere.“ Otočila se a vrátila se do štábu. Po několika krocích ji pohltila temnota.

+ + + + +

„Ptám se, jestli tuší, že chceme přepadnout další transport zbraní, „ řekl Canzoles. Uvelebil se na skále vyčnívající dvě stě metrů nad pouští a vyhlédl na východ, kde se k jihu jako obrovský had plazil oblak prachu. Suchá krajina byla porostlá trnitým keři a kaktusy a spalovalo ji nemilosrdné slunce, jež zde nemělo konkurenci v podobě mraků. Nakumulované teplo sálalo Canzolesovi do zad.

Carmencita zamyšleně hleděla na osamělého supa, který nehybně jako socha seděl na mohutném saguáru.

„Pak by nám nastražili past,“ řekla. „Nepřevrátili by celé okolí naruby jako teď. Ne, myslím, že se chtějí ujistit, že nejsme poblíž a nemůžeme proti jejich transportu nic dělat.“

„Mám chuť ty bastardy odprásknout,“ řekl Canzoles a vyzývavě se zašklebil. „Je dobré, že jsme se znovu setkali. Kolik máš lidí?“

„Můžu s sebou vzít jen dvacet,“ s bičem v ruce řekla Carmencita.

„Já mám čtyřicet. Mohli bychom je vyřídit.“

Carmencita se posadila vedle něj na horkou skálu. Odsunula si sombrero do zátylku a otřela si čelo. „Ne. To riziko je pro mě příliš velké. Nemůžeme tím nic získat.“

„Mají dobré koně a zbraně. Kromě toho jsou posedlí tím, aby pronikali na naše území. To si přece nemůžeme nechat líbit!“

Canzoles si prohrábl svůj knírek a chladnýma, přivřenýma očima pohlédl na vojáky z Evropy.

„Jestli nás porazí, budou ještě posedlejší,“ poznamenala Carmencita. „Se svými lidmi si dělej, co chceš, ale ode mě si nevezmeš nikoho.“

Změřila si Canzolese pohledem a řekla: „Zapomněls, jak dopadl Arancito, když přepadl legionáře v Ďáblově kaňonu? U nich pár mrtvých, u nás taky, ale nic, co by nám pomohlo do budoucna. Nechci zbytečně obětovat lidi.“

„Jsme ve válce, zlato!“ zazubil se Canzoles, jehož oči zůstaly chladné. „Nesmíš si to tak brát. Někdy člověk musí jednat a nemyslet na důsledky. Tak jako teď.“

Opětovala jeho pohled a tiše se ho zeptala: „Ty máš válku rád, že?“

„Aspoň není nudná,“ opáčil Canzoles. „A nenávidím Francouze. Co je to s tebou? Myslím, že to je tím, když se velení dá ženě. Ty je lituješ?“

„Chci počkat na správný okamžik.“ Rozladěna vstala a obrátila se, aby se vydala úzkou pěšinou zpátky ke svým lidem.

„Myslím, že ten pomatený francouzský dezertér tě nakazil svými pošetilými ideály,“ řekl Canzoles. Rovněž vstal, udělal krok, přičemž zacinkaly ostruhy, a chytil ji za ruku. „Podívej se mi do očí! Dřív jsi byla jiná!“

Chladně jeho pohled opětovala. „Co ty víš o Ferralových ideálech?“

„Takové chlápky znám. Stačí mi se na ně jednou podívat. Jednoho dne na ten svůj altruismus zhebne - s kulkou v břiše. Esposito mi řekl, žes s ním včera večer dlouho seděla.“

Carmencita se unaveně usmála. „Ty žárlíš.“

„Nesmysl,“ odsekl Canzoles. „Jenom se ptám, co s ním budeme dělat. Myslíš, že mu můžeme věřit? Možná nám lhal a v Bermejillu nás vláká do pasti. Měli bysme ho zastřelit a vrátit Francouzům. Dneska ráno jsem viděl jeden plakátek. Zaplatili by sto stříbrných pesos.“

Carmencita překvapeně zvedla obočí. „To je hodně.“

„Jsou hrdí na to, že zatím dostali každého dezertéra. Tvrdí, že z Legie se nedezertuje. A možná mají pravdu. Nenapadlo tě, že to může být velice mazaná past?“

„Že by obětovali pět vojáků a Ferral se sám střelil do nohy a do 24

ruky? Promiň, Federico, ale to jek smíchu.“

Canzoles se otočil a strčil si ruce za šerpu, v níž měl zbraně. Pohlédl na obláčky prachu na planině a řekl: „Dáš mi své lidi nebo ne?“

„To je pošetilé, Federico,“ řekla Carmencita a položila mu ruku na rameno. „Jestli pojedeš dolů, tak tebe a tvé lidi zastřelí, a to já nechci.“

Canzoles se náhle rozesmál a objal ji. Políbil ji a podotkl: „Máš pravdu! Dostaneme ty prasata jinak.“

Carmencita se usmála. Jemně ho políbila, on ji přitiskl k sobě a tiše zamumlal: „Ale buď s tím Francouzem opatrná. Jestli tě bude chtít svést, tak mu proříznu hrdlo.“

„To nebude nutné,“ poznamenala. Přála si, aby ta hrozná válka skončila. Přinášela jen zlo.

Možná dokonce ji a Federica rozdělí.

+ + + + +

„Sto stříbrných pesos!“

Roger se zastavil a opatrně postavil vědro s vodou na zem, než se pomalu otočil.

Mexičan, který stál u studny, se na něho šklebil a ukazoval světu své zažloutlé, prořídlé zuby. Krajinu dusilo odpolední vedro jak peřina a většina lidí si lehla do domů nebo do stanů. Mnozí polehávali ve stínech stromů a u potoka. Vedro pohlcovalo každý zvuk. Vzduch se jen tetelil.

„Slyšels dobře, hombre,“ řekl šklebící se Mexičan. Nosil vyšlapané holínky, vybledlé tmavé kalhoty a modrou košili pocházející z francouzské uniformy. Měl velmi široká ramena. „Já si těch sto pesos vydělám.“

Roger se opřel o hůl. Vedro ho vyčerpávalo, ale byl rád, že ho už aspoň nebolí noha. Cítil, že mu srdce začalo bušit rychleji, když hleděl do Mexičanových tmavých, bezvýrazných očí.

„Tu košili by sis měl svléct, než půjdeš do kasáren,“ chladně podotkl Roger.

Mexičan se zasmál. „Ty jsi divný, amigo. Velice divný. Myslíš, že se tomu můžeš smát?“ Nato vytáhl zpoza opasku velkou, dvojbřitou dýku. Na slunci se zlověstně zaleskla.

Roger se zhluboka nadechl. „Jsem pod ochranou plukovníka Aragonesové.“

„Plukovník Aragonesová tu teď bohužel není,“ řekl muž a usmál se. Kývl na několik přátel, kteří leželi pod zhruba deset kroků vzdáleným stromem a znuděně celou scénu sledovali. „Jdu si pro ty peníze!“

„Tak už začni, chceme to vidět!“ zvolal kdosi zpod stromu.

„Jdu zpátky do domu,“ řekl Roger. „Jestli máš chuť mě napadnout zezadu, tak to udělej.“ Zvedl vědro zpola plné vody a obrátil se.

Ušel tři kroky, když uslyšel, jak za ním ten Mexičan běží.

„Otoč se, bastarde!“

Jeho kroky teď byly velmi blízko. Chvíli si už Roger myslel, že cítí jeho

dech v zátylku. Přesunul váhu na zdravou nohu a bleskově se otočil, přičemž se mohutně rozmáchl vědrem.

Trefil přesně. Mexičan dostal vědrem do hlavy a padl k zemi jako slaměný panák. Dýka odletěla kamsi pryč.

Muži pod stromem se rozesmáli.

Roger pustil vědro, oběma rukama vzal hůl a zasadil útočníkovi, který se pokusil vstát, tvrdou ránu. Mexičan už nevstal.

Ticho.

Roger se sklonil pro nůž a vzal mu i revolver, francouzskou zbraň, kterou bezpochyby ukořistili spolu s uniformou.

„Podívejte!“ pobaveně kdosi zvolal. „Emiliano se nechá zmlátit těžce raněným!“

Roger zvedl kolt a chladně pohlédl na bavící se muže. „Jestli si ještě někdo bude chtít vydělat sto pesos, tak mu jsem k dispozici.“ Demonstrativně natáhl kohoutek.

„Nesmíš to brát tak vážně!“ ozval se kdosi zpod stromu. „On zabije tebe - ty zabiješ jeho, tak už to v životě chodí. Proč si dělat starosti?“

Roger předstíral, že tu poznámku ignoroval.

Otočil se a šel zpátky do domu.

+ + + + +

Když večer seděl před domem a pochutnával si na tortillách, přišel k němu Canzoles.

Roger jej poznal už z dálky. Kráčel mezi táborovými ohni, pokyvoval na své lidi, vyměnil si s nimi pár poznámek, usmál se na toho či na onoho. Byl to daleko více otcovský přítel než nadřízený, který svou moc zakládal na svém charismatu a nikoli na nějakých paragrafech určujících jeho privilegia. Rogerovi to bylo velmi sympatické - mnohem méně se mu ovšem líbilo, že tu byl cizincem a že věděl, proč za ním jde.

Odstavil talíř a čekal na rozviklané židli přede dveřmi. Ruce si dal pod bavlněné pončo, pod nímž skrýval nůž a revolver.

Canzoles se zastavil tři kroky před ním a vrhl na něho podmračený pohled. Roger seděl tak, že mu zapadající slunce svítilo do tváře, což se mu moc nelíbilo.

„Vypadá to, že se vám tu líbí, amigo,“ řekl Canzoles.

Roger zamyšleně přikývl a natáhl si nohy. Podíval se do Canzolesových chladných očí a řekl: „Za to vděčím vám, plukovníku.“

„A přesto jste napadl mého člověka a vzal jste mu revolver. Příští noc asi ukradete ještě koně a zmizíte, co?“ Canzolesův hlas prozrazoval, že je podrážděný, a Roger pochopil, že právě rozehrává intriku, která by mu mohla být velmi nebezpečná.

„Ten chlápek mi chtěl vrazit dýku do zad,“ řekl Roger a levou rukou vytáhl zpod ponča nůž. „Měl jsem se nechat oddělat? Pochybuju, že mrtvý bych vám mohl podat nějaké informace.“

„Moji lidé nejsou vrazi,“ odvětil Canzoles.

„Ne, ale mají rádi příliš drsné žerty,“ chladně poznamenal Roger. „Zeptejte se svých lidí. Viděli, jak to bylo.“

Canzoles zamyšleně pohladil pažbu svého revolveru a Roger pro jistotu sevřel pažbu svého koltu, který měl pod pončem, a namířil Canzolesovi na břicho.

„Vytáhněte ten revolver,“ požadoval Canzoles.

„Ne,“ opáčil Roger. „Musím se chránit.“

„Carmencita mi řekla, že se vám zabíjení hnusí. Proč teda tolik řečí kolem toho revolveru?“

„Stejně tak se mi hnusí moje vlastní smrt,“ odvětil Roger. „Ve vaší armádě je dost lidí, kteří by mě rádi zastřelili, kdyby viděli, že nejsem ozbrojený. Snad si nemyslíte, že se odtud budu chtít prostřílet? To se mám nechat štvát ještě vašimi lidmi? Jste moje jediná naděje.“

„Moji lidé nenávidí Francouze stejně jako já,“ výhružně poznamenal Canzoles. „Radím vám, abyste byl opatrný!“

„Právě proto mám ten revolver,“ s úsměvem odtušil Roger.

„Zachránil jsem vám život, přítelíčku,“ řekl Canzoles. „Na to byste měl pořád myslet. Ten kolt si klidně nechejte. Ale nemyslete si, že vám pomůže, když se mi znelíbíte. Adios.“

„Adios, mi coronel,“ řekl Roger s lehkou ironií, zatímco Canzoles se obrátil a dlouhými kroky odešel.

Roger pustil revolver, vzal si talíř a znovu se pustil do jídla.

+ + + + +

„Dávejte pozor,“ řekl Roger. Ukázal na velkou kresbu na zdi, výsledek týdenního přemýšlení, vybavování si vzpomínek a kreslení. „Ta vesnice leží poblíž pevnosti.“ Ukázal na kostel a několik dalších budov.

Carmencita Aragonesová a její důstojníci seděli nebo leželi na luxusních pohovkách a sledovali pohyb jeho prstů na mapě.

„Tyto domy tady,“ řekl Roger, „stojí poblíž zdi. Proto budou ostře sledovány a čas od času prohledávány. O ty staré chatrče, které jsou tady, se ale nikdo nestará. Může to být zhruba padesát nebo sedmdesát kroků, neměřil jsem to přesně. Takže je možné od těch chatrčí…,“ ukázal prstem po zažloutlém papíře, „…k těmto budovám vykopat tunel.“

Carmencita vstala a pohlédla na velký čtverec za pevnostní zdí, přímo vedle hlavní budovy pevnosti. „To je prachárna. Tu určitě silně střeží.“

Roger se usmál, posadil se na kulatý dubový stůl vedle Carmencity a napil se vína z křišťálové sklenice. Pak odpověděl: „Tady vepředu je strážnice, přes kterou vede jediná přístupová cesta do prachárny. Většinou se tam zdržují tři muži, dozorčí poddůstojník a dva vojáci.

Poddůstojník má klíče od těžkých dveří arsenálu. Podlaha uvnitř je z těžkých kamenných kachli. Jestli to uděláme šikovně, mohli bychom se dostat pod jednu z těchto kachlí, v noci ji nadzvednout, vlézt dovnitř, vyrazit dveře a zaútočit na pevnost zevnitř.“

„Když současně zaútočíme zvenčí, tak jsou vyřízení,“ podotkl jeden z důstojníků, mladý muž v černém kabátě s francouzskou čepicí na hlavě.

„Musí to být rychlé,“ vážným hlasem řekl Roger. Točil sklenicí mezi prsty. „Legionáři jsou výborně cvičení. Jestli útok zvenčí přijde příliš brzy nebo příliš pozdě, tak budou mít čas se ozbrojit a zorganizovat. Na to potřebují jen několik málo minut. A pak by bylo po všem.“

„Takže vy je chcete překvapit v ložnicích?“ řekla Carmencita spíše jako konstatování než jako otázku. „Musíme ale zaútočit ve dvou směrech.“ Ukázala na mapě na hlavní budovu a na ubytovnu mužstva, které ležely na opačné straně arsenálu. „V hlavní budově musíme vyřadit důstojníky, v ubytovně vojáky. Klapne to jen, když vše půjde rychle, když se nám podaří dostat se z prachárny bez velkého rozruchu. A to znamená velké riziko.“

Přistoupil k ní obtloustlý muž s dlouhou šavlí a zasmál se. „Už jsme zvládli jiné riskantní věci, ne?“

„Jistě, Rafaele. Ale ten plán s tunelem je velmi nebezpečný. Budeme si muset vyžádat lidi od generála Sebastiana, kteří rozumí hloubení chodeb. A kdyby nás Sebastian podpořil svými vojáky, tak by to bylo ještě lepší.“

„Podle mě to je dobrý nápad,“ řekl mladý poručík s francouzskou čepicí. „Pronikneme dovnitř a vyřídíme je, než stačí sáhnout po zbrani.“

Roger se zhluboka nadechl a natáhl se pro láhev s vínem. Carmencita pohlédla na poručíka a řekla: „Zajmeme je. Chceme zabít co nejméně lidí, protože si nemůžeme dovolit ztratit v boji vlastní vojáky.“

„To je jeho podmínka, že ano?“ řekl Rafael a rozmrzele kývl na Rogera.

