John Kirby

Colorado western 070. Přes hranici smrti

Když vlák náhle prudce zabrzdil, byl Carmody málem katapultován ze svého místa. Několik žen vykřiklo. Carmody slyšel rachot, tříštění a skřípot. Potom vlak konečně zastavil. V nastalém tichu bylo slyšet jen syčení páry, která unikala z prasklých kotlů.

Carmody, který okamžitě pomyslel na přepadení, vytáhl jeden ze svých Navy koltů a vydal se úzkou uličkou. Při tom vyzval rozrušené cestující, aby se zase posadili.

„Zachovejte klid,“ řekl. „A zůstaňte na svých místech! Podívám se, co se stalo.“

Vyšel dveřmi na plošinu, vyklonil se a rozhlédl se. Bylo to zvláštní, ale všude panoval klid. Jen dál vepředu se ozývalo sténání a naříkání. Seskočil dolů a rozběhl se podél vlaku. Lokomotiva vyletěla z kolejí a opírala se o skálu. Nákladní vagón a první vagón byly zaklíněny do sebe. Sténání a pláč se ozývaly právě odtud.

Tu se ozvaly rozrušené hlasy. Cestující vyšli z vagónů. Schoval revolver, aby lidi nevyplašil. Topič vylezl z otvoru v popraskaném kovu. Po umouněné tváři mu tekla krev.

Carmody byl přesvědčen, že se jedná o úplně normální železniční neštěstí. Domníval se, že ze skal se uvolnilo zvětralé kamení a spadlo na koleje.

Jenže to se mýlil.

Hned v následujícím okamžiku totiž padly dva výstřely. Carmody pohlédl na skalní stěnu. Polil jej studený pot. Ve výklencích skály dřepělo asi čtyřicet indiánů. Mířili na cestující. Na skalní plošině stál mladý, svalnatý náčelník. Vystřelil do vzduchu a hrdelním hlasem promluvil lámanou angličtinou.

„Nic se vám nestát, když být rozumní. Jsem Nebeský chodec. Vojáci na koních nás honit a zabíjet naše ženy a děti. Bez žen vymřeme. Teď si vzít ženy a budeme žít dál. Vy být rozumní, vy žít dál! Všichni bílí muži do vlaku. Všechny bílé ženy od vlaku. Já, Nebeský chodec, domluvit.“

Vyděšení cestující hleděli na plošinu. Pochopili bezvýchodnost své situace. Carmody slyšel výkřik jedné ženy, která vystoupila s ostatní-

mi cestujícími na stranu k řece. Odtud se nyní ozval ohlušující jekot. V křoví mezi kolejemi a řekou byli schovaní další indiáni.

Lidé nesměle nastupovali zpátky do vagónů. Carmody se musel pousmát nad ironií té situace. Ve vlaku cestovaly obě dcery muže, který měl na svědomí ženy a děti těchto Siouxů.

Carmody je objevil mezi lidmi u plošiny mezi vagóny. Pomalu, aby nebyl nápadný, se k nim vydal. Než k nim však přišel, dostali se mezi něj a obě dívky dva muži. Marian Fultonová právě nastoupila. Carmody už na ni neviděl.

Ještě se mu podařilo dostat se k o dva roky mladší Amie. Prudce ji strhl k zemi, kde zůstala omráčena ležet. Carmody se sklonil a odtáhl ji pod vagón.

Nebylo jeho stylem se takto bezohledně chovat k ženám, ale v tomto případě neměl na vybranou. Kdyby jen pípla, byl by její osud zpečetěn. I tak byla šance, že zůstane neodhalena, velmi malá. Pod koly viděl nohy indiánů, kteří ze strany od řeky kontrolovali vlak.

Mezitím Siouxové slézali ze skal. Carmodymu stačilo natáhnout ruku, aby se jich dotkl. Vystrašené ženy patrně zůstaly ve vagónech, protože indiáni nyní vylezli na plošinky vozů a odvlékali ženy z vagónů k řece. Carmody viděl jednoho poměrně bojovníka, který si odváděl starší ženu.

Nebeský chodec ho dloubl pažbou pušky do hrudi. „Nemůžeme vzít všechny,“ obořil se na bojovníka. „Jen mladé a silné squaw.“

Ženy se musely postavit do řady. Mladý náčelník si vybíral. Prostě a jednoduše ukazoval prstem. Zvolil šest žen. Všechny to byly blondýny nebo zrzky. Jedna z nich mohla mít nanejvýš tak sedmnáct. Vybral si i Marian Fultonovou. Ona a jedna zrzavá kráska plivly bojovníkům, kteří je odvlékali, do tváře. Carmody tušil, že se rozhodly raději zemřít. Nebeský chodec však s nimi měl jiný plán. Nechal je svázat a pak dal znamení k odjezdu.

Carmody byl rád, že žádného z cestujících nenapadlo hrát si na hrdinu. V takovém případě by totiž nepochybně došlo ke krveprolití. Stejně, co je ten Nebeský chodec za člověka, když se ani po tom všem příkoří, které bylo učiněno jeho lidu, nechtěl mstít?