„Je to můj plán,“ odsekla Carmencita.

Rozhostilo se mlčení. Muži uhýbali jejímu pohledu. Roger přemýšlel, jak se jí vlastně mohlo podařit z těch hrdlořezů udělat důstojníky.

Obrátila se na Rogera, který mlčky hleděl do své číše vína. „Máš ještě nějaké poznámky, Rogere?“

Zavrtěl hlavou, aniž na přítomných pět mužů pohlédl.

„Pak vyrazím zítra brzo ráno s Rogerem do Bermejilla. Promyslíme si celou záležitost na místě.“

Přítomní počastovali Carmencitu ustaranými a Rogera nedůvěřivými pohledy. „Jsi si jistý, že si nechceš vzít nikoho z nás?“ zeptal se mladý Juanito.

„Nevěřím, že se Federicovi bude líbit, když se dozví, že jezdíš po okolí sama s Ferralem,“ s úsměvem poznamenal Rafael, jako by chtěl naznačit, co se může stát.

„Tři nebo čtyři muži jsou nápadnější než muž a žena,“ rozhodla Carmencita a počastovala Rafaela chladným pohledem. „Mimochodem, nejsem se svými oddíly podřízena plukovníku Canzolesovi. Dělá si, co chce, a já si dělám, co chci. Je ti to jasné, Rafaeli?“

„Dneska máš mrzutou náladu,“ podotkl Rafael. Chladně si ji měřil pohledem, avšak ona jeho pohled vydržela, až nakonec jen pokrčil rameny a sklonil hlavu.

„To by pro dnešek bylo všechno,“ řekla Carmencita již poněkud přívětivějším tónem. „Uvidíme se zítra ráno.“

Roger postavil vypitou číši na stůl a řekl: „Odchod!“ Pak se provokativně zašklebil na Rafaela a Juanita, kteří ho od začátku nesnášeli.

Když se za posledním mužem zavřely dveře, řekla Carmencita: „Jsi pěkně drzý.“

„Přišel jsem na to, že člověk si nesmí nic nechat líbit,“ odvětil Roger. „Od té doby, co jsem tomu vojákovi z Canzolesovy jednotky před třemi týdny málem urazil hlavu tím vědrem, se ke mně všichni chovají uctivě.“

Carmencita zavrtěla hlavou a klesla do obrovského křesla potaženého červenou kůží.

„Nejde jenom o to. Samozřejmě, lidé poznali, že se umíš bránit, ale vidí i to, že jsi slušný člověk a nechceš nic, než aby se k tobě slušně chovali i jiní. To respektují. Mají rádi, že tu nezneužíváš své převahy vzdělaného člověka nebo privilegovaného přístupu ke mně či ke Canzolesovi. Ti lidé nejsou špatní, ale jsou velmi drsní a přímočaří.“

Roger pokrčil rameny. „A Federico?“

„Federico má vždycky námitky,“ povzdechla si. „Je to milý hoch, ale myslí si, že všechno musí jít po jeho - a dokáže být velice brutální. Raději mu jdi z cesty. Až se vrátí ze severu, doufám, že i s trhavinami, bude si myslet, že všechno musí vzít do vlastních rukou. Neměl by ses s ním dostat do konfliktu.“

Roger přistoupil k oknu se sametovými závěsy a vyhlédl ven. Jednoho dne se Canzoles vrátí, potom co na severu přepadne muniční transport a pobije eskortu. Vrátí se ověnčen slávou a vavříny a možná bude lačnit po Rogerově krvi, pokud Roger nebude opatrný.

Nebojím se toho chlápka, pomyslel si, už jsem mu mířil na břicho a bylo by po něm, kdyby se o něco pokusil. Přesto jej sžíral strach - strach ze smrti, strach z toho, že bude s Canzolesem bojovat a že ho bude muset zabít, a hlavně strach z toho, že to ublíží Carmencitě Aragonesové.

Velmi dobře si s ní rozuměl. Trávili spolu skoro každý večer, pili víno a bavili se o Francii a Mexiku, diskutovali a žertovali, než se Roger pozdě v noci vrátil do svého domku na kraji vesnice.

Uvažoval, co si asi bude myslet Canzoles, až se o tom dozví.

+ + + + +

Brzy ráno osedlali koně, průměrná, ale silná zvířata, která nebyla nápadná. Rogerovo zranění nohy již bylo téměř zahojené a nepřekáželo mu. Nechal si narůst vlasy a vousy a navíc byl i dobře opálený, takže v mexickém oblečení vypadal jako domorodec.

Tedy na první pohled.

Měl na sobě prostou bavlněnou košili, vysoké holínky a kožený rančerský či vaquerovský kabátec. Nádeník na koni by byl příliš nápadný. Carmencita byla oblečena do prostých světlých šatů a šátku na hlavě. Oba měli v sedlových kapsách zbraně. Hory nebyly tím nejbezpečnějším místem, ale kvůli francouzským hlídkám bylo prozíravější zbraně neukazovat.

Takto vyjeli bok po boku z údolí kolem mužů z Canzolesova oddílu, kteří za nimi mlčky hleděli. Kdosi tam hrál na kytaru a zpíval smutnou píseň. Několik mužů se přidávalo k refrénu.

To člověku moc odvahy nedodá, pomyslel si Roger s podivným pocitem, když na své hnědé klisně jel k průsmyku. Lidé za nimi mávali a Carmencita jim pozdrav opětovala. Nakonec píseň za nimi utichla.

Celý den panovalo úmorné vedro. Projížděli prašnými, tichými horami, malými lesíky, roklemi či podél rozeklaných skalních útvarů Sierra Madre, proti kterým byl každý jezdec jen nepatrným mravencem.

Do Bermejilla dorazili večer. Roger už z dálky viděl bílé zdi pevnosti, nad nimi vlající trikoloru, vysokou kostelní věž a arkády před radnicí a samozřejmě také prosté domky.

Jeli pod stromy, které ohraničovaly vyschlá pole, podél hlavní cesty, a tak se do vesnice dostali z jihu a vyhnuli se pevnosti.

Plaza zela prázdnotou, když na unavených koních projížděli pod starými domky. Na jejich zdích byly vylepeny plakáty ve francouzštině a španělštině. Oznámení, zatykače, propaganda.

Roger jel kolem jedné zdi, na níž visel zatykač se směšně nepřesným popisem jeho tváře, ale tím více zdůrazněnou odměnou. Sto pesos tam bylo napsáno rudým písmem. V této chudé zemi to muselo znamenat neuvěřitelné pokušení. Měl chuť ten papír strhnout a nechat ho odnést teplým večerním větrem někam do minulosti.

„Tam bychom mohli přenocovat,“ řekla Carmencita a ukázala na jednu budovu vedle radnice, dvoupatrovou, dobře udržovanou a ne tak bědnou, jako byla většina ostatních. Nad prostým vchodem se skvěl vybledlý nápis.

„Přemýšlím, proč je tu tak ticho,“ řekla. Pohlédl k pevnosti, která se vzdorně tyčila k večerní obloze jako symbol nemilosrdné moci a síly. Nad branou visela na stožáru vlajka. Od hlavní strážných se odráželo slunce.

Aura obklopující pevnost doslova dusila celou vesnici, jejíž obyvatelé ze strachu raději zůstávali ve svých domech. Rogerovi přeběhl mráz po zádech. Byl dobře maskován, měl ostruhy z Chihuahuy a vypadal jako Mexičan. Chvíli se mu ovšem zdálo, že pevnost sama ho poznala, jako by to byla nějaká inteligentní nestvůra, která zlomyslně čeká na to, až bude moci vyslat hordy modrobílých mravenců proti Rogera Ferralovi, zrádci a dezertérovi, aby ho mohli postavit ke zdi. Myšlenka na útok na tuto pevnost nyní ve světle moci, jež z ní vyzařovala, vypadala absurdně.

„Pojďme dovnitř,“ řekl Roger a seskočil ze sedla. Uzdu přivázal k železnému kroužku, který byl pro tento účel ve zdi, a vydal se prachem k tmavému vchodu.

Vnitřek rozlehlé místnosti, do níž vkročil, byl obsazen několika muži, kteří mlčky seděli u pár hrabě sbitých stolů. Malá okna do výčepu pouštěla jen málo světla. Roger vedle sebe cítil Carmencitu a věděl, že i ona vnímá tísnivou atmosféru, jež zde panovala. Beznaděj, smutek, rezignace.

Zraky přítomných se okamžitě upřely na ně. Nikdo ten zájem neskrýval.

Hospodský byl hubeňour se zahořklým obličejem. Mlčky si Rogera prohlížel. Na Carmencitu po jeho boku vůbec nedbal.

Jako by větřil, že jsem Francouz, pomyslel si Roger. Jako by prohlédl mé maskování. Tichem znělo cinkání jeho ostruh.

Opřel se o poškrábané dřevo starého baru, sňal si sombrero a hodil je na pult. „Neměl bys pro nás dvě sklenice vody, amigo?“

Mexičan váhavě přikývl, odlepil pohled od Rogera - a poznal Carmencitu.

Jeho tvář strnula úžasem. V očích se mu zajiskřilo. Zračilo se v nich překvapení, radost - a potom i starost.

„Carmencito!“

Usmála se. „Strýčku Emilio!“

Hospodský oběhl pult a sevřel ji do náruče. Roger tomu divadlu pro přítomné lhostejně přihlížel.

„To je Porfirio, strýčku Emilio. Doprovodil mě sem.“

Emilio se usmál na Rogera a ten mu úsměv oplatil.

„Pojď, musíme si promluvit. Pojďme nahoru!“

Následovali Emiliana po úzkých, vrzajících schodech do prvního poschodí. Otevřel jedny dveře a vstoupili do malé kanceláře, v níž panovalo přítmí a v níž byl všelijaký starý nábytek. Přes škvíry v okenicích dovnitř pronikaly proužky světla.

Emilio si nedůvěřivě měřil Rogera pohledem. „Pověz mi, kdo to je.“

Carmencita nalila sobě a Rogerovi vodu z karafy, která stála na příborníku u zdi. „Nejdřív se musím napít.“

Emilio se posadil na okraj psacího stolu a nervózně si hrál s tenkými prsty. Roger se opřel o dveře, naráz vypil sklenici vody a zkřížil ruce na prsou.

„To je Roger Ferral,“ řekla Carmencita chladným hlasem. „Pomůže nám. Přeběhl.“

„Myslel jsem si to,“ poznamenal Emilio.

„Říkej mu Porfirio,“ napomenula ho Carmencita. „Jestli se nějaký špicl dozví, kdo ve skutečnosti je, bude to jeho i náš konec.“ Přistoupila k oknu, otevřela jej a potom i okenice. Místnost zalilo rudé světlo večera. Prázdná plaza osvětlená zapadajícím sluncem se rozkládala přímo pod ní. Hory na západě se jasně rýsovaly proti růžovému obzoru. „Proč je tu takové ticho?“

„Zítra ráno mají zase zastřelit tři naše lidi. Jsou z města. Ale tentokrát to nedopustíme!“

Carmencita se prudce otočila. „Cože? Přikázala jsem, abyste zastavili všechny akce!“

Emilio sklonil hlavu. „Samozřejmě - zakázal jsem to. Ale oni chtěli něco udělat. Znáš přece Pancha a jeho přátele. Chtěli ukrást zbraně, ale chytili je. Dva z nich zastřelili hned, ostatní odsoudili k smrti.“ Zvedl hlavu a Roger v jeho tváři spatřil vražedný hněv. „Ale tentokrát nebudeme přihlížet. Tentokrát je odtud dostaneme. Zítra ráno, až je povedou na dvůr kasáren, zaútočíme.“

„To neuděláš,“ odtušila Carmencita.

Emilio na ni udiveně pohlédl. „Co?“

„Za prvé, legionáři by zastřelili několik tvých lidí. Za druhé, dlouhé týdny by pročesávali okolí a hledali sympatizanty a komplice. A to nemůžeme potřebovat.“

„Chceš přihlížet, jak zastřelí tři mladé nevinné lidi?“

Roger viděl, jak po tváři Carmencity přelétl stín. Sevřela rty a v jejích očích se na pozadí dosavadního chladu objevila i trpkost a smutek.

„Říkala jsem lidem a zvlášť tobě, že plánujeme akci na osvobození Bermejilla. Vydala jsem jasné rozkazy. To, co udělal Pancho, je jeho věc, a nemůže očekávat, že kvůli němu budeme všechno riskovat. Měl se držet mých rozkazů.“

„Madre de Dios,“ zamumlal Emilio a vrhl na Carmencitu nevěřícný pohled. Vypadalo to, jako by v tom okamžiku o dvacet let zestárl. „Chtěli ti jenom pomoct! Podívej, Carmencito, já ty chlapce znám už od dětství. Nemůžeš přece…“ Pak pohlédl na Rogera, jako by od něj očekával pomoc.

„Jestli zahájíš nějakou akci a vznikne sebemenší podezření, že útok byl organizován z tohoto místa, nechá De Peril celé Bermejillo smést z povrchu zemského,“ chladně řekl Roger. „Dokud jde jen o několik sabotérů, držel se velitel zpátky, ale když dojde k opravdové bitvě, bude chtít exemplární potrestání. Znám ho. Sloužil jsem pod ním dost dlouho.“

„Chceš se té zatracené pevnosti zbavit, nebo ne?“ zavrčela Carmencita. „Máme plán a potřebujeme, abys nám pomohl. Jestli se to podaří, tak pevnost za tři týdny zničíme!“

Emilio se zhluboka nadechl a obrátil se. Když konečně odpověděl, zněl jeho hlas otupěle.

„Chci se jí zbavit!“ řekl. „K čertu, sem s tím vaším plánem!“

+ + + + +

Byla noc. Obloha byla jasná a posetá hvězdami jako diamanty. Oknem dovnitř vanul chladný vánek a cuchal Rogerovi vlasy.

Dezertér mlčky stál a hleděl na noční vesnici. Ve tmě bledě svítily bílé zdi pevnosti. Ve větvích stromů na plaze šelestil vítr.

Roger byl celý den v sedle. Po koupeli se cítil svěže a čistě a poměrně dobře se najedl. Bylo už pozdě a přesto nemohl spát.

Tiše zaklel, odvrátil se od okna a posadil se na postel. Jeho nový revolver, americký remington, ležel na stoličce. Měl jej po ruce.

Naivní, pomyslel si. Jako bych s ním něco mohl svést, až moji staří kamarádi obklíčí tento dům a budou prohledávat místnost po místnosti. V tom jsou zatraceně dobří.

Zatáhl závěsy, vytáhl knot lampy a vytáhl knihu, kterou mu půjčila Carmencita.

Kdosi zaklepal na dveře.

Instinktivně sáhl po revolveru, ale potom se uklidnil a zvolal: „Dál!“

Dovnitř vešla Carmencita. Roger na ni pohlédl a zděsil se nad tím, jak hrozně vypadá.

„Viděla jsem světlo a myslela jsem si, že ani ty ještě nespíš,“ řekla.

„Byla jsem venku. Procházela jsem se a hodně jsem přemýšlela.“

Tak proto, pomyslel si Roger. Zůstal sedět na posteli, s knihou v levé ruce, a ukázal na jedinou židli. „Posaď se přece,“ váhavě se pousmál. „Jsem rád, žes přišla.“

Posadila se na židli. Vypadala zničeně. Její oči byly plné zoufalství.

„Brzy bude ráno,“ zamumlala.

Roger cítil, jak mu železná pěst sevřela žaludek. Polkl. „Jistě.“

„Uslyšíme salvy, až je budou střílet.“

Celé město to uslyší, pomyslel si Roger. Pane Bože, pomoz mi. Co mám říct?

Carmencita si zakryla tvář dlaněmi a tiše se rozplakala.

Roger vstal, klekl si k ní a položil jí ruku na rameno. „Nemohlas dělat nic jiného,“ tiše řekl. „Vůbec nic. I kdybys přistoupila na Emiliův plán, co by zmohl se třemi tucty mužů proti celé posádce?“

Chytila ho za ruku a pevně ji stiskla.

„Odmítla jsem to byť jen zkusit. Pane Bože, já jsem to prostě odmítla.“ Trpce na něj pohlédla. „Rogere, já už toho mám všeho dost! Už nechci! Ta válka - je to všechno tak hrozné.“

„Pak uteč pryč,“ řekl. „Máš toho plné zuby tak jako já. Zmizíme.“

„To by bylo příliš zbabělé,“ zašeptala. „Moji lidé mi věří. Nemůžu prostě odejít a říct: Teď se s Francouzi vypořádejte sami. Bojujte sami proti vykořisťovatelským velkostatkářům! To prostě nemůžu udělat. Ale jak já to všechno nenávidím, jak já to nenávidím!“

Mlčeli. Vítr povíval záclonami před otevřeným oknem. Hmyz kroužil kolem lampy.

„Předtím,“ tiše řekl Roger, který ji pevně držel za ruku, „předtím jsem stál u okna a díval jsem se na pevnost. Jako by se mi vysmívala, jako by říkala: „Mě nevyřídíš!“ Byl jsem za těmi zdmi tak dlouho. Je to skoro tak, jako by tam část mého já ještě pořád byla uvězněna a chtěla se odtud osvobodit.“

Carmencita se na něho podívala a utřela si slzy. Těžce oddechovala, ale zdálo se, že se už vzpamatovala. „Nikdy jsi mi nevyprávěl, jak ses sem dostal. To jsi tomu tenkrát tak věřil? Tomu, že budete pomáhat chudému obyvatelstvu, které ve skutečnosti vykořisťujete a vraždíte?“

Roger se chraplavě zasmál. „Tomu jsem nikdy nevěřil. Ještě jsem ti nevyprávěl o přístavní čtvrti v Marseille.“

„O Maitre Legrandové a o tom, jak ti pomáhala, abys mohl chodit do školy. Jak ses později stal domácím učitelem, ale jak tě pořád přitahovala přístavní čtvrť.“ Pohlédla do jeho tmavých, zmučených očí a natáhla váhavě ruku, načež ho pohladila po tváři. „Ale to, jak ses dostal do Legie, jsi mi ještě neřekl.“

Zvláštní, pomyslel si. Seděli tam v té malé místnosti a pojilo je neviditelné pouto, jakoby se jejich duše na krátký, drahocenný okamžik spojily. Všechen smutek, všechna trpkost zmizely a zůstala jen vzájemná blízkost a trocha melancholie.

„Jmenovala se Michelle,“ tiše řekl Roger. „Učil jsem tenkrát jejího mladšího bratra. Její otec byl velmi vážený, znal se s hodně ministry, byl často zván ke dvoru - ale neviděl rád, když já a Michelle - však rozumíš.“

Carmencita se pousmála. „Takže jste se tajně setkávali.“ Zamyšleně si hrála s čupřinou jeho vlasů. „Jak vypadala, ta tvá Michelle?“

„Byla - byla velmi krásná,“ řekl Roger. Ten obraz už zmizel z jeho vzpomínek, jeho malá, plavovlasá Michelle, dívka, kterou tak hrozně miloval a která ho vlastně dostala sem. „Její otec,“ řekl, „na to přišel. Obával se skandálu. Lomcoval jím hněv. Obvinil mě, že jsem ho systematicky okrádal. Přivolal policii a já jsem uprchl. Nějakou dobu jsem se skrýval, ale pak mi došly peníze. Byl jsem zmatený a toužil jsem po Michelle, ale ze všeho nejvíc jsem se bál vězení. Její otec měl velký vliv. Když jsem utratil své poslední peníze, dobrovolně jsem se přihlásil k Cizinecké legii. Byla to jediná cesta, jak uniknout policii.“

Usmál se a dodal: „A teď jsem tady. Víš, všechno jsem si tehdy představoval jinak.“

„Já také - tehdy,“ zamumlala Carmencita. Smutně mu hleděla do tváře. Pomalu se k ní sklonil a políbil ji. Objala jej a pevně se k němu přitiskla.

Po chvíli zhasli lampu.

Když po třech hodinách přišlo svítání, ležel a hleděl do stropu. Carmencita byla vedle něj a tvrdě spala.

Neslyšela výstřely, které třeskly na dvoře a zanechaly po sobě tísnivé ticho smrti.

+ + + + +

V údolí se slavilo, když se objevil Canzolesův pluk. Sto ozbrojených mužů, kteří bujaře stříleli do vzduchu, obklopil dav těch, co zůstali. Na jednom voze, na němž ještě visely cáry francouzské plachty, leželi ranění. Dva další byly až po okraj plné zbraní a munice. Tucet mezků bylo naloženo prachem a trhavinami.

„Zničili jsme je!“ zvolal Canzoles. Byl oblečen do parádní uniformy francouzského kaprála s třásněmi a na hlavě měl příslušnou čepici. Mával jí davu. „A nikdo neunikl! Podívejte! Koně, prach a zbraně, kolik chcete!“

Zastavil koně před štábem a seskočil mezi lidi, kteří se tísnili kolem. Objímal se s tuctem starých přátel, kynul ostatním a prodíral se ke dveřím budovy.

Namísto Carmencity jej očekával Rafael Parritas, jeden z jejích důstojníků. Canzoles se na něj zazubil a rozhlédl se. „Kde vězí Carmencita, k čertu?“

„Plukovník Aragonesová vám vzkazuje, že čeká u staré studánky.“

Canzoles udiveně svraštil čelo. „Co to má znamenat? Stalo se něco, Rafaeli?“

Tlouštík s šavlí pokrčil rameny. „Chce s vámi mluvit o samotě.“

Canzoles na něj vrhl chladný pohled. Pak spatřil Rogera Ferrala, který stál poblíž oblečený jak vaquero, s americkým koltem a nožem v rudé šerpě kolem břicha. Šlachovitý mladík vypadal mnohem starší a méně zranitelný než před několika týdny. Ale v jeho hnědých očích byl stále onen ztracený výraz, výraz, který však okamžitě zmizel, jakmile se jeho pohled střetl s Canzolesovým. Ferral náhle působil bojovně a výhružně.

Canzoles zbystřil.

Jestli za tím, ať už je to cokoli, stojíš ty, tak tě oddělám, pomyslel si. Pak se prudce otočil, odstrčil několik mužů z cesty a vyšvihl se do sedla svého koně. Prodral se davem, projel kolem svých oslavujících vojáků a vydal se zpátky k průsmyku. Strážci na něho udiveně hleděli ze svých stanovišť ve skalách.

Cválal po úzké pěšině, pak odbočil a po jiné stezce, která v serpentinách vedla po nebezpečném svahu, sjel dolů, aby se nakonec prodral křovím, které rostlo na břehu malého potoka.

Přebrodil jej a opět se vydal do svahu. Přes háje, křoviny a suťoviska dorazil až do malého, vyschlého údolí, kolem něhož se tyčily strmé skalní stěny.

V jedné jeskyni nad malým suťoviskem se zde nacházela studánka. To místo dobře znal. Ve stínu jeskyně viděl stát Carmencitina ryzáka.

Carmencita seděla u studánky v holínkách, kalhotách a krátkém koženém kabátě, s plochým španělským kloboukem na hlavě. Krátkým jezdeckým bičíkem čárala do písku.

Ani nevzhlédla, když přijel blíž.

Tady něco nehraje, vztekle si pomyslel Canzoles. Tady jsme se kdysi setkali poprvé. A teď - teď tu sedí a dělá, že mě nevidí.

Canzoles zastavil koně před suťovým svahem, seskočil ze sedla a rozběhl se ke Carmencitě.

„Co to má být?“ zvolal. Byl rozlícený. „Dobřes věděla, že přijedu dneska ráno. Proč děláš takové divadlo a navíc ještě před mými lidmi? Co si o tom asi tak pomyslí?“

Carmencita na něj zamyšleně pohlédla a vrhla bičík do horkého písku. Musím s tebou mluvit,“ řekla klidným hlasem. „To by tam v tom rozruchu nebylo možné. Jsem ráda, že jsi zvítězil.“

Canzoles nechápavě hleděl do jejího chladného obličeje. Pak se rozesmál, sklonil se, chytil ji za zápěstí a zvedl ji. „Pojď, děvče! Polib mě!“

Smutně mu pohlédla do očí a pomalu, ale rozhodně od něho odstoupila. „Je mi líto,“ řekla, „ale něco se stalo. Je mi líto, že tě musím ranit.“

Canzoles přivřel oči. Ve stejný okamžik přišlo poznání a hněv.

„Mělas jiného, že ano? Když jsem byl pryč!“

„Rogera Ferrala,“ řekla klidným hlasem.

Canzoles ji udeřil.

Zavrávorala a dotkla se prsty tváře, která po úderu zrudla. Do očí jí vhrkly slzy. Přesto vypjala hruď a smutně, ale odhodlaně na něj pohlédla.

„Ty ses musela zbláznit,“ zavrčel Canzoles a opět se rozmáchl.

Tu se zarazil, protože si všiml, že se pravou rukou dotkla hlavně svého postříbřeného revolveru.

„Už mě bít nebudeš,“ poznamenala ocelovým hlasem. „Federico, já tě mám moc, moc ráda - ale nejsem tvůj majetek. Pochop to, prosím.“

Canzoles na ni nevěřícně hleděl. Jeho ruka klesla. Polkl a znovu se zasmál. „Věděl jsem, že s tím zatraceným Francouzem budou problémy.“

„Federico, chci, abys respektoval mé rozhodnutí,“ řekla. „Chci, abychom zůstali přáteli. Prosím. Já - já miluji Rogera. Rozumíš?“

Panovalo ticho.

Ozývalo se pouze zurčení vody ve studánce.

Po nekonečně dlouhé době Canzoles unaveně pokrčil rameny. Váhavě se zazubil a řekl: „No jo, to je život.“ Pak k ní přistoupil a ona ho objala.

„Je mi tě líto,“ zašeptala.

Pevně ji držel. „Nemusíš mě litovat,“ zamumlal. Chytil ji za bradu a něžně ji políbil na rty. Potom se obrátil, sešel ke svému koni a odjel pryč.

Dusot kopyt se odrážel od skalních stěn. Jedno věděl určitě. Ten Francouz za to zaplatí. Dříve či později.

+ + + + +

V údolí se stále slavilo, když se Canzoles vrátil. Vychutnával jízdu davem. Jeden muž mu podal láhev tequily, další pečené kuřecí stehýnko, a tak s láhví v jedné a stehnem v druhé ruce jel oslavujícím davem. Sám však měl pochmurnou náladu. Když vypil láhev a dojedl, přijel k němu jeho přítel major Aceja.

„Hej, proč se tváříš tak kysele?“ Aceja se na něj zazubil, ale okamžitě zvážněl i on. „Ach, rozumím. Už jsem slyšel o tom Francouzi a Carmencitě. Mluvils už s ní? Určitěs ji ‘ přivedl k rozumu, co, amigo?“ Aceja se zasmál a přátelsky do něj dloubl. „S ženami člověk musí jednat tvrdě, jinak jsou vzpurné.“

„Och, co ty víš o ženách,“ pohrdavě prohodil Canzoles. Mrštil láhví proti ovocnému stromu a díval se, jak se roztříštila. „Rozhodla se sama, a to je hlavní.“

Aceja na něj udiveně pohlédl. „Ty ses snad zbláznil,“ řekl. „Tam, tam stojí ten Francouz. Běž a podřež mu krk, dej Carmencitě pár na holou a pak bude zase všechno tak, jak má být. Dej na mě, amigo!“ Aceja se pobaveně zasmál a vytáhl ze své sedlové kapsy další láhev. Bok po boku s Canzolesem projížděl mezi lidmi, kteří se tísnili u ukořistěných mezků a vozů. „Před dvěma týdny jsme zabili padesát Francouzů a ukradli pět set pušek. A ty si budeš dělat starosti kvůli jednomu chlápkovi?“

„Nedělám si starosti kvůli té štěnici,“ opáčil Canzoles. „Vím, že Carmencita ho miluje. Ona velí pěti stovkám lidí. Vymyslela plán, jak zničit pevnost v Bermejillu, který je založen na údajích toho muže. Představ si, co by se stalo, kdyby to byl zrádce. Co když to s ní jen hraje a naláká všechny do pasti? Přemýšlej, majore!“

„Navrhoval bych si ten plán vyslechnout, mi coronel,“ poznamenal Aceja a kývl na budovu štábu, před níž seděl s několika důstojníky Ferral a velmi vzrušeně s nimi debatoval. „To je ten údajný hrdina!“

Canzoles otočil svého koně, pobodl jej ostruhami a odjel tam. Aceja jej následoval, přičemž vylil polovinu své tequily.

„Buenos dias,“ řekl Canzoles Ferralovi. Držel již svého koně, ale nenasedl. Shlížel na štíhlého Francouze shora a nevrle si ho měřil pohledem.

Ferral vstal a řekl: „Dobrý den, plukovníku Canzolesi.“

„Generále Ferrale,“ posměšně začal Canzoles, „rád bych viděl ten váš excelentní bitevní plán. Prokážete mi tu laskavost?“

Aceja se napil ze své láhve, načež se hlasitě rozesmál.

Roger pohlédl na Aceju a potom na Canzolese. „Nemyslím si, že toto je to správné místo. A už vůbec to není ten správný čas.“

„Napijte se, generále!“ zvolal Aceja.