V tom okamžiku Carmody spatřil druhého náčelníka. Byl menší a měl zavalitou postavu. I toho Carmody znal. Byl to Býčí hlava, obávaný válečník, o kterém kolovaly pověsti, že je lstivý a strašlivý.

Nebeský chodec a Býčí hlava opustili siouxskou rezervaci v Black Hills v Idahu, protože milovali svobodu. Marně byli vyzýváni k tomu, aby se vrátili. Neustále pendlovali s asi čtyřmi stovkami válečníků mezi severní Montanou a Kanadou. Při tom se rozdělovali do malých skupinek, které tu a tam loupily dobytek. Samozřejmě při tom došlo ke střetům s bělochy a bylo i několik mrtvých. A potom se stal onen naprosto nezodpovědný masakr na Lake Chinook. Jak se zdálo, rozdělené skupinky se po něm opět spojily.

„Na co Býčí hlava ještě čeká?“ zeptal se Nebeský chodec, který již seděl na koni.

„Býčí hlava si svou squaw vybere sám,“ odpověděl malý náčelník. „Pošlu potom ty ženy zase do vagónů a doženu tě.“

Nebeský chodec přikývl a opět dal znamení k odjezdu. Zhruba dvacet bojovníků zůstalo s Býčí hlavou. Ostatní Siouxové i s vybranými ženami odjeli. Zmizeli v křoví.

Také Býčí hlava si vybral mladou ženu se zrzavými vlasy. Pak nechal zbytek žen nastoupit zpátky do vagónů. Carmody si oddechl. Když Amie Fultonová tiše zasténala, přitiskl jí dlaň na ústa. Byla ještě úplně omámená, když otevřela oči.

V tom okamžiku ve vagónech třeskly výstřely. Carmody viděl, že Amie otevřela oči. Zatímco jí držel zavřená ústa, ozývaly se z vozů výkřiky a výstřely, které jakékoli naděje na hladké vyřešení incidentu rozmetaly na padrť.

Pocit bezmoci železničnímu marshalovi Samu Carmodymu stáhl hrdlo. Kdyby však zasáhl, znamenalo by to sebevraždu. Musel myslet na to děvče, jehož šance spočívala v tom, že nebude v posledním okamžiku odhalena.

A pak se náhle rozhostilo ticho. Carmody viděl nohy indiánů, kteří seskákali z plošin vozů a běželi ke koním. Zoufale stiskl Amie ještě silněji. Vrtěla sebou. Věděl, že jí je špatně, ale šlo o její život.

Carmody ji pevně držel i potom, co Siouxové zmizeli. Pak ji pustil, položil si prst na rty a tasil revolver. Nedostala ze sebe ani slovo, jak byla vyděšená. Zatímco Amie lapala po dechu, Carmody se vyplazil zpod vagónu a opatrně vstal. Indiáni byli opravdu pryč.

Sklonil se a podal dívce ruku.

„Můžete ven, slečno Fultonová. Indiáni jsou pryč.“

Podané ruky si nevšímala a zpod vagónu vylezla sama. Vlasy jí padaly do tváře. Štěrk jí způsobil pár šrámů na levé tváři. Vstala a pohlédla na něj.

„Vy mě znáte?“

Přikývl. „Seděl jsem ve vašem vagóně a zaslechl jsem váš rozhovor.“

„Kde je má sestra?“ otázala se Amie.

„Siouxové ji vzali s sebou,“ odpověděl. „Ji a šest dalších žen. Slečna Drewryová je mezi nimi také.“

„Siouxové je odvezli s sebou?“ nevěřícně se otázala. „A jak jsem se dostala pod tento vagón?“

„To bylo mé rozhodnutí,“ odvětil Carmody. „A ukázalo se jako správné.“

Vhrkly jí slzy do očí, ale zároveň se v nich objevila i zloba. „Schováte se jako stará baba pod vagón a klidně přihlížíte tomu, jak ti divoši odvlékají mou sestru a šest dalších žen?! A ostatní muži, co seděli ve vlaku? To nikdo z nich nepohnul ani prstem?“

Carmody pokrčil rameny. „Nejdřív ne,“ odpověděl. „Ale obávám se, že jejich rozvaha jim nepomohla. Zůstaňte tady, slečno Fultonová. Podívám se do vagónů.“

Vylezl na nejbližší plošinu a rozhlédl se po vagóně. Z toho pohledu se mu skoro obrátil žaludek. Nebyly ušetřeny ani děti.

Tu za sebou uslyšel přidušený výkřik. Otočil se a spatřil Amie Fultonovou, která právě omdlela. Přišel k ní, zvedl ji a přinesl do trávy. Pak zkontroloval ostatní vagóny. Všude stejný obrázek. Na rozdíl od Nebeského chodce Býčí hlava nedokázal svou nenávist udržet na uzdě. Oplatil bělochům masakr na Lake Chinook stejnou mincí.

Carmody přešel po plošině na druhou stranu, seskočil na zem a pak šel kolem skály dopředu. U zaklíněných vagónů nalezl topiče s roztříštěnou lebkou.

A pak uslyšel tiché sténání ozývající se mezi troskami. Mezi zdeformovanými pláty kovu nalezl postaršího muže. Carmody si k němu klekl, oběma rukama chytil kus plechu a vší silou jej ohnul. Potom vytáhl lavici vytrženou z podlahy a pomohl přeživšímu muži ven. Vyvázl z toho všeho jen s řeznou ránou nad levým obočím.

„Děkuju, pane,“ řekl a vstal. „Jmenuji se Irving Drewry. Všechno jsem slyšel. Bylo to hrozné. Ti psi povraždili dokonce i zaklíněné lidi. Předstíral jsem, že jsem mrtvý.“

Carmody se představil. „Siouxové s sebou vzali sedm žen,“ dodal. „Musím vám bohužel sdělit, že je mezi nimi i vaše dcera.“

„Pane Bože,“ zasténal mohutný muž a zavrávoral.

„Vím, co teď asi cítíte, pane Drewry,“ řekl Carmody. „Možná to teď ani nebudete považovat za útěchu, ale aspoň žije. Slyšel jste výstřely. Potom, co Nebeský chodec zmizel

s ženami, Býčí hlava povraždil všechny cestující. Kromě nás dvou ten masakr přežila už jen Amie Fultonová. Pojďte, pane.“

Drewry za ním šel jak náměsíčný přes plošinu vagónu na druhou stranu. Dívka právě přicházela k sobě. Carmody poprosil Drewryho, aby se postaral o Amie. Pak se omluvil a šel podél vagónů ke konci vlaku.

Několik kroků před posledním vagónem, u zavřeného nákladního vozu, se zastavil, vytáhl doutník a zapálil si jej.

Když kouřil, cítil, že se mu chvějí ruce. Dveře vagónu byly zavřené. Ale bylo to tak i na druhé straně? Doklopýtal k vagónu, uvolnil západku a odsunul dveře.

Řehtáním ho pozdravil jeho palomino. Carmody vysunul plošinku a vyvedl ho ven.

Drewry, který podepíral lehce vrávorající Amie, mu šel naproti. „Slečna Fultonová o vás nemluvila dobře, pane Carmody. Ale já jsem jí řekl, že jste se rozhodl správně.“

„To je od vás velmi milé, pane Drewry,“ řekl Carmody. „Ještě jste v šoku. Můžete jet? Ve vagóně je ještě jeden hnědák. Do Fort Belknap to je ještě asi padesát mil. Do setmění to můžeme zvládnout.“

„To pro mě není problém, pane Carmody,“ ujišťoval ho Drewry. „Ale dokážete si nepochybně představit, že mým cílem již není pevnost.“

„Vy chcete pronásledovat Siouxe?“

„To je přece jasné, člověče! Bylo jich tolik, že stopy nepůjdou přehlédnout. Jde o život mé dcery.“

„Momentálně jí jde spíš o to, čemu vy říkáte čest, pane Drewry,“ klidně poznamenal Carmody. „Neměl byste ani tu nejmenší šanci. Naprosto indiány podceňujete. Nejpozději za dvě hodiny byste zjistil, že stopy se ztrácejí. Vezměte rozum do hrsti, Drewry. Na to, abychom mohli najít Nebeského chodce, bychom potřebovali indiánského zvěda. Jsem železničním marshalem pro Northern Pacific a měl jsem se pokusit Nebeského chodce najít a vyjednávat š ním. Jenže poslední možnost k tomu zmařil Býčí hlava. Z pevnosti uspořádám štvanici a pokusím se ty ženy osvobodit. Věřte mi, každá akce na vlastní pěst by byla odsouzena k neúspěchu. Ovšem vaše odvaha je imponující. Budiž, můžete se ke mně připojit.“

Drewry, který bojoval sám se sebou, přikývl. „Tak dobrá, Carmody. A nepokoušejte se to pátrání pod nějakou záminkou zrušit. Mě by nezastavilo ani deset koní.“

Došel ke konci vlaku a vyvedl z vagónu koně. Sám si ho obratně osedlal.

Amie se celá chvěla.

„Nečekejte ode mě dík za záchranu života,“ rozrušeně řekla. „Počkejte, až budete stát v pevnosti před mým otcem. Pak uvidíte, co to znamená být muž.“

Carmody na ni zamyšleně pohlédl. V té chvíli mu té krásné dívky bylo neskonale líto. Po odvlečení své sestry zažije další zklamání, až zjistí, že jejího otce zprostili velení, protože svou paličatostí a ctižádosti zatáhl nevinné lidi do víru násilí a smrti, přičemž ještě vůbec nebylo možné předvídat počet obětí. Kdysi vážený důstojník byl ve Washingtonu odepsán.

Jak to teď Carmody měl Amie Fultonové vysvětlit?

+ + + + +

Jeli pomaleji, než Carmody očekával, což bylo v prvé řadě dáno tím, že Amie odmítala nasednout k němu na koně. Irving Drewry nebyl špatný jezdec, ale dvojitá zátěž na koni, který ho neznal, byla znát. Přes všechen vzdor nebyla Amie proti tomu, že Carmody vzal dvě velké cestovní tašky, které před odjezdem vynesla z vlaku a z nichž jedna patřila její sestře.