„Raději zůstanu střízlivý,“ chladně odvětil Roger. Slyšel, jak muži, s nimiž předtím mluvil, si cosi tiše šuškají. Odstoupili od něj. Canzoles a jeho adjutant byli nebezpeční lidé, a to, že v opilosti byli naprosto nevypočitatelní, bylo všeobecně známo.

„Vy se se mnou nechcete napít?“ zavrčel Aceja a sáhl po revolveru. „Tak to vás budu muset zastřelit!“

Opilý major se opět uchechtl, ale jeho oči zůstaly chladné.

„Dobrou noc, generále,“ řekl a zmáčkl kolt.

V okamžiku, kdy se Roger vrhl k zemi a Aceja vypálil, Canzoles do něho vrazil a kulka tak letěla Pánu Bohu do oken.

Aceja se převalil, škytl a pokusil se najít ztracený kolt. Pod clonou alkoholu již špatně viděl, takže se mu to nedařilo.

„Nechej toho nesmyslu, Ramone!“ rozzlobeně poznamenal Canzoles. „Pancho, odveď majora do postele!“

Zatímco ze štábu přiběhl jeden z osobních strážců a Aceju odvedl pryč, upřel Canzoles zrak na Rogera, který si zamyšleně oklepával šaty a nasadil si na hlavu sombrero.

„Klidně jsem ho mohl nechat střílet,“ zavrčel Canzoles.

„Zabil bych ho,“ chladně řekl Roger. „Byl příliš opilý.“

„Měl jsem tě oddělat,“ poznamenal Canzoles. „A udělám to, jestli zjistím, že hraješ falešnou hru. Jestli se pokusíš Carmencitu podvést…“

Roger v jeho očích viděl chladnou nenávist. „Mluvíte nesmysly.“

„Myslím, že bych si to s tebou měl na místě rozdat,“ prohodil Canzoles. Jeho hlas byl ledově střízlivý. Zdálo se, že poznal, že jde o jeho čest.

Rogera polil studený pot. Zhluboka se nadechl. Muži za ním se klidili a náhle se tam rozhostilo ticho.

Zdálo se mu, že remington za jeho opaskem váží snad tunu. V Canzolesových očích spatřil touhu vraždit.

Ti Mexičané, rozzlobeně si pomyslel. Nejdřív střílejí a potom uvažují! Ale copak Legie nejednala stejně?

„Věříte, že byste tím něčeho dosáhl?“ otázal se Roger.

„Byl bys mrtvý,“ poznamenal Canzoles a zašklebil se. Ruku měl položenou na pažbě koltu.

„Vy taky,“ řekl Roger a klidně na Mexičana pohlédl. „Možná byste mě trefil, ale sám byste to také koupil, bez ohledu na to, kolik kulek byste do mě vpálil.“

V Canzolesových očích se zablesklo, což Rogerovi prozradilo, že se odhodlal jednat. Sevřel pažbu revolveru. Roger se vrhl k zemi a v pádu vytrhl kolt z opasku.

„Poplach!“

Roger ten hlas uslyšel, teprve až ležel na zemi a měl kolt v ruce. To zvolání však zastavilo aspoň Canzolese.

„Poplach! Francouzi! Poplach!“

Canzoles na Ferrala okamžitě zapomněl. Obrátil se v sedle a pohlédl na jezdce, který cválal táborem a neustále volal: „Poplach! Francouzi!“

Canzoles zaklel.

„Jak jsou daleko?“ zvolal. Viděl, že od průsmyku do údolí přijíždí Carmencita. Když uslyšela volání, zrychlila. Dává si na čas, pomyslel si přesto Canzoles.

Roger vstal a strčil si remington do šerpy.

Srdce mu divoce bušilo.

Ten blázen! pomyslel si. Už jsme mohli oba být mrtví. Ten idiot!

„Méně než dvě míle!“ vykřikl jezdec, který přijel až ke Canzolesovi. „Jedou ve dvou kolonách, každá má asi sto mužů. Jsou to kavaleristé. Cizinecká legie.“

„Legionáři?“ vyděšeně se otázal Roger.

„Modrobílí, ne červenobílí,“ řekl zvěd. „Jsou to legionáři z Bermejilla.“

„Museli jet po našich stopách - nebo jsme byli zrazeni.“ Canzoles vrhl pronikavý pohled na Rogera. „Jestli znovu objevili naše stopy, tak musí mít proklatě dobré stopaře. Teď už je to jedno, vytáhneme proti těm bastardům a rozdrtíme je.“

„V poli nemáte proti dvěma stovkám legionářů šanci,“ odtušil Roger. „Udělali by z vašich mužů fašírku.“

Ozvalo se reptání, ale na to Roger nedbal. Věděl, co říká.

„Tobě už nevěřím ani slovo,“ chladně odsekl Canzoles a pohlédl na Carmencitu, která přicválala k nim. „Co myslíš, vytáhneme a ukážeme tomu zbabělci, jak bojují opravdoví muži, ne?“ vyzývavě se zeptal Carmencity.

Ta si ho nevšímala a tiše hovořila se zvědem.

„Poštval jste Legii proti sobě, protože ji rozlítilo vaše poslední přepadení. Ti lidé jsou elitní vojáci. Ale nemyslím, že má smysl vám vysvětlovat ten rozdíl,“ trpce podotkl Roger.

„Velitel z Bermejilla jede s nimi,“ řekla náhle Carmencita. „To znamená, že v posádce je jen osmdesát mužů.“ Pohlédla na Canzolese a usmála se. „Jestli pojedeme dál do hor a nalákáme je tam, mohl by druhý oddíl jet ke generálu Sebastianovi, požádat ho o posily a mezitím zaútočit na pevnost. Až se Francouzi vrátí, padnou do léčky. To, že by někdo dobyl jejich pevnost, by je ani ve snu nenapadlo!“

„To je nebezpečné! Jestli doženou ty, kteří budou sloužit jako návnada, budou všichni ztraceni. Ale jestli budeme držet spolu…“

„Tak jsme ztraceni stejně tak,“ skočila Canzolesovi do řeči Carmencita. „Není možné v tom krátkém čase, který máme, nalíčit kavaleristům past. A v otevřeném boji proti nim nemáme šanci. Ale takto…“ Pohlédla na Canzolese. „Půjdeš se svými lidmi do hor a já pojedu do Bermejilla a připravím dobývání pevnosti.“

„Ne,“ odtušil Canzoles. „Ta pevnost patří mně! Já před těmi bastardy nebudu utíkat. Vezmu si s sebou tvého generála Ferrala a on mi ukáže, jak se ta pevnost dá dobýt. Budu souhlasit jen pod touto podmínkou. Jinak si vezmu své lidi a předvedu těm venku boj, na který nezapomenou ani po sto letech!“

„Ty jsi šílený,“ vztekle prohodila Carmencita.

„Myslím to vážně,“ zazubil se Canzoles. „Nu?“

Carmencita pohlédla na Rogera, který posléze řekl: „Udělej, co říká. Má pravdu.“ Tady nahoře je to pro tebe bezpečnější, pomyslel si.

„Vyjedeme hned,“ řekl Canzoles, aniž by počkal na odpověď. „Kolik lidí potřebuješ?“

„Možná padesát,“ váhavě řekla Carmencita. „Ostatní ti dám. Řeknu o tom Rafaelovi.“

Sesedla a objala Rogera. „Mám o tebe strach,“ zašeptala.

Roger ji pohladil po vlasech a políbil ji. „Buď opatrná,“ tiše poznamenal. „Nenech se vyprovokovat k boji! Buď opatrná!“

„Musíme si pospíšit,“ naléhal Canzoles.

Carmencita pustila Rogera a řekla: „Uvidíme se v Bermejillu. Adios.“

„Adios,“ zamumlal Roger a díval se za ní, když přijela ke skupině svých důstojníků a rozdělila rozkazy. Během několika minut začalo údolí připomínat mraveniště.

Sedlali se koně a muly, rozdělovaly pušky, vydával se střelný prach, kulky a zápalky. Formovaly se oddíly a ze zmatku se pozvolna začaly rodit jednotlivé kolony.

Roger vyrazil s Canzolesem a Acejou, který vystřízlivěl, potom co ho jeho lidé hodili do potoka.

Když ta mohutná kolona dvou set mužů vyjela z údolí, ohlédl se a přes zvířený prach a řady povstaleckých vojáků na krátký okamžik spatřil Carmencitu, obklopenou jejími padesáti muži. Zabolelo jej u srdce. To je ironie! pomyslel si. Ona je tam dole a já jedu s Canzolesem, jako naschvál právě s Canzolesem! A do pevnosti!

Přesto jel mlčky dál.

+ + + + +

Canzoles rozdělil své lidi na dvacet malých skupinek a početný houf během několika málo minut zmizel v širokých roklích a údolích hor. Zůstalo po nich jen pár prchavých obláčků prachu - i kdyby je Francouzi vystopovali, bylo by nemožné všechny skupiny pronásledovat současně.

A kdyby to přece udělali, pomyslel si Roger, pronásledovaní by se obrátili a roztříštěné síly protivníka by napadli.

Legie byla díky své taktice v převaze pouze při bojích velkých uskupení - v boji muže proti muži, ze zálohy, či v malých skupinách legionáři oproti Mexičanům naopak zaostávali.

Roger doufal, že Carmencitě se podaří s těžkými vozy udržet dostatečný náskok před legionáři.

Při představě toho, co by dvě stě legionářů udělalo s hrstkou Carmencitiných mužů mu přeběhl mráz po zádech. Srdcem toužil být u Carmencity.

Pozoroval Canzolese, který s pyšně vypjatou hrudí a arogantním výrazem ve tváři jel v čele tuctu mužů, s Acejou po svém boku a dvěma důstojníky za zády. Vypadali spíš jako bandité než vojáci, ale přes své nepřátelství s Canzolesem, přes odloučení od Carmencity se cítil mezi těmi divokými, nedisciplinovanými muži lépe než u tvrdě cvičených legionářů. Aspoň ještě mají nějaký cit, pomyslel si, ještě v nich zůstala stopa lidskosti, i když se občas projevuje brutalitou a hašteřivostí.

Jeden jezdec, zvěd, přijel ke Canzolesovi. Roger pobodl svého koně ostruhami a připojil se ke Canzolesově vůdčí skupině. Chtěl vědět, co se děje.

„Jedou přímo naproti nám,“ rozrušeně hlásil zvěd. „Přibližně dvacet mužů, regulérních vojáků. Jedou do svahu v široké řadě.“

Canzoles zaklel. „Asi je poslali, aby legionářům kryli bok.“

„Musíme zpátky,“ řekl Aceja.

Canzoles se zašklebil. „Jestli mezitím legionáři objevili naši stezku, tak jim vjedeme přímo do náruče.“

Roger si prohlížel široké údolí, v němž se nacházeli, špičaté skály, které je ohraničovaly, křoviny, jež lemovaly stezku, po které jeli. Daleko před nimi údolí klesalo, až nakonec přecházelo v hnědou poušť.

„Musíme je předejít a dostat se na svah před nimi,“ řekl Roger, aniž nad tím přemýšlel. Ukázal na vjezd do údolí před nimi, kde začínala poušť, a pohlédl do Canzolesovy a Acejovy nedůvěřivé tváře. „Pak bychom je mohli postřílet, zatímco se budou lopotit do svahu. Jinak nám odříznou vjezd do údolí a naženou nás do náručí legionářů.“

„Ferral mi mluví z duše,“ poznamenal Canzoles. „Musíme prorazit. Kdyby se zakopali na svahu, stříleli bysme po sobě ještě zítra a nedostali bysme se dál. Takže na ně!“

Hodně štěstí, pomyslel si Roger, naplněn temnou předtuchou. Věděl však, že to je jediný způsob, jak uniknout kleštím, jež hrozily scvaknout.

„Tam vepředu je několik francouzských kavaleristů!“ zvolal Canzoles na své lidi, pro případ, že by někteří ještě nevěděli, o co jde. „Prorazíme jejich řadami a zmizíme v poušti. Všechno jasné?“

„Kolik jich je?“ zvolal kdosi.

„Dvacet, možná o pár víc. Musí mít o sobě vysoké mínění, jinak by se neodvážili s hrstkou těch nýmandů do hor.“ Canzoles demonstrativně vytáhl jeden z revolverů zpoza opasku, zvedl jej a ukázal dopředu. „Kupředu! Zažeňte je až do Francie!“

Pobodl svého koně ostruhami a vyrazil. Za ním bok po boku cválali Roger a Aceja. Posledně jmenovaný se otočil a zvolal cosi na své lidi. Roger mohl pozorovat, jak se během pár okamžiků tucet mužů zformoval do podoby špičatého klínu, zatímco jezdci zrychlili.

V obličejích mužů, kteří tasili zbraně, se zračilo odhodlání. Kromě starých pistolí a mačet měli zcela nové francouzské pušky, které ukořistil Canzolesův oddíl. Kopyta koní vyrývala ze země žlutý prach, který stoupal k nebi.

Canzoles zpomalil a nechal se dohnat Rogerem.

„Ty zůstaneš u mě. Potřebujeme tě do Bermejilla.“

Roger se sarkasticky zazubil. „Najednou.“

Canzoles si odplivl a pohlédl na místo, kde se údolí začalo sklánět k poušti. Bylo tak sto kroků před nimi.

Skály odrážely ozvěnu klapotu kopyt. Konečně stanuli na onom zlomu. Pod nimi se táhl svah a před nimi ležela nekonečná, šedohnědá poušť, nad níž se tetelil vzduch. Krajina byla nemilosrdně spalována sluncem - a dvacet kavaleristů, kteří byli vzdáleni jen několik tuctů kroků od vjezdu do údolí, také.

„Viva Juarez!“ zvolal Canzoles a pobídl svého hřebce ostruhami.

„Viva Juarez!“ zabručel houf za ním. Ozvěna se odrážela od skal.

Doširoka rozprostřený řetěz kavaleristů se zarazil, zatímco juaristé ve zběsilém tempu pádili dolů ze svahu, zahaleni oblaky prachu.

Canzoles držel uzdu v zubech, v každé ruce držel revolver a pálil za jízdy na všechny strany. Prach a kouř s výstřelů vytvořily takřka neprůhlednou clonu, v níž se blýskalo. Roger z neustálé palby takřka ohluchl. Modlil se, aby jeho kůň nešlápl do nějaké díry a nezřítil se na zem.

Kdesi nalevo od něj se zablesklo a kolem uší mu hvízdla kulka. Z prachu se vynořily postavy. Spatřil bajonety a hlavně pušek a začal pálit. Revolver několikrát vyslal své olověné poselství a dvě postavy se skácely k zemi. Ostatní prchaly pryč a posléze zmizely v prachu.

Vedle Rogera spadl jeden Mexičan ze sedla do křoví. Jeden kůň na svahu klopýtl a skácel se k zemi, přičemž pod sebou pohřbil svého jezdce, aby se nakonec v křečích zřítil do propasti.