Do Fort Belknap dorazili až krátce před půlnocí. Jednalo se o malou pevnost v severní Montaně poblíž kanadské hranice. U brány museli počkat, až hlídky zkontrolují příchozí, kteří strávili nedělní vycházku ve dvě míle vzdáleném Chinooku.

Pak je jeden z hlídkujících vojáků odvedl k dozorčímu důstojníkovi. Mladý poručík, jistý Grenville, na oba muže krátce kývl, načež obřadně pozdravil dceru velitele. Když se jí zeptal, jaká byla cesta a kde je její slečna sestra, měl toho Carmody plné zuby.

„Poručíku,“ přerušil záplavu důstojníkových lichotek, „nechci být neslušný, ale vašim cvičeným očím nemohlo uniknout, že pro slečnu Fultonovou byla tato cesta všechno jen ne příjemná. Jsem tu ve službách Northern Pacific a musím naléhavě hovořit s plukovníkem Fultonem. Bylo by od vás laskavé, kdybyste zařídil, aby se někdo postaral o koně a zavazadlo slečny Fultonové. Jasné?“

„Samozřejmě, pane Carmody,“ úslužně řekl Grenville. „Prosím, následujte mě.“

Pak s nimi přes prostranství zamířil k jednomu baráku, z něhož se ozýval hlasitý smích. Dvěma vojákům při tom dal příkaz, aby se postarali o koně a zavazadlo. Voják stojící přede dveřmi baráku zasalutoval a poručík si jen lhostejně přiložil ruku k okraji klobouku.

Carmody ho zadržel. „Plukovník není sám?“

„To je důstojnický večírek,“ odvětil Grenville. „Patří ke zvykům velitele popít každý nedělní večer se svými důstojníky.“

„Pak ho prosím zavolejte ven, abychom nezpůsobili příliš mnoho pozdvižení,“ naléhal Carmody. „Slečna Fultonová chce pozdravit svého otce sama.“

Poručík se kousl do rtu a tázavě pohlédl na Amie. Dívka, jež jen s námahou dokázala zadržet slzy, přikývla.

„Počkáme na něj před jeho bytem,“ řekla.

„Je tam i kapitán Burnside?“ otázal se Irving Drewry.

„Ano, pane Drewry,“ přisvědčil Grenville.

„Přijel jsem kvůli němu,“ dodal Drewry. „Vyřiďte mu to, prosím.“

Grenville se uklonil před dívkou a vešel do budovy. Carmody a Drewry následovali Amie k bytu velitele, který byl na konci důstojnických baráků. Pak přes apelplac přišel Grenville se dvěma důstojníky. Amie se slzami v očích vrhla svému otci do náruče.

„Dítě, jak ses sem dostala? Co se stalo?“ otázal se šokovaný plukovník.

„Chtěly jsme tě překvapit, tati,“ vzlykla Amie. Potom mu chvějícím se hlasem povyprávěla co se stalo. Přestože hovořila bez ladu a skladu, Calvin Fulton pochopil, že Siouxové vraždili a unesli jeho starší dceru a několik dalších žen. Nějakou dobu mu trvalo, než tu zprávu strávil.

Mezitím Drewry pozdravil kapitána. Pak důstojníkům představil Carmodyho.

O několik minut později již seděli v bytě velitele. Teprve nyní se mohl Carmody představit jako marshal Northern Pacific a vylíčit jim události v chronologickém sledu. Trval na tom, že poručík se té rozpravy nezúčastní, což mu u Grenvillea jistě na oblibě nepřidalo. Oba důstojníci naslouchali s kamennými tvářemi.

Plukovník Fulton byl štíhlý, vysoký dvaapadesátiletý muž, jehož vojenskou kariéru znal Carmody z jeho osobních materiálů. Ve vlasech ještě neměl jediný šedivý. Zatímco naslouchal, neustále si mnul své jemné ruce.

Také kapitán Burnside byl vysoký, ovšem měl mnohem mohutnější postavu. Zdobily ho hnědé vlasy a zrzavý knír. V jeho materiálech bylo uvedeno, že se nezúčastnil masakru na Lake Chinook. Tou dobou byl zastupujícím velitelem v pevnosti.

Na cestě k pevnosti Irving Drewry Carmodymu velmi otevřeně pověděl, co jej a jeho dceru Cathy přivedlo z Chicaga do Montany. Drewry byl boháč, který vlastnil továrnu na masové konzervy. Kapitán Burnside rovněž pocházel z majetné rodiny v Chicagu a byl zasnouben s Cathy. Tato kráska, která vždy vystupovala velmi elegantně, však kašlala na společenskou etiketu. Výborně hrála karty a mnoho mužů jí v tomto ohledu nesahalo ani po kotníky.

Protože jako dcera bohatého otce měla dost peněz, nedělala nic jiného, než že hrála karty. Cestovala a při tom v saloonech oškubávala naivní muže. To se ovšem ve vyšších kruzích již nepovažovalo za tak zábavné. Proto Alexu Burnsideovi jeho zámožní přátelé dali vědět o podivných choutkách jeho snoubenky.