Teď, když byly řady Francouzů proraženy, na ně začali střílet. Roger viděl, že Canzoles zastavil svého koně, vrhl se k zemi a vypálil na Francouze z henryovky. Roger zastavil svého koně vedle Canzolesova, ale ten na něj jen vykřikl: „Dál, jedu za vámi!“

Canzoles vystřelil a jeden z Francouzů se skácel ze svahu. Vojáci se rozestavili tak, aby se mohli lépe krýt před Canzolesovou palbou, jenže Canzoles přesto trefil ještě tři další, než svou pušku vystřílel.

Roger se vydal za ostatními povstalci, kteří již měli většinu svahu za sebou. Za ním Canzoles vyskočil na svého koně a vyrazil za nimi. Několik špatně mířených kulek hvízdlo daleko od něj a pak již byl z dosahu francouzských střel.

Canzoles se smál jak šílený, když dostihl Rogera.

„Nevěřím, že nás budou pronásledovat! Přišli o polovinu mužů!“ Ukázal za sebe, na horní okraj svahu, kde leželi nespočetní muži a koně a mezi nimi se pohybovali přeživší.

Roger pokrčil rameny, zpomalil chůzi svého koně a začal si nabíjet revolver. Třásly se mu ruce.

+ + + + +

Čtyři dny projížděli horami a pouští na východě tak, aby své eventuální pronásledovatele zmátli.

Pátého dne vjeli do tábora generála Sebastiana.

Malé pouštní údolí s pramenem vody bylo poseté stany a příbytky zbudovanými z větví a dek, které neměly jiný smysl, než poskytnout trochu stínu před žhavým sluncem.

Canzolesův zaprášený a vyčerpaný oddíl projížděl mezi nespočetnými lidmi z jeho vlastního pluku a mezi Sebastianovými lidmi směrem k prameni, který se nacházel uprostřed údolí. Ve stínu několika stromů se tísnilo nespočetně mužů a koní. Zbytek prolákliny byl poset kaktusy, trnitými keříky, koňmi a stany.

Roger právě pil a umýval se po náročné jízdě, když spatřil jednu malou skupinu kráčet ke Canzolesovi. Na jejich špici šel přikrčený, lehce obtloustlý muž v šedém obleku z anglické nebo americké látky, jaký nosívali lidé na severu země. Vypadal jako obchodník ze severu, jen to sombrero se k němu nějak nehodilo.

Doprovázela jej po zuby vyzbrojená eskorta.

Roger si klekl ke studánce a změřil si toho muže pohledem. Měl malé, lstivé oči, snědý, kulatý obličej a jeho ruce byly pěstěné, narozdíl od zhrublých rukou jeho lidí.

„To je Sebastian?“

„Kdo jiný?“ zabručel vedle něj Aceja.

Sebastian přistoupil ke Canzolesovi a potřásl mu rukou.

„Těší mě, že vás smím konečně pozdravit, plukovníku. Musíme toho hodně probrat.“ Generál kývl na Rogera a Aceju, v nichž zřejmě viděl Canzolesovy pobočníky. „Mimochodem, největší část vašich lidí už dorazila.“

„Slyšeli jsme o srážce s tou francouzskou patrolou,“ řekl jeden ze Sebastianových mužů. „Francouzi tvrdí, že je padesát rebelů vlákalo do léčky.“

Canzoles se rozesmál. „To je jim podobné! Musíme jednat rychle, generále. Dokud je většina posádky v horách, máme naději dobýt pevnost v Bermejillu. Ten plán z větší části vymyslela plukovník Aragonesová s pomocí poručíka Ferrala, s nímž má poměr.“

Sebastian vrhl na Rogera pronikavý pohled. Pobaveně se usmál, ale jeho oči zůstaly chladné. „Vy jste Francouz, monsieur Ferral?“

„Podle toho, jak se to vezme,“ klidným hlasem řekl Roger. „Kdyby mě moji krajané chytili, tak mě zastřelí.“

„To je ten Ferral, kterého legie už týdny hledá,“ prohodil kdosi ze Sebastianova doprovodu.

Sebastian se pobaveně zasmál. „Takže vy jste se ukryl u plukovníka Canzolese. Velmi chytré.“

„Ukryl se u plukovníka Aragonesové,“ opravil ho Canzoles trpkým hlasem.

„Ale plukovník Canzoles mi úctyhodně zachránil život,“ opáčil Roger s ironickou zdvořilostí. Generál těkal pohledem mezi ním a Canzolesem a zdálo se, že cítí, že vztah mezi plukovníkem Canzolesem a poručíkem Ferralem není nejlepší.

Sebastian ukázal na stinné místo pod košatým stromem poblíž pramene. „Nechcete se raději pobavit tam?“ Obrátil se na jednoho ze svých po zuby ozbrojených důstojníků a tiše mu dal několik pokynů. Netrvalo dlouho a několik jeho lidí přineslo skládací dřevěné židle a stůl stejně jako tašku napěchovanou mapami.

„Tato válka,“ začal Sebastian lhostejným hlasem, „je navýsost nepříjemná. Myslím, že se mnou budete souhlasit, poručíku Ferrale, když řeknu, že je v zájmu nás všech ji co nejrychleji ukončit.“

„Tím, že vyženeme Francouze,“ dodal Canzoles.

„Proti tomu nemám nejmenších námitek,“ chladně poznamenal Roger.

„Takže jste připraven bezpodmínečně spolupracovat s námi?“ zeptal se jeden ze Sebastianových důstojníků, hubený, přísně působící muž v uniformě z časů před francouzskou invazí.

„Co mi zbývá jiného?“

Sebastian chvíli mlčel a ostatní muži rovněž. Nakonec pokrčil rameny a řekl Rogerovi: „Poručíku, byl jste přijat do mé armády a patříte k jednotce plukovníka Aragonesové, není-liž pravda?“

„Ano.“

„Pak mi povězte, co plukovník Aragonesová právě dělá, aby odlehčila našemu postupu.“

Rogera tato otázka překvapila, ale potom si vzal jednu z map, kterou generálovi přinesli, a rozložil ji na stůl před sebe. Pak začali debatovat o jednotlivostech…

+ + + + +

Parné denní vedro bylo pryč a v širokém údolí pod pevností Bermejillo zavládl chlad.

Strážný, který chodil před branou sem a tam, se třásl chladem, ačkoli měl na sobě modrý kabát. Prsty ho na hlavni pušky chladily. Naslouchal vlastním krokům na proschlém dřevě ochozu před branou. Když se zastavil, zněly tichem pevnosti kroky druhého strážného.

Byl to mladý muž, který byl hrdý na to, že smí patřit k Cizinecké legii, ale mexické noci rád neměl. Bylo v nich příliš mnoho zvuků, které neznal, příliš mnoho věcí, které potmě působily tak nevysvětlitelně a výhrůžně, věci které jako by mu našeptávaly: „Sem nepatříš! Vrať se domů, jinak budeš navěky litovat…“

Jenže Francie, lépe řečeno její císař rozhodl, že mu Mexiko patří. V prašných pouštích a překrásných údolích Mexika bylo prolito mnoho krve, ale také zde byla vydobyta sláva. Přes den se mladý strážný nebál nikoho. Byl to voják a patřil k těm nejudatnějším z udatných, a to něco znamenalo. Francie ho potřebovala.

Jenže ty mexické noci byly tak děsivé.

Mohly to být noci plné smíchu, hudby a šarmu, tak jako to často zažil na jihu, ale tento smích, hudba a šarm nebyly pro něj stejně jako pro žádného jiného Francouze.

Byl to totiž cizinec.

A občas, když hudba a fiesta skončily, byl v nějakém zákoutí nalezen nešťastný voják, který nebyl dost opatrný a neudržel si lidi, které měl mít pod kontrolou, od těla. Čas od času byli nacházeni zavraždění vojáci a nyní už si nemohly být jisté ani skupiny. Vždycky se odněkud objevili tři nebo čtyři muži, vystřelili a zase utekli, zatímco se jejich oběť válela v krvi.

V poslední době už dokonce nebyly bezpečné ani opěrné pevnůstky. Kolovaly pověsti, podle nichž se stahovala celá armáda, která se v poušti marně snažila dostihnout malé, pohyblivé oddíly nepřítele, které jí zasazovaly úder za úderem.

Strážný se pokoušel tyto myšlenky zaplašit a myslet na slávu, když tu při automatickém pozorování okolí uslyšel nějaký zvuk.

Přicházel od vesnice a bylo to tlumené vzdálené klapání. Strážný se zastavil, zvedl pušku a zamířil s ní do tmy, která ještě nemínila vydat své tajemství.

Druzí strážní na jeho straně rovněž mlčky hleděli přes zeď. Mladý muž cítil jistou hrdost na to, že byl první, kdo uslyšel ten zvuk.

Naslouchali s puškami v rukou a po nějaké době se z kroků ostatních strážných vydělil onen podezřelý klapot - klapot kopyt.

Museli to být jezdci, více jezdců, kteří se pomalu blížili.

Strážný upřel svůj zrak do temnoty a nakonec poznal čtyři jezdce, kteří jeli přímo k bráně pevnosti. Tři z nich na sobě měli široké mexické klobouky a pláště.

Mladý kaprál okamžitě poznal, že se čtvrtým z nich něco není v pořádku. Neměl na sobě klobouk, vedle něj jeli dva muži a zdálo se, že v sedle sedí poněkud nejistě.

Jezdci zastavili své koně přímo před zavřenou branou. Přední z nich, širokoplecí, arogantně působící muž, vzhlédl ke zdi a vykřikl: „Musím mluvit s vaším velitelem. Le commandant - rozumíte?“ Jeho francouzská výslovnost byla hrozná.

Kaprál stejně tak špatnou španělštinou zvolal: „Počkejte okamžik!“ Kývl na oba strážné po své pravici a po své levici a řekl jim, aby dávali pozor a při sebemenším podezření začali okamžitě střílet, načež zavolal na seržanta, který podle všeho spal nebo aspoň klimbal v malé strážnici.

Trvalo to nějakou dobu, než seržant poslal jednoho muže, který hovořil španělsky, a proto mohl rozumět i mexickému dialektu.

Tlumočník zvolal z hradby: „Co chcete, seňores? Je pozdě. Velitel s vámi bude mluvit až zítra.“

Svit obou lamp, které s sebou Francouzi vzali, padl na široký obličej vysokého muže před branou a na další tři muže. Chlapík bez klobouku byl svázaný. Měl na sobě ošumělý, roztrhaný oděv peóna a ruce měl svázané za zády. Do čela mu padaly tmavé vlasy. Zachmuřeně hleděl zlostnýma, světlehnědýma očima do záře luceren. Ačkoli byl opálený, bylo vidět, že se nejedná o Mexičana, na rozdíl od těch tří, co ho přivedli.

Vysoký muž v jejich čele chladně vzhlédl vzhůru. Svit luceren se odrážel od ozdob na stužce jeho klobouku, od jeho koženého kabátu a zdobeného sedla. Na ramenou měl jemně tkaný plášť z černorudé látky a v šerpě, již měl uvázanou kolem břicha, měl strčené dva americké kolty patrně velmi vysoké ceny se slonovinovými pažbami.

„Jsem don Isidorio Valdez,“ oznámil muž a prohrábl si svůj pěstěný knír. Jeho úzké, arogantní tmavé oči jakoby ignorovaly hlavně pušek na zdi a byly upřeny na tlumočníka, mohutného legionáře španělského původu, který netrpělivě čekal na odpověď.

„Slyšel jsem, že hledáte jednoho dezertéra. Před dvěma týdny jsem našel tohoto chlápka v chatě jednoho z mých pachtýřů. Okamžitě jsem ho nechal svázat. Na našich pozemcích zloděje nestrpíme, seňore. Jelikož jeho podoba a přízvuk dávaly tušit, že je to Francouz, nepověsil jsem ho hned a přivádím ho vám.“

Don Valdez čekal a hrál si s postříbřenou rukojetí dlouhého nože, který byl uchycen k sedlu, zatímco překladatel tlumočil jeho věty oběma dalším poddůstojníkům za zdí.

„Vy jste ten don Valdez, který má haciendu poblíž Chihuahuy?“

„Jsem bratr dona Jesuse,“ vysvětloval kníratý muž na nádherném černém koni. „Strávil jsem dva týdny v sedle, ne kvůli tomu ničemnému zrádci a zloději samotnému, ale kvůli zneklidňujícím pověstem o jeho kontaktech. Chápete - juarističtí bandité.“

„Počkejte!“

Seržant na zdi si nebyl jist, zda je možné zajatce jen prostě přijmout a dona poslat pryč, nebo zda je nezbytné tak bezpochyby vlivného muže vpustit do pevnosti. Nakonec se rozhodl jít pro důstojníka. Přikázal hlídkám a mladému kaprálovi, aby ty čtyři i okolí nespouštěli z očí, načež seběhl po dřevěných schodech na dvůr. Pak se vydal k hlavní budově.

O pět minut později se objevil s rozmrzelým kapitánem du Grandsacem, kterému se opět potvrdil jeho předsudek o naprosté neschopnosti jeho podřízených. Hubený, elegantní důstojník pomalu vyšel na ochoz hradby a pohlédl na spoutaného muže.

„To je přece ten bastard Ferral!“ Ožila rozesmál se. Pokud by se mu povedlo získat si důvěru toho mexického šlechtice tam dole, mohl by to naaranžovat tak, že by to vypadalo, jako by Ferralovo dopadení zařídil jen on sám. A to mu mohlo vynést povýšení - vždyť existovalo podezření, že Ferral nalákal pět legionářů do juaristické léčky, z níž nikdo z té pětice nevyvázl živý.

„Toho muže dole znám,“ chladně řekl du Grandsac. „To je don Isidorio, seržante.“ Ostražitě se rozhlédl po ztichlé krajině, načež zvolal: „Done Isidorio, jsem velmi potěšen, že se s vámi zase setkávám! Jak vidím, přivedl jste muže, o kterém jsme tehdy hovořili!“ Francouzsky pak řekl seržantovi: „Pusťte ty lidi dovnitř. Ale přidělte k nim pár mužů, kteří je budou mít neustále na očích. Při sebemenším podezření musím být schopen vetřelce uvěznit!“

+ + + + +

Canzoles tam čekal celý nesvůj. Věděl, že vypadá jako opravdový haciendero, jako skutečný bratr toho dona Jesuse, který už dlouho spolupracoval s Francouzi. Přesto tu něco nehrálo - ten mladý důstojník na zdi, který tak dobře hovořil španělsky, tvrdil, že ho dobře zná.

Jak mohl znát dona Isidoria, když žádný neexistoval?

Na koruně hradeb se opět objevila arogantní tvář onoho důstojníka. „Done Isidorio, hned vás vpustí dovnitř! „ V jeho modrých očích byla horlivost, která se Canzolesovi nelíbila. Přemýšlel, jestli by se neměl otočit a odjet pryč. Ve tmě by měl velkou šanci, že unikne kulkám z hradeb. Pak se však v duchu zasmál a dal svým lidem a Ferralovi nenápadné znamení, když zvedl ruku z rukojeti dýky. Znamenalo to: Pozor!

Se skřípáním se otevřelo jedno křídlo mohutných vrat a Canzoles vjel na dvůr, který byl osvětlen několika pochodněmi. Koutkem oka si všiml, že ve stínu zdi stojí několik legionářů, kteří si prohlížejí své zbraně. Ti muži nebyli ve stínu náhodou!