Kapitán pak svého nastávajícího tchána v dopise vyzval, aby své dceři takové chování zatrhl, jinak že to zpochybní plánovanou svatbu. Drewry a jeho dcera se vydali na cestu, aby všechno urovnali.

Burnside sebou trhl, když mu Carmody řekl, že Cathy Drewryová je mezi unesenými ženami. Pak Carmody dokončil své vyprávění. Plukovník Fulton požádal kapitána, aby ze skříňky přinesl láhev whisky a sklenice.

„Myslím, že něco silného teď všichni potřebujeme,“ poznamenal. Když Burnside nalil, dodal: „Jsem vám velmi zavázán, pane Carmody. Zachránil jste Amie život.“

„A co Marian a ostatní dívky?“ vyjekla Amie. „Všichni muži ve vlaku mysleli jen na sebe. Jenom přihlíželi, když ti divoši odvlékali ženy. Jejich vlastní život pro ně byl důležitější. Pohrdám jimi, otče.“

Irving Drewry si povzdechl. „Zachoval bych se stejně, slečno Fultonová, kdybych nebyl uvězněn pod troskami,“ přiznal. „Uvěřili Nebeskému chodci. Kdo mohl tušit, že Býčí hlava se vzepře jeho rozhodnutí?“

„S tím musel počítat každý rozumně uvažující člověk, pane Drewry,“ chladně poznamenal plukovník Fulton. „Byla to naaranžovaná hra rudochů.“ Napil se a znovu si nalil. „A ve Washingtonu si skutečně myslí, pane Carmody, že s Nebeským chodcem můžete vyjednávat? O co by mělo jít?“

„O tom bych si raději pohovořil s vámi a s kapitánem Burnsidem sám, pane,“ odvětil Carmody. „Mám rozkaz i pro vás.“ Vytáhl zapečetěný dopis a podal jej plukovníkovi.

„Rozkaz pro mě?“ podivil se Fulton.

Amie bouchla svou malou pěstičkou do stolu. „Otče, než se začneš bavit těmi vojenskými pošetilostmi, tak bych chtěla vědět, co teď uděláš. Kdy se vydáš pronásledovat indiány? Každá minuta je drahá, jestli chceš Marian zachránit. Chci jasnou odpověď, otče!“

„Trochu víc respektu, Amie, kdybych směl prosit,“ podotkl Fulton. „Jak znám rudochy, tak už jsou v Kanadě. Musel bych na ně natrefit přímo u toho vlaku, abych mohl něco podniknout. Co ode mě očekáváš, dítě? Ze teď vyrazím i s celým svým oddílem a vyjedu hledat ty nešťastné ženy? Armáda není nástroj osobní pomsty trpícího otce, Amie.“

Tato slova zaúčinkovala na dívku jako rána bičem.

„Tím chceš říct, že Marian ponecháš jejímu osudu, otče?“ otázala se rozechvělým hlasem.

Plukovníkovy oči se vlhce leskly. Carmody viděl, že ten muž musí prožívat pekelná muka, ale to, co potom řekl, pro něj znamenalo studenou sprchu.

„Je to pro nás všechny strašné, dítě,“ poznamenal Fulton přidušeným hlasem. „Ale zkus si představit, že bychom Siouxe skutečně pronásledovali. Dejme tomu, že by se nám podařilo ty ženy osvobodit. Jsi si jistá, že by nám za to byly vděčné? Je ti přece jasné, že ty divoké bestie je přiměly, aby jim byly po vůli. Co by to pro ně byl za život, kdybychom je osvobodili? Ponížené a zneuctěné divochy. Jak by je přijali v Chicagu nebo v Saint Louis? Jako by se nic nestalo? Vážně si to myslíš, Amie? Ne, malá, to znáš špatně lidi. A co se Marian týče, jsem si jist, že si sama sáhla na život. Je to má dcera a obě jsem vás vedl k počestnosti.“

Amie Fultonová si skryla tvář do dlaní a rozplakala se. Zatímco Carmody jen s námahou překonával svůj hněv, pobledlý Irving Drewry se předklonil a řekl: „To byla drsná slova, plukovníku. Pokud jsem vás správně pochopil, tak vaše dcera pro tuto společnost zemřela, protože ji indiáni proti její vůli odvlekli do svého tábora. A zůstane počestná pouze tehdy, když zvolí smrt. Pane, vy pro mě nejste otec, ale stroj v uniformě. „ Pohlédl na kapitána a podotkl: „Je to i vaše mínění, Alexi? Je pro Cathy smrt tím nejlepším řešením?“

Burnside neodpověděl. Upřeně hleděl na stůl.

„Díky, kapitáne! To mi stačí,“ sykl Drewry a vstal. „Slečno Amie, je mi vás z celého srdce líto a vaší sestry ještě víc. Carmody, jedu do Chinooku. Ubytuju se tam v hotelu. Uvidíme se tam?“

„ Jestli na mě počkáte, tak pojedeme spolu,“ odvětil Carmody. „Soudím, že se tu zdržím tak půl hodiny.“

Irving Drewry přikývl a odešel ven.

Fulton zavrtěl hlavou. „Prostě to nepochopil.“

„Pane, kdybyste se podíval do svého rozkazu,“ poznamenal Carmody.

Plukovník si prohlédl obálku, pak strhl pečeť a přečetl papír. Okamžitě zbledl a roztřásly se mu ruce. Poslal Amie pryč a sotva slyšitelným hlasem se zeptal: „Vy znáte obsah?“

„Ano, pane,“ přisvědčil Carmody. „Byl jsem přítomen, když ředitel Northern Pacific přejímal příkaz od ministra války. To, že vám jej předávám já, je sice neobvyklá cesta, ale je nejrychlejší. Máte předat velení kapitánu Burnsideovi a vydat se na cestu do Fort Assiniboine, kde vás očekává generál Miles. Měl bych vás tam doprovodit, což se mi však příliš nezamlouvá. Asi by nevadilo, kdyby vás tam eskortoval poručík Grenville.“

„Předpokládám, že generál Miles mě převelí někam do pouště,“ poznamenal Fulton. „To nechápu. A to všechno jenom proto, že jsem při jedné akci obklíčil ležení Siouxů a pár jich tam postřílel?“

Carmody mu neodpověděl.

„Chtějí mou hlavu,“ trpce si povzdechl Fulton, „Znáte celý obsah tohoto dopisu, pane Carmody? I řešení, které mi zde nabízejí?“

Carmody mlčky přikývl.

Fulton pohlédl na kapitána. „Považují za nejlepší možné řešení, kdybych se při setkání s generálem Mi-lesem vzdal služby, Alexi. Umíte si to představit? Po třiceti letech v armádě?“

„To je tvrdé, pane,“ přisvědčil Burnside se zábleskem v očích. „Co budete dělat?“

„Mám noc na to, abych si vše rozmyslel, chlapče,“ odvětil plukovník.

Carmodymu to bylo odporné. Prohlédl Burnsidea, který viděl svou velkou šanci a chtěl se co nejrychleji zbavit svého dosavadního nadřízeného.

Carmody vstal. „Můj úkol zde je splněn. Pokusím se najít pár mužů, kteří by byli ochotní nasadit své životy kvůli těm odvlečeným ženám. Mohl byste mi dát k dispozici nějakého spolehlivého zvěda?“

Fulton pohlédl na Burnsidea. „Tímto vám oficiálně předávám velení, kapitáne Burnside! Nyní jste za tuto otázku zodpovědný vy. Pánové, omluvíte mě?“

Vstal a šel za Amie do vedlejší místnosti.

„Tak co, kapitáne?“ zeptal se Carmody nového velitele.

„Dám vám Velkou nohu, našeho nejlepšího muže,“ odvětil Burnside. „Je to Vrána. Pozná stopu i po mnoha dnech. Zítra ráno se bude hlásit u vás v Chinooku.“

„Přeji vám ve vaší nové funkci hodně štěstí, kapitáne,“ řekl Carmody. „Ještě poslední otázka: Jestli skutečně najdu ty ženy, mám něco od vás vyřídit slečně Drewryové?“

Burnside zaváhal. „Povězte jí pane, že - ne, to není nutné. I já vám přeji hodně štěstí!“

Carmody se rovněž poděkoval a šel ke dveřím. Tam se ještě jednou otočil a chladně se usmál. „Přesvědčil jste mě o tom, kapitáne Burnside, že jste kvalitní nástupce plukovníka Fultona. Jste jeho přesnou kopií!“

Po těchto slovech opustil barák a zabouchl za sebou dveře. Venku si vytáhl doutník. Právě si jej zapaloval, když se ven vyřítila Amie a proběhla kolem něj ke strážnici.

„Amie!“ vykřikl za ní ze dveří její otec.

Neotočila se.

Carmody viděl, jak zmizela ve strážnici. Pomalu se vydal přes plac. Je to pro Fultona špatný den, pomyslel si. Teď ho už neposlouchá ani jeho vlastní dcera.

Oba koně již stáli osedlaní u tyče. Když Carmody přišel ke strážnici, vyšli Irving Drewry a dívka ven. Poručík Grenville je následoval a poslal jednoho vojáka k důstojnickému baráku.

Drewry objal plačící děvče kolem ramen.

„Prosila mě, abych ji vzal do města,“ řekl Carmodymu. „Ten voják jí šel pro zavazadla.“

Carmody měl neblahou předtuchu. „Moment, Irvingu,“ řekl. „Bylo by lepší, kdyby zůstala tady v pevnosti, dokud Northern Pacific neobnoví dopravu.“

„Pak jí to vysvětlete vy, Carmody,“ poznamenal Drewry. „Chce se k nám totiž přidat.“

„To mi tak ještě chybělo,“ zavrčel Carmody. „Mladá, rozmazlená důstojnická dceruška z New Yorku při štvanici na indiány. Myslel jsem si, že máte víc rozumu, Irvingu. Je před námi zoufalý pokus osvobodit ty unesené ženy. To jim chcete přivést ještě jednu?“