Jestli mě poznají, vezmu tebe a půl tuctu ostatních s sebou, pomyslel si, zatímco se usmíval na mladého důstojníka u brány. Pustil uzdu a sesedl, připraven každou vteřinu sáhnout po zbrani a střílet.

Aceja a druhý Mexičan, jeden z důstojníků Carmencity Aragonesové, seskočili z koní, tak jako Canzoles odhodláni neprodat svou kůži lacino.

Aceja brutálně strhl Ferrala ze sedla. Úzká tvář toho mladého muže byla bledá a z jeho očí vyzařovala nenávist. To hraje vzpurného zajatce tak dobře - nebo to vůbec nehraje? Vždyť právě v této pevnosti strávil mnoho času jako voják, pomyslel si Canzoles.

Okamžik panovalo naprosté ticho. Bylo slyšet jen praskání pochodní u brány. Legionáři na ně hleděli z ochozu hradeb a ze stínu. Bezvýrazné, bledé tváře patřící mužům s perfektním výcvikem, kteří byli odhodláni stát se na povel vražednými stroji.

V písku zakřupaly du Grandsacovy holínky. Usmál se, podal Canzolesovi ruku a řekl: „Jsem rád, že vás mohu pozdravit, done Isidorio. Omluvte mě, že jsem předstíral, že vás znám, ale ti vojáci jsou hodně drsná a často až příliš horlivá sběř a já nechtěl, aby se k vám chovali nezdvořile.“

Madre de Dios, pomyslel si Canzoles s úlevou. Nenechal na sobě nic znát, potřásl důstojníkovi rukou a řekl: „Těší mě, že vám mohu pomoci, kapitáne.“

„Du Grandsac,“ řekl mladý důstojník. „Alain du Grandsac, k vašim službám, seňore.“ Vrhl odměřený pohled na Ferrala a řekl: „Toho tady hned dáme do želez.“

„Považoval bych za lepší ho přímo zavést k vašemu veliteli,“ namítl Canzoles. „Ví věci, které by plukovníka De Perila mohly zajímat.“ Canzoles se předklonil a tiše řekl: „Očividně se plánuje ofenzíva, ve které má ten darebák hrát velkou roli.“

„Och,“ řekl kapitán. Canzoles viděl, jak horečně přemýšlí. Ctižádostivý mladý muž hledal způsob, jak tento obrat situace co nejlépe využít pro svou kariéru.

„Mimochodem nám byl tento váš člověk velmi užitečný v odhalování dalších banditů,“ s úsměvem poznamenal Canzoles a pohlédl do du Grandsacových očí, v nichž se na okamžik zračil zmatek. „Ten muž každopádně tvrdil, že jste ho vyslal vy, aby slídil po tajných juaristických banditech. Ale pravděpodobně lhal…“

„Ne, to nelhal,“ okamžitě opáčil du Grandsac, který přemýšlel, proč mu ten Mexičan vyšel vstříc a předal mu právě to, co potřeboval. Ferrala. „Pojďme do mé kanceláře, tam si promluvíme, done Isidorio.“

Pak se vydali k hlavní budově, zatímco oba „vaqueros“ vlekli Ferrala a čas od času mu museli pomoci kopancem či ranou pěstí.

„Vidíte, kapitáne, byl jste ke mně velmi přátelský,“ začal Canzoles. „Proto se odvážím vás o něco požádat. V horách se potulují bandité, kteří plundrují mé pachtýře a kradou můj dobytek a já bych byl vašemu malém oddílu legionářů velmi vděčný, kdyby mohl podpořit mé lidi - deset, dvacet mužů…“

Aha, pomyslel si kapitán du Grandsac. Zdvořile otevřel Mexičanovi dveře do malé, špatně osvětlené haly. „No - možná o tom popřemýšlíme.“

Canzoles se měkce usmál, ale jeho černé oči zůstaly ledově chladné. „Přirozeně bych neopomenul vaši pomoc při dopadení těch banditů náležitě zaplatit - a nezapomněl bych ani váš podíl, který jste měl na tom, že jsme získali životně důležité informace z tohoto…“ Pohrdavě ukázal na Ferrala.

Du Grandsac zůstal stát před schody, které vedly nahoru. Pohlédl na Canzolese a náhle se usmál. Ti dva muži si rozuměli.

„Ano, myslím, že bude možné tuto pomoc prosadit, done Isidorio,“ opatrně poznamenal du Grandsac.

„Přejete si s velitelem hovořit hned? Plukovník De Peril tu momentálně bohužel není, ale zastupuje ho major Egrél.“

„Z Chihuahuy až sem to byla dlouhá jízda, kapitáne, a já jsem unavený,“ řekl Canzoles mírným hlasem. „Byl bych vám vděčen, kdybychom tu věc mohli mít co nejrychleji za sebou.“

„Jistě, tomu rozumím,“ odvětil du Grandsac. „Ostatně, kdo by se rád zdržoval ve společnosti takového zločince?“ Při tom kývl na Ferrala.

Za ním se otevřely dveře do haly a dovnitř vešel seržant se čtyřmi legionáři. Vypnul hruď, zasalutoval a zvolal: „Seržant Leroux, mon capitaine!“

Canzoles opatrně posunul ruku k pažbě svého revolveru. Srdce mu divoce tlouklo. Aceja přivřel oči. Canzoles na něj vrhl pohled, který mu říkal: Teď dávej pozor, Ramone! Ale hlavně klid!

Dobře naložený Grandsac francouzsky zvolal: „Vaše muže nepotřebuji, seržante. Můžete odejít.“ Lhostejně opětoval jeho pozdrav, načež pět legionářů zase odešlo na dvůr. Canzoles tázavě pohlédl na

Ferrala, jenž se nato pokusil ho uklidnit pohledem.

„Jste velmi opatrný, kapitáne,“ řekl Canzoles.

„Takoví už my legionáři jsme,“ klidně odvětil du Grandsac. „Ale s vámi to nemá nic společného, done Isidorio. Následujte mě, prosím. Mohl bych vyčlenit dva muže, aby toho zrádce hlídali.“

Vyšli po schodech nahoru a na chodbě se vydali doprava, až dorazili k velkým dveřím na konci chodby, před nimiž stáli dva legionáři strnulí jako sochy, kteří okamžitě zvedli k poctě zbraň, když spatřili du Grandsaca.

„Moji lidé jsou zkušení v zacházení s bandity,“ přátelsky řekl Canzoles. „Nemyslím, že je nutné použít služeb vašich vojáků.“

Kapitán přikývl a zaklepal na dveře, pod nimiž na ztmavlou chodbu pronikalo světlo.

„Kdo je tam?“ ozval se hrubý hlas.

„Kapitán du Grandsac, mon commandant!“

„Entrez!“

Major Egrél užasle hleděl na muže doprovázející jeho kapitána. Když spatřil spoutaného Ferrala v peónském šatu, přivřel oči. Měl tvrdé oči, statnou postavu a krátce střižené, šedivé vlasy.

Canzoles jako poslední za Ferralem zavřel dveře.

Egrél seděl za širokým psacím stolem na polstrované židli. Na stěnách byly police s knihami a mapami, v rohu stál druhý stůl s několika dřevěnými židlemi naskládanými na sobě. Lampy na zdích a vlajka u okna a odznaky pluku dotvářely strohou, vojenskou atmosféru místnosti.

„To je don Isidorio Valdez,“ představil Mexičana kapitán po tom, co zasalutoval. „Bratr dona Jesuse Valdeze. Patrně to ještě nevíte, ale úspěšně, byť jen krátce, jsme spolupracovali. Abych předeslal zprávu, kterou podám: Tento muž mi pomohl zajmout dezertéra Ferrala a zajistit důležité plány juaristických rebelů.“

Major Egrél si Canzolese nedůvěřivě změřil pohledem. Pak vstal a rozšafným krokem obešel svůj psací stůl. Chladně pohlédl na Ferrala a zeptal se ho: „Vy jste Ferral?“

„Ano, mon commandant,“ odtušil Roger.

Kapitán du Grandsac se spokojeně usmál.

Úsměv mu však zmrzl na rtech, když ho Aceja udeřil pažbou revolveru do hlavy. Elegantní důstojník se zhroutil.

Major Egrél se otočil, ale jeho ruka, která se rychle blížila ke koltu, strnula uprostřed pohybu. Canzoles mu přiložil svou úzkou mexickou dýku ke krku. V Mexičanových očích se zračila hrozba okamžité smrti.

Egrél zkameněl.

Roger trhl za konec provazu, který měl ukrytý v rukávu a složitý uzel, jímž měl spoutané ruce, se rozvázal. Zatímco Aceja namířil koltem na Egréla, Roger vytáhl majorův revolver z pouzdra.

Aceja a druhý muž hlídali u dveří, zatímco Roger a Canzoles přinutili Egréla se posadit za stůl. Du Grandsac ležel bezvládně vedle něj.

„Zavolejte stráže, ale opatrně,“ přikázal mu Roger.

„To neudělám,“ řekl major a vrhl na Rogera drtivý pohled. „Vím, že vy tomu nebudete rozumět, ale já mám svou čest.“

„Můj přítel tady,“ řekl Roger a ukázal hlavní na Canzolese, „zase má nůž. Buď zavoláte stráže, nebo vám okamžitě prořízne hrdlo a strážným taky. V prvém případě byste vy i ti muži přežili. Nu?“

O pět minut později leželi strážní omráčeni na podlaze, spoutáni a s roubíky v ústech tak jako jejich důstojníci. Roger stál vedle nich a oblékal si uniformu jednoho z mužů. Nato si připnul majorův revolverový opasek. Nakonec si nasadil čepici. Dával pozor na to, aby zpod ní příliš nevylézaly jeho dlouhé vlasy. Pod vrstvou špíny, kterou si nyní umyl pomocí hadru, byl hladce oholen, jako předpisový legionář.

Canzoles hleděl škvírou mezi závěsy na dvůr. „Zase odnesli pochodně, ale naše koně také. Teď jde do tuhého, Ferrale!“

Roger si povzdechl a překontroloval majorův revolver. Pak si ho strčil do pouzdra a vzal si pušku jednoho spoutaného legionáře.

„Hodně štěstí,“ řekl Aceja.

Roger se unaveně usmál. Cítil se, jako by šel na svou vlastní popravu.

Zdi pevnosti ho drtily a uniforma rovněž. Jako by mě ta pevnost spolkla, pomyslel si, a já to jenom ještě nevěděl.

Pověsil si pušku předpisově přes rameno a odešel ke dveřím.

„Poručíku!“ tiše, ale důrazně řekl Canzoles.

Roger se otočil a pohlédl do Canzolesových tmavých, chladných očí, které na něj byly namířeny jako hlavně dvou pušek. „Jestli hraješ dvojitou hru, dopadneš špatně.“

Rogera se zmocnil vztek. Jak ještě teď může ten člověk předpokládat, že se na poslední chvíli postaví na stranu Francouzů? Canzoles byl zřejmě přesvědčen o tom, že Rogerovi nemůže věřit.

Roger se nakvašeně otočil a vyšel na chodbu.

Zvuk jeho kroků na hladce vyhlazených prknech mu vrátil jistotu. Chodba byla prázdná, tak jako celá kasárna. Měl na sobě starou uniformu a v pološeru prosvětleném jen několika málo lampami by ho nikdo nepoznal.

Sešel po schodech do haly a prošel postranním vchodem, načež kráčel podél hradby ve stínu arsenálu. Jeho kroky křupaly v písku, do tváře mu vanul studený vítr.

Strážní na ochozu si ho nevšímali.

Roger zaklepal na vrata strážnice a potom vstoupil dovnitř. Okenice byly zavřené, jako vždy - a to bylo dobře.

U stolu seděli tři muži a hráli karty, jeden seržant a dva legionáři. Když zaklepal, zarazili se a sáhli po puškách, ale když uviděli jeho uniformu, opět zbraně odložili a uvolnili se.

Roger zasalutoval, když na něj seržant vrhl zkoumavý pohled.

Na opačném straně malé místnosti byly těžké dveře zahrazené kládou.

„Posílá mě kapitán du Grandsac,“ řízným hlasem řekl Roger. „Mám vám vyřídit jeho rozkaz. Máte překontrolovat počet revolverů. Existují důkazy loupeže, mon sergeant!“

Seržant, mohutný muž s knírem a světlýma, ostražitýma očima, si Rogera stále zkoumavě prohlížel. „Proč nevydal žádný písemný rozkaz? A proč uprostřed noci?“

„To je jednoduché, mon sergeant,“ odvětil Roger a plynulým, často procvičovaným pohybem tasil kolt, načež vyděšenému poddůstojníkovi zamířil přímo mezi oči. „Je to velice jednoduché!“

Muži u stolu strnuli.

„Ruce na stůl,“ chladně řekl Roger. „Jestli někdo sáhne po zbrani, zastřelím všechny tři. Nemám co ztratit.“

„Ty ses musel zbláznit,“ zmateně prohodil seržant, ale ruce na stůl dal. „Co to má být?“

„To je Roger Ferral,“ řekl jeden z mužů u stolu, mohutný chlapík tak kolem pětačtyřicítky s tmavými vlasy. „Mluví pravdu, seržante - vážně nemá co ztratit!“

Roger na něj pohlédl a poznal Jeana Baptistea.

Ten se trpce usmál. „Takže ty ses vrátil, Rogere. A teď? Ten rozruch na dvoře před čtvrt hodinou byl kvůli

tobě? Gratuluju - uniknout tak rychle ze zajetí se ještě nikomu nepovedlo.“

Roger opatrně přišel k těžkým dveřím vedoucím do prachárny. Seržant pomalu vstal, aby jej varoval, ale Roger na to reagoval jen natáhnutím kohoutku revolveru. Jeho cvaknutí bylo v té malé, náhle tak těsné místnosti slyšet proklatě dobře.

„Nevěřím, že bys dokázal vystřelit na přítele,“ chladně řekl seržant. „A na mě také ne. Jsi zbabělý - kvůli tomus přece utekl.“

Udělal krok vpřed.

Roger nyní stál vedle dveří. Zvedl revolver. Seržant byl jen dva kroky od něj.

„Jestli uděláš ještě krok, jsi mrtvý,“ řekl Roger velmi klidným hlasem a zvýšil tlak ukazováčku na spoušti.

„Zůstaň stát,“ zvolal Jean Baptiste. „Bude střílet.“

Seržant se zastavil a Roger vysunul závoru a hodil ji seržantovi k nohám. „Klíče!“

„Co to má být?“ zeptal se Jean Baptiste. „Co chceš dělat?“

Třetí voják opatrně natahoval ruku k okraji stolu, o nějž se opírala puška.

„Řekni svému parťákovi, že zemře, jestli okamžitě nedá ruku zpátky doprostřed stolu.“ chladně poznamenal Roger. Bez varování se rozmáchl a udeřil nic netušícího seržanta revolverem do brady. Muž se zhroutil pod stůl a zůstal tam ležet. Roger si opatrně klekl, vytrhl seržantovi z opasku svazek klíčů a potom je jeden po druhém vyzkoušel na zámku dveří.