Amie Fultonová se vytrhla Drewrymu a vykřikla na Carmodyho: „O.K.,

vy hrdino! Byla jsem hloupá a naivní. Musela jsem přijet až sem, abych pochopila, jaký člověk se skrývá pod uniformou mého otce. Gratuluju vám, byl to pro mě pěkný šok. Pochopila jsem, že jste mi zachránil život, to ano. Ale to vám ještě nedává právo na to, abyste mě teď opustil. Ten, kdo někomu zachrání život, tím přebírá i jistou odpovědnost. Mě se jen tak nezbavíte, pane Carmody. To byste spíš naučil svého koně létat. A slovo .rozmazlená’ si v souvislosti se sebou vyprošuju. Rozuměl jste mi?“

„Vyjádřila jste se dostatečně jasně,“ zabručel Carmody.

Voják se vrátil i s oběma cestovními taškami a postavil je na zem. Irving Drewry opět objal dívku kolem ramen a se zavrtěním hlavy pohlédl na Fultona, který stál jako zkamenělý u dveří.

„To prostě nechápu,“ podotkl. „Všechno slyšel a ani sem nepřijde, aby ji zadržel.“

„Na to nás zná příliš dobře,“ poznamenala Amie.

Na Carmodyho tváři se objevil úsměv. Chopil se obou tašek a pověsil je na hrušku sedla. Kuráž tedy ta malá má. Ale on jí ten její ztřeštěný nápad už nějak rozmluví. V nejhorším případě ji před odjezdem v hotelu přiváže k posteli.

Zatímco jí Drewry pomohl do sedla, vyšvihl se Carmody na svého palomina.

Kývl na poručíka Grenvillea a vyjeli.

+ + + + +

Bylo to již dlouho po půlnoci, když se před nimi ve tmě objevily první domy Chinooku. Carmody zrychlil. Dělal si výčitky, protože v pevnosti zapomněl telegraficky varovat nejbližší železniční stanici ohledně vykolejeného vlaku.

Nyní vycítil, že ve městě je něco, co je odlišuje od běžných městeček Západu. V neděli bylo sice v každém z nich otevřeno trochu déle, v Chinooku se však tu noc svítilo ve všech domech. A na ulicích panovalo až příliš živý ruch.

Lidé, které potkali, na ně vrhali zkoumavé pohledy, přerušovali své rozhovory a hleděli na ně. Pak se opět dávali do řeči. Vzrušeně o něčem debatovali. Carmody z útržků rozhovoru vyrozuměl, že se jedná o vlak, který měl přijet již před osmi hodinami a který již byl podle všeho nalezen.

Ve stáji se jeho podezření potvrdilo. Majitel stáje, šedovlasý starý muž, jim pověděl, že mezi cestujícími bylo asi dvacet občanů Chinooku.

„Někteří marně čekali na své příbuzné na stanici,“ řekl. „Když vlak stále nepřijížděl, zatelegrafoval šerif svému kolegovi v Maltě, nejbližší stanici na dráze. Odpověď, která přišla o hodinu později, způsobila paniku. Vlak projel Maltou jen s desetiminutovým zpožděním. Z obou měst byly vyslány pátrací oddíly. Vlak potom našli lidé z Malty. Indiáni jej přepadli a povraždili všechny cestující. Zítra brzy ráno přijede z Havre, kde stojí vlak, který jel v protějším směru, stavební četa. Naši lidé pojedou s ní, aby pohřbili mrtvé. Dokážete si představit, jaká tu panuje nálada.“

Carmody zamlčel, že patří k přeživším z přepadení a poprosil majitele stáje, aby odsedlal koně a postaral se o ně. Sedlové kapsy a winchestrovku si vzal s sebou. Irving Drewry vzal Amie Fultonové jednu z jejích dvou cestovních tašek. Když procházeli kolem jednoho hotelu, doporučil, aby se tam ubytovali a vyspali.

„Kdy vyrazíme, ještě nemohu říci. Je možné, že tu zůstaneme ještě jednu noc. To závisí na tom, kdy najdu pár lidí, kteří by se s námi do toho nebezpečného dobrodružství pustili. Mně pokoj neobjednávejte. Já už se ubytuju sám.“

Popřál jim dobrou noc a vydal se k šerifově úřadovně, před kterou vzrušeně debatovala skupina lidí. Při jeho příchodu zmlkli. Když se jimi prodíral ke dveřím, jeden mladý muž ho chytil za ruku.

„Moment, pane,“ řekl. „Smím se zeptat, odkud jste přijel? Myslím, z kterého směru?“

„Z Fort Belknap,“ přátelsky odvětil Carmody.

Muž mu s výrazem zklamání ve tváři ruku zase pustil.

Carmody vstoupil do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil oba muže zákona, kteří seděli u stolu s whisky. Bez vyzvání se posadil, položil obě sedlové kapsy na zem a opřel winchestrovku o stůl.

„Jmenuju se Carmody,“ řekl a podal staršímu z nich svou legitimaci Northern Pacific Railroad, která ho opravňovala k vyšetřování v tomto případu. Muž očima přeletěl krátký text a vrátil mu jej.