„Ty pracuješ pro juaristy, že? Něco se děje. Chcete ukrást zbraně?“ Jean Baptiste se zašklebil. „Už máš na svědomí pět z nás. Nejenom, žes dezertoval - přeběhls! A teď zabíjíš naše lidi!“

Roger se zhluboka nadechl. Jeden z klíčů se konečně ukázal jako správný. Otočil jím, zaklepal na dveře a ustoupil.

Dveře se otevřely a do místnosti se nahrnuli Mexičané v tmavých pláštích a se zcela novými francouzskými puškami v rukou. Vypadalo to, jako by se protrhla přehrada. Juaristé mlčeli, ale to jim jen dodávalo na výhružnosti.

„Říkals, že už nechceš dál zabíjet,“ rozčileně zvolal Jean Baptiste, když mu svazovali ruce. „A teď?“

Rogerovi se sevřel žaludek, když se díval do očí toho muže, který kdysi byl jeho přítelem.

„Zabíjení skončí teprve, až tuto zemi nebudeme dál utiskovat, Jeane. Není jiná možnost. Je mi líto.“ Strčil si revolver za opasek a muži generála Sebastiana vrazili Jeanu Baptisteovi roubík do úst, který mu pak pevně přivázali šátkem.

Z chaosu v prachárně se náhle vynořil generál Sebastian, oblečený v jednoduchém tmavém oděvu s tlustým vlněným pláštěm a ukořistěným revolverem v ruce, který se k němu právě nehodil. Sebastian nebyl muž, jehož by bylo možné představit si jako divokého bojovníka - to byla doména lidí, jako byl Canzoles.

„Canzoles je v hlavní budově. Velitel a kapitán jsou zajati. Dám mu znamení.“

Sebastian přikývl a Roger přistoupil k oknu, pootevřel okenici a zase ji zavřel, jako by zkoušel, zda je dobře zamknutá.

„Počkáme několik minut,“ řekl Sebastian. Působil uvolněně, ale Roger si povšiml, že revolver svírá nepřirozeně pevně a že si jej po chvílích předává do druhé ruky.

„Bylo by lepší, kdybysme něco udělali hned,“ řekl Sebastianovi jeden z důstojníků. „Nebo pošleme Canzolesovi pomoc. Sám tam zbytek důstojníků nezvládne.“

„Jdu tam,“ řekl Roger a sáhl po své zbrani.

„Ne,“ okamžitě opáčil Sebastian. „Potřebujeme vás tady. Abychom zabránili krveprolití.“ Obrátil se na svého důstojníka a dodal: „Tak dobrá. Zhasněte světla a pak se vpližte do ubytovny mužstva. Opatrně, po jednom a vždy ve stínu. Kdyby v hlavní budově něco nevyšlo, tak vojáci nebudou schopni zasáhnout.“

Lucerny byly zhasnuty a místnosti plné ozbrojených mužů zalila tma.

Panovalo ticho. Škvírami v okenicích dovnitř pronikalo světlo, které ovšem interiér strážnice nemohlo osvětlit. Občas zavrzala podrážka na podlaze nebo zavrčel některý ze spoutaných Francouzů.

Postranní dveře tiše zavrzaly. Roger se zatajeným dechem sledoval, jak se v nich objevila silueta, která pak zase zmizela. Očekával zavolání, výkřik nebo výstřely, ale zůstalo ticho.

Potom zmizel druhý muž, pak třetí a čtvrtý. V místnosti však zůstávalo těsno. Tunelem se tam přes prachárnu dostávali noví a noví rebelové, kteří nyní čekali, až na ně přijde řada.

Roger věděl, že venku, za zdmi pevnosti, se ozývaly tiché a znepokojující zvuky ostatních rebelů.

Pozornost hlídek na hradbách bude upřena tam, kam povstalci chtěli.

Minuty ubíhaly.

Roger si dokázal představit, jak se Sebastianovi bojovníci tiše plíží ztemnělými chodbami ubytovny mužstva, jak přikrčeni a přitisknuti k chladným kamenným zdem čekají před strážnicí. Projdou prázdnými sály a dostanou se k ubytovně, v níž spal jen omezený počet mužů, šedesát, možná sedmdesát. Tiše se přesunou do stínů ubytovny a tam počkají, až jich bude dost, dokud se neozve signál k útoku.

V konvenčním boji svázaném strnulými formacemi byli Mexičané velmi neobratní - ale ve tmě to byli ti nejnebezpečnější muži, jaké Roger znal.

„Dokážeme to,“ zašeptal Sebastian. „Vaši lidé si nikdy ne…“

Do ticha noci třeskly první výstřely.

Roger sebou trhl a v místnosti zavládl nepopsatelný zmatek.

„Ven!“ vykřikl Sebastian. „Zaútočíme! Ven!“

Zatímco z hlavní budovy se ozývaly další výstřely, rozletěly se přední dveře arsenálu a juaristé se vyvalili ven. Ta vlna s sebou strhla i Rogera, který viděl, jak těch několik legionářů na chodbách zvedlo ruce, zatímco ve strážnici arsenálu se otevřely okenice, ozvalo se řinčení skla a rozbitými okny juaristé dovnitř strčili hlavně pušek, které mířili na stráže.

„Ani hnout!“ zvolal Roger francouzsky. „Kdo se hne, zemře! Pevnost je v našich rukou!“

Dva legionáři přesto vypálili. Bylo to odvážné, nicméně marné gesto. Na jejich střelbu odpověděla salva Mexičanů, která z nich nadělala fašírku. Zatímco juaristé proudili ve skupinách přes dvůr pevnosti, ozývala se z ubytovny mužstva střelba. Řinčelo sklo.

V pevnosti zavládl chaos.

Několik vteřin se temnotou noci blýskalo a výstřely se střídaly s výkřiky.

Pak bylo po všem.

Poplašný křik utichl. Většina Francouzů byla překvapena, takže nebyli ozbrojeni. Pod hlavněmi nespočetných pušek je nahnali na dvůr. Byli to zmatení, otřesení muži, kteří se ani nestačili obléct. Již nepůsobili jako vzteklí psi. Bez uniforem opět vypadali jako lidé.

Stráže, které byly natolik prozíravé, že včas odhodily zbraně, byly odvedeny k neozbrojeným mužům a všichni společně byli odvedeni k vězeňskému komplexu.

Vězni byli na oplátku osvobozeni z cel. Mnozí se slzami v očích objímali své osvoboditele. Někteří měli být následujícího rána popraveni.

Roger se v tom radostném zmatku rozhlížel. A pak konečně spatřil Canzolese, který se skupinou juaristů odváděl spoutané důstojníky na dvůr.

„Dělali potíže,“ řekl Rogerovi na vysvětlenou k výstřelům. „Pár z nich se bránilo. Měli revolvery.“

Sebastian stál u brány, která byla otevřena. Juaristé vevnitř dali znamení pochodněmi a do pevnosti zvenčí začali proudit jezdci.

Canzoles, který byl z toho snadného vítězství ve skvělé náladě, se smál.

„Až se ostatní vrátí, tak se budou divit, že, Ferrale?“ Poplácal Rogera po rameni a ráznými kroky se vydal ke generálu Sebastianovi, zatímco jeho lidé začali vyklízet prachárnu.

Odzbrojení legionáři byli zavřeni do cel, kde byli dlouho drženi vězni opačné strany.

Roger se rozhlížel, poněkud zmaten tím mumrajem, a uviděl, jak povstalci ze stožáru stahují francouzskou vlajku, která tam tak dlouho vlála.

V tom samém okamžiku pevností zaduněl výbuch granátu.

Předtím se ozvalo jen krátké zasyčení, načež došlo k ohlušující explozi. Granát dopadl poblíž přední hradby. Střepiny a vyrvané kameny zasáhly koně několika jezdců. Z místa zásahu se vyvalil dým. Nastal nepopsatelný zmatek.

+ + + + +

Nocí zazněla trubka a juaristé volali jeden přes druhého: „Francouzi! Vracejí se! Mají dělo!“

Sebastian a Canzoles byli obklopeni rozrušenými povstalci. Všichni se chaoticky snažili někde krýt, ale v tom přímo vprostřed dvora explodoval druhý granát.

„Zhasněte pochodně!“ zvolal Canzoles. „Uduste je!“

Přestože tam panoval zmatek, byl jeho rozkaz rychle proveden. Sebastian svým jezdcům přikázal, aby odjeli z pevnosti. Pěší zaujímali postavení na opuštěných ochozech.

Roger běžel k bráně, která se právě zavřela. Vyběhl po schodech na ochoz a při výbuchu třetího granátu, který otřásl zdmi, jej následoval Canzoles. Kráčel rychle a rázně. V očích měl výraz šílence.

Roger si jej nevšímal. Vyhlédl do temnoty. Zdálo se, že krajina kolem se hýbe. A pak uslyšel dusot koní a trubky, načež spatřil jezdce, kteří se v řadách hnali k pevnosti.

Obě setniny se vrátily!

Na hradbách třeskla salva. Kulky však byly vystřeleny nazdařbůh do tmy. Pak se ozvala druhá a třetí salva. Nad pevností se vznášel oblak dýmu. Koně ržáli, muži se káceli do chladného, studeného prachu.

Útok legionářů byl zastaven. Rychle poznali, že kavaleristickým nájezdem hradby nedobudou. Někde ve tmě je nyní napadli Sebastianovi jezdci. V temnotě se blýskalo, jak po sobě stříleli. Žluté a červené výšlehy z hlavní tvořily ďábelské obrazce.

Kdesi na svazích nad pevností za zablesklo a Roger se podvědomě přikrčil. Granát tentokrát dopadl poblíž brány. Všechno zahalil prach a kouř. Bílé zdi pevnosti musely být v noci dobře vidět, ale i tak musel Roger ocenit výkony artileristu, kteří stříleli z malé polní houfnice. Kdyby měli opravdové dělo nebo víc takových houfnic, pomyslel si, tak by nás dozajista vyřídili.

Tu ho kdosi brutálně chytil za rameno a obrátil jej.

V temnotě se opět několikrát zablesklo. Ozval se třesk výstřelů. Světla ve vesnici, která byla rozsvícena, když se v pevnosti začalo střílet, nyní opět zhasla. Tentokrát však to ticho nebylo ticho spící vesnice, ale vesnice, která se chvěje strachem.

Roger pohlédl do Canzolesovy vztek zkřivené tváře.

„Co to má znamenat?“ vykřikl na něj Canzoles. „Můžeš mi to vysvětlit?“

Roger na něj udiveně hleděl. Ve vzduchu bylo cítit nepřátelství mužů kolem něj, mužů, kteří ho neznali, ale kteří viděli jeho uniformu a světlý obličej.

„Vrátili se příliš brzy,“ řekl Roger. „Měli jsme štěstí, že se nevrátili ještě před hodinou. Museli slyšet střelbu a pak vidět pochodně na hradbách…“ Náhle se odmlčel, protože mu na srdce sáhla studená ruka.

Carmencita!

Že by ji legionáři dostihli? Kvůli tomu se vrátili tak brzo?

Starost o ni ho málem omráčila a probral se teprve, když na něj Canzoles vykřikl: „A tomu máme věřit, ty bastarde? Chtěls nás nalákat do léčky - tvoji přátelé nepřišli příliš brzo, ale příliš pozdě!“

Roger na něj nechápavě hleděl. Myšlenkami byl u Carmencity - co se s ní stalo? Potřeboval několik vteřin na to, aby Canzolesovo šílené obvinění pochopil. A to bylo příliš dlouho. Všichni si totiž myslel, že jeho mlčení znamená přiznání viny.

„Chtěls nás prodat!“

„Ty ses zbláznil,“ řekl Roger. Všechno se kolem něj točilo. Hledal správná španělská slova, která mu jindy tak snadno přicházela na jazyk, ale tentokrát ho jeho paměť zradila.

Šílenci! pomyslel si. Uvažoval, jestli Carmencitu zajali a svázali. Nebo jestli je mrtvá, někde tam v horách. A tady na něj zatím Canzoles, ten tupý zabiják, křičel naprosto směšná obvinění!

„Naopak, myslím velmi racionálně,“ chladně řekl Canzoles. „Chytře sis to vymyslel, jen co je pravda. Aby ti odpustili, aby ti zaplatili, taks jim musel vydat pár juaristů - musels nalákat do pasti celou armádu generála Sebastiana. Že ano? Teď jsou venku a střílí jeho lidi. Zvláštní, že přišli z tohoto směru, že?“

„Já jsem tě nezradil,“ rozhořčeně namítl Roger. Cítil však, že to je marné.

„Varoval jsem tě,“ řekl Canzoles a náhle tasil velký armádní kolt, který pak namířil Rogerovi na břicho.

Roger viděl v Canzolesových očích smrt.

Kdesi na svazích zadunělo a vzápětí na dvůr pevnosti dopadl granát. Ozval se ohlušující výbuch a plošina ochozu se otřásla. V tom okamžiku Roger kopl Canzolesovi do ruky.

Trefil jej do revolveru, který Mexičanovi vyletěl z ruky a spadl do dvora, kde samočinně vystřelil.

Roger jednal instinktivně. Zatímco muži kolem něj se přikrčili ještě před dopadem granátu, sám se přehoupl přes hradbu a zmizel ve tmě. Ten pohyb měl nespočetněkrát nacvičený při výcviku.

Přikrčil se a vyrazil vpřed. Slyšel, jak za ním Canzoles křičí: „Střílejte! Dělejte, sejměte ho!“

Když se kolem něj začaly do písku zavrtávat kulky, vrhl se k zemi a několikrát se převalil.

Pak se chvíli plazil dál, načež se postavil a běžel dál, když střelba utichla. Nyní ho již nemohli vidět a stříleli jen nazdařbůh. Kdesi před ním zazněla odpověď francouzských pušek. Za Rogerem se ozvaly výkřiky.

Zaklel a vrhl se na břicho vedle koně, který byl zasažen při prvním útoku legionářů. Před ním byli v temnotě noci, možná jen třicet metrů od něj, legionáři a pálili na hradby pevnosti. Juaristé jejich palbu opětovali a nad Rogerovou hlavou tak oběma směry létaly kulky.

Rozhlédl se, ale všude viděl jen záblesky, jednou tam, podruhé onde, a nikde žádný náznak toho, jak široká by mohla být linie, kterou legionáři utvořili kolem pevnosti.

Pohlédl k pevnosti a to, co spatřil, jej vyděsilo.

Temnotou se totiž rychle plížil stín připomínající dravce na lovu.

Canzoles!

Rogerovi naskočila husí kůže. Jeho strach však vzápětí vystřídal údiv a potom hněv.

Canzoles prostě a jednoduše chtěl věřit, že Roger je zrádce, protože ho nenáviděl. Potřeboval jen záminku k tomu, aby ho zabil. A teď ji měl.

Roger spolkl kletbu.

Skutečnost, že Rogera sledoval i v nepřátelské palbě, ilustrovala Canzolesovu odhodlanost.

Budu ho muset zabít, pomyslel si Roger. Jestli nezabije on mě.

Obrátil se doleva, aby obešel řady legionářů, kteří byli před ním. Pohyboval se rychle, byl přikrčen a využíval každého úkrytu, který byl po ruce. Občas se ohlédl, ale Canzolese již nespatřil.

Možná se otočil a vrátil do pevnosti.

Juaristé na zdech pevnosti začali opět střílet do tmy. Jedna kulka proletěla těsně kolem něj. Vrhl se k zemi, převalil se a schoval se za

skalku. Další kulka se od ní s hvízdnutím odrazila.

Tentokrát viděl, odkud přišla. Canzoles se rychle pohyboval směrem k němu. Viděl ho jako temný stín. Roger na něj dvakrát vypálil, načež se překulil stranou. Po Canzolesovi ani vidu ani slechu, zato se teď o Rogera až nepříjemně moc zajímali legionáři.

Kolem něj hvízdala jedna kulka za druhou.

Chvátal dál. Musel pryč. Musel obejít linie Francouzů a pak zmizet. Možná by někde mohl narazit na volného koně. V krajním případě by ho musel ukrást. Musí však odtud pryč. Musí zjistit, co se stalo s Carmencitou!

Za jeho zády zasáhl granát z houfnice přední hradbu pevnosti a vyrval v ní velkou díru. Celá pevnost byla zahalena prachem a dýmem. Kdesi se legionáři pokusili o zteč, ale hned se zase vrátili odraženi salvou povstalců.

V dunění výstřelů zanikly Rogerovy kroky, jeho klopýtání a funění. Mířil k jednomu svahu. Prodral se křovím a kolem stromu. Po pravé ruce měl údolí. Od vesnice zaznívaly francouzské povely.

S revolverem v ruce prchal tmou.

Kdesi před ním se něco pohnulo. Roger se instinktivně vrhl k zemi. V temnotě se zablesklo a třeskl výstřel.

Slyšel, že kulka se zavrtala do stromu, který právě minul.

„Podívejte se, jestli to koupil!“ zvolal kdosi francouzsky. Jen pět metrů před ním.

Roger zůstal ležet. Sevřel oběma rukama pažbu své zbraně a vykřikl: „Nestřílejte! Jdu z pevnosti! Nestřílejte!“ Jeho francouzština mu zajistila volný průchod. Možná by těm legionářům mohl ukrást koně - v tom zmatku by to nemělo být těžké.

„Pojď sem!“

Ten hlas mu byl povědomý, ale on na to nedbal a opatrně vstal. S revolverem v ruce přelézal skalku, za níž leželo několik legionářů.

„Kdo jsi?“ otázal se chraplavý hlas a v tom samém okamžiku jej oslepil plamínek sirky.

Lielle! Jako naschvál právě kaprál Lielle, muž, který ho z celé setniny nenáviděl vůbec nejvíc!

„Ferral!“ vykřikl Lielle a plamínek rázem zhasl. Roger zaregistroval, že prudce ustoupil a zvedl pušku. Okamžitě na něho vypálil.

V Lielleových očích se zaleskl výšleh z Rogerova revolveru. Pak se Lielle skácel k zemi.

Legionáři, temné stíny v jeho blízkosti, sebou trhli. Zvedli pušky, ale to se již Roger vrhl doleva, do tmy, a chvatně vypálené střely jej minuly. Zatímco legionáři nabíjeli, běžel Roger dál doleva, poslepu do svahu. Za ním se ozýval řev a výstřely.

Pak těsně před ním třeskly dvě rány. Jedna kulka hvízdla těsně kolem jeho pravého ucha, druhá mu olízla levou nohu nad kolenem.

Podlomily se mu nohy a padl na zem.

Necítil nohu, avšak zachoval si chladnou hlavu.

„Máme ho!“ náhle se před ním vynořily dva stíny. Od jejich bajonetů se odrážela zář požáru v pevnosti.

Roger zamířil a dvakrát vypálil. Rány jej málem ohlušily. Jeden z vojáků byl zasažen do ramene a skutálel se ze svahu. Druhý tam ještě chvíli strnule stál, ale pak se i on svalil k zemi.

Za Rogerem se ozývaly další výstřely a křik. Na to však kašlal. Běžel dál.

+ + + + +

Proč střílí na své lidi? ptal se Canzoles, když uslyšel rány a viděl, jak ani ne pět kroků před ním padl Lielle. Možná je to nějaké nedorozumění - nebo vůbec není zrádce. Třeba to opravdu všechno byla náhoda, jak tvrdil.

Canzoles se lišácky zazubil. Kdo se dozví, jak to vlastně bylo, až bude Ferral mrtvý? Ten zatracený Francouz ho už příliš dlouho iritoval, příliš dlouho podrýval jeho autoritu - a navíc mu ještě ukradl jeho děvče.

Canzoles zůstal dřepět za trnitým keřem a pozoroval, jak nahoře na svahu se téměř v jednom okamžiku na dvou místech zablesklo. Ty rány se slily v jednu. Canzoles se vyhnul zmatku kolem mrtvého kaprála a opatrně se plížil dál, směrem k zábleskům ve tmě, které nyní opět spatři. Ferralův francouzský revolver.

Takže to byl on.

Canzoles se pohyboval rychle. Kohoutek svého remingtonu měl nabitý. Ta situace se mu líbila. Hledat nějakého nepřítele uprostřed vojů nepřátel, před takovou výzvu ještě nebyl postaven. Ukryl se za jeden suchý keř, když tu kdosi nalevo od něj něco vykřikl francouzsky.

Canzoles nerozuměl slovům, ale chápal tón. Vrhl se k zemi a převalil se. Nalevo od něj vyšlehly plameny.

Madre de Dios, ti jsou snad všude! Nezastavil se a třikrát vypálil směrem na záblesk ve tmě, pak běžel dál, opět vystřelil a až potom se zastavil. Strčil si vystřílený revolver za opasek, vytáhl druhý a běžel dál.

Rozhlédl se a zašklebil se nad zmatkem, který se rozšířil mezi přeživšími legionáři. Ozývaly se chaotické výkřiky, načež se kdosi pokoušel velet.

Bylo načase zmizet.

Překročil jednoho muže, kterého před chvíli zastřelil, a dorazil k háji, kde se mohl skrýt mezi keři a stromy.

Opatrně se tam vnořil a naslouchal. Legionáři běsnili. Nemělo smysl je dál provokovat.

Rychle běžel dál. Zde již žádní legionáři nebyli a Ferral určitě prchal co nejkratší cestou pryč.

Přikrčil se, aby se vyhnul nízko visící větvi, když tu vedle sebe zaregistroval nezřetelný pohyb. Pozdě. Než se stačil otočit, pocítil chladné ústí hlavně na spánku.

„Jenom klid!“ řekl mu do ucha vlídný a zároveň chladnokrevný hlas. Kovové cvaknutí kohoutku revolveru tomu hlasu dodalo důraz. Canzolesovi naskočila husí kůže.

+ + + + +

Rogera bolela levá noha, ale opíral se o strom, takže se to dalo vydržet. Teď byl Canzoles před ním. Roger se zlomyslně usmál. „Pusť ten kolt!“ prohodil ke strnulému Canzolesovi, který již nyní nevypadal tak výhrůžně.

Canzoles otevřel dlaň a kolt mu z ní vypadl do trávy.

Kdesi dole na svahu zazněly povely. U pevnosti, kterou mohl vidět za Canzolesem, se střílelo. Hořely tam nějaké budovy.

„A teď?“ otázal se Canzoles.

„Počkáme,“ řekl Roger, který mu stále mířil na spánek.

„Jestli vystřelíš, tak nás tvoji přátelé dostanou,“ klidným hlasem řekl Canzoles.

„Myslel sis, že jsem zrádce?“

„Stříleli po tobě,“ musel připustit Canzoles. „Střílej, pak tu budou natotata!“ Tu se prudce obrátil, pravou rukou udeřil do hlavně revolveru a ramenem vrazil Rogerovi do hrudi.

Hubeného Rogera náraz odmrštil do krov - ztratil při tom revolver.

Canzoles se rozesmál jako šílený, vytáhl z holínky nůž a vykročil k Rogerovi. „Takto nás neuslyší, amigo…“

Roger se zoufale odvalil. Bílá látka jeho kalhot byla nad kolenem zakrvácená. Pokusil se dostat se na nohy a pravou rukou si zpod kabátu uniformy vytáhl dlouhý, dvoubřitý nůž, který vzal Mexičanovi jménem Emiliano.

Canzoles vyrazil proti němu a Roger automaticky uhnul, přičemž se dostal za štíhlý strom. Ten byl nyní mezi nimi. Levou nohou kopl Canzolesovi do ruky, jak to jen šlo, a z druhé strany zaútočil dýkou. Její čepel minula Canzolese jen o milimetry. Mohutný Mexičan vystrašeně uhnul.

„Revolver je tak jako tak prázdný,“ tiše poznamenal Roger. Bylo to už dlouho, co bojoval nožem ve špinavých uličkách Marseille, ale byl v tom tenkrát moc dobrý, i když nikoho nezabil. Už si myslel, že na své umění zapomněl, ale, jak je vidět, co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš.

„Buďto mluvme, nebo tě zabiju,“ chladně procedil mezi zuby. Cítil se silný takto obklopen stromy, keři a temnotou. Na volném prostranství by takový býk, jako byl Canzoles, zřejmě měl navrch, ale tady, v křoví, měl lepší karty v rukou štíhlý člověk oproti mohutnému.

Canzoles se zasmál a znovu zaútočil. Byl velmi rychlý.

Roger uskočil za strom, uhnul a zaútočil z boku. Jeho nůž rozčísl Canzolesovi košili na rameni.

Canzolesova dlouhá čepel se zaleskla ve tmě, ale Roger se včas přikrčil, převalil se a opět se postavil na nohy.

Canzoles už se nesmál. Vztekle odhrnul větve a vykročil k Rogerovi. Byl odhodlán zabíjet. Těsně - jen o dlaň - minul Rogerovo ucho a pak mu zaútočil na břicho.

Roger uhnul, ale v tom zakopl o kořen.

Svět se kolem něj zatočil. Kde je Canzoles? Zaklel, převalil se, a to mu zachránilo život. Canzoles promáchl nohou naprázdno. Rogera bolela noha jak čert. Přesto neohroženě skočil do křoví. Trny mu draly kůži.

Canzoles okamžitě zaútočil. Roger uhnul, chytil levou rukou větev a natáhl ji. Když se na něj Canzoles chystal opět vyrazit, pustil ji a ona Mexičana prudce šlehla.

Canzoles zasténal a zavrávoral zpátky. Roger využil příhodného okamžiku a bodl jej nožem do předloktí. Mexičan pustil nůž a Roger byl rázem za ním. Canzoles těžce oddechoval. Roger jej chytil za vlasy, zvrátil mu hlavu a přiložil nůž ke krku.

Canzoles strnul - věděl, že to jsou jeho poslední chvilky.

Jenže tu se Roger zarazil.

Několik vteřin tam tak stáli v tmě. Roger měl nůž přiložený na Canzolesově krku a levou rukou ho držel za vlasy - kdyby Canzoles jen zvedl ruku, Roger by ho okamžitě podřízl.

Rogerovi divoce bušilo srdce. Málem nepoznal vlastní hlas, když Canzolesovi zašeptal do ucha: „Chtěls život - tady ho máš!“

Odtáhl nůž a vrazil Mexičanovi kolenem do zad. Canzoles zavrávoral dopředu, spadl na zem a, těžce oddechuje, zachytil se větve. Krvácel. Nevěřícně vzhlédl k Rogerovi, který mu právě daroval život. Nedokázal pochopit, že ten hubeňour porazil mocného Federica Canzolese.

Zadýchaný Roger odstoupil ke kraji křoví. V pravé ruce stále držel zakrvácenou dýku.

Canzoles zmizel mezi stromy.

Roger se obrátil a pohlédl do údolí, z něhož se celou dobu ozývala bitevní vřava, kterou však díky zápasu s Canzolesem vůbec nevnímal.

Kdesi za ním se rozesmál Canzoles.

Roger se bezděky přikrčil, protože předtím byli poblíž legionáři.

Teprve nyní viděl, co se vlastně stalo. Co se právě stalo.

Pevnost hořela, ale Francouzi neútočili. Dělo v ústí údolí opět zahřmělo, avšak granát dopadl mezi Francouze. Ze svahů se střílelo. Slyšel sborové volání: „Viva Juarez! - Viva Mexico!“

Roger se posadil. Na svahu se pohybovaly postavy. Byli to Mexičané. Křičeli na něj: „Dostali jsme ty bastardy! Vyhnali jsme je odtud! Prchají! Pojď za námi, hombre!“

Roger zavrtěl hlavou. Zamyšlen se svlékl z uniformy a zahodil ji. Pak si strčil nůž do pochvy opasku a zvolal: „Co se vlastně stalo?“

„Naši lidé jim vpadli do zad. Dobyli jsme to dělo a teď jím ostřelujeme Francouze! Prchají před námi!“

Roger pocítil slabou naději. Rozbušilo se mu srdce a rozběhl se ze svahu k povstalcům. „Kteří lidé? Sebastianovi?“

„Jeho a lidé divoké Carmencity! Plukovníka Aragonesové! Dostala posily od Sebastiana.“

Muž se rozesmál a zkoumavě pohlédl na Rogera, načež mu podal ukořistěnou pušku. Roger to nevnímal.

„Carmencita? Kde je?“

„My jsme je porazili?“ vykřikl za ním Canzoles. „Kdo? Co? Kde?“

„Tam dole,“ řekl Mexičan.

Střelba v údolí pomalu odeznívala. Ozývaly se jen ojedinělé výstřely na jihu, které pak též utichly. Mexičan ukázal na houf jezdců, kteří jeli k vesnici. Třeskly výstřely, ale nebylo jasné, jestli jde o oslavnou střelbu nebo boj.

Roger proběhl kolem toho muže a, kulhaje pádil ze svahu, přeskakuje mrtvé legionáři, kteří leželi všude kolem něj. Všechno se kolem něj točilo.

„Počkej na mě, ty idiote!“ křičel za ním Canzoles. „Hej, Ferrale, co se vlastně stalo?“

Roger zastavil, zavrtěl hlavou a rozesmál se. Celá ta situace se mu zdála být prostě příliš absurdní.

Stál na svahu posetém mrtvolami, pevnost hořela a v údolí se střílelo. A on myslel na jediné. Na Carmencitu.

„Jsi to ty, Rogere?“ ozval se ženský hlas. „Rogere?“

A tu ji spatřil na pozadí plamenů, štíhlou, s dlouhými vlasy a na velkém koni. Štěstím mu vhrkly slzy do očí.

Ona žije! Přečkala to živá a zdravá!

Seskočil z koně a belhal se jí naproti, nedbaje na Canzolesovo volání. Ať jde k čertu! Ať jdou všichni k čertu - všichni, kromě Carmencity!

O několik vteřin později se vrhli jeden druhému do náruče.

Byl rozhodnut už ji nikdy nepustit.