„Jsem šerif Fletcher a toto je můj zástupce Buckland,“ řekl. „Co pro vás mohu udělat, pane Carmody?“

„Jsem tu se dvěma lidmi, kteří, tak jako já, přežili to přepadení,“ odpověděl Carmody.

„Přežili? Ale tvrdí se přece, že všichni jsou mrtví,“ udiveně vyhrkl Fletcher. „Kdo jsou ti lidé?“

Carmody si sundal klobouk. „Nejsou odtud, šerife. Jedná se o pana Drewryho z Chicaga a Amie Fultonovou, mladší dceru velitele Fort Belknap. Proto jsme nejdříve byli v pevnosti. Ale to přepadení přežili i další lidé. Sedm žen a dívek, které Siouxové odvlekli.“

Šerif vzal ze šuplíku třetí skleničku a nalil do ní whisky. Pak ji posunul Carmodymu.

„Můžete nám ty ženy popsat?“ vzrušeně se otázal šerif. „Možná je některá z nich z Chinooku.“

„Totožnost dvou z nich známe,“ řekl Carmody a pověděl mu o Marian Fultonové a Cathy Drewryové. „I dalších pět byly výhradně mladé světlovlásky nebo zrzky. Všechny tmavovlasé ženy jsou mrtvé.“

„Pane Bože,“ zasténal Fletcher.

Když mu Carmody popsal zbylé ženy, ukázalo, že tři z nich jsou skutečně z Chinooku. June Prestonová byla snoubenkou místního starosty. Chinook měl mladého a dynamického starostu. Jenny Cutlerová byla ženou muže, který měl poblíž města

malý koňský ranč. Ta mladá dívenka, které si tenkrát Carmody všiml, byla Allison Wardová, dcera místního obchodníka.

„Jak to mám jejich příbuzným říct?“ láteřil Fletcher. „Kdo ví, zda ty mrtvé ženy vlastně nepotkal lepší osud.“

Carmody se napil. Teprve nyní si všiml dvou Mexičanů, kteří seděli na pryčnách v jedné ze tří cel a strnule na ně hleděli. Fletcherovi to neuniklo.

„Ty tu držím, protože jsou opilí na-mol,“ prohodil na vysvětlenou. „V saloonu se pobili se dvěma cizinci a můžou být rádi, že zůstalo jen u toho. Narazili totiž na dva pistolníky. Měli velké štěstí, že ti dva zůstali rozumní.“

„Znáte jejich jména?“ zeptal se Carmody.

„Slim Barnett a Luke Elkwood,“ odvětil Fletcher. „Tvrdili, že .pracují’ jen na druhé straně hranice. Každopádně mají plné kapsy peněz a mají namířeno do Billings v Montaně.“

Carmody mu vysvětlil svůj záměr vydat se po stopách Siouxů. „Fort Belknap mi dá jednoho zvěda, ale já potřebuju pár tvrdých chlapů, kteří do toho půjdou se mnou. Mohl byste mi někoho doporučit?“

„Dozajista můžete počítat s mladým Wardem, Normanem Cutlerem a naším mladým starostou,“ odvětil Fletcher. Pak ukázal palcem přes rameno. „Ti dva budou střízliví taky upotřebitelní. Žijí z příležitostných prací. Když dostanou dost peněz, půjdou i do pekla. Odvahy mají dost. Kromě toho umí zatraceně dobře zacházet s bičem a noži. Ale jak jsem řekl, musí se na ně s otevřenou peněženkou.“

„Kde bych mohl najít ty dva pistolníky?“

„Sedí v Millerově saloonu na Milk Street,“ odpověděl šerif. „Ale na ty zapomeňte. Ti mají plné kapsy peněz a užívají si života. Vysmějí se vám, jestli je požádáte o pomoc.“

Carmody pokrčil rameny a nasadil si klobouk na hlavu. „Jeden nikdy neví, šerife. Dejte vědět příbuzným těch žen. Najdete mě v saloonu. A co se týče těch Mexičanů, tak bych byl rád, kdybyste je nechal za mřížemi až do zítřka. Mohu si tu nechat své věci?“

„Jistě, pane Carmody.“

Carmody si poklepal na okraj klobouku a usmál se. „A nechejte mi, prosím, na noc jednu celu volnou, šerife.“

Po těchto slovech odešel ven.

+ + + + +

Vešel do saloonu a prodral se k pultu. Lidé na něj nevrle pohlédli, načež opětovně upřeli svou pozornost ke stolu, u něhož seděli tři muži. Carmody si poručil whisky a zaposlouchal se do řečí místních.

„Přiznávám, že vaše nabídka není špatná, starosto Walshi,“ řekl jeden z nich elegantně oblečenému starostovi a poškrábal se na hlavě. „Ale považují váš plán za bezvýchodný. Zapomínáte na náskok, který rudoši mají. Dokonce i ten, kdo dokáže číst stopy jako bibli, by měl problémy, a vy nikoho takového nemáte. Může to trvat měsíce. Jestli zprávy z Malty nelžou, pak se přepadení účastnilo skoro sto indiánů. Jaké šance si vůbec dáváte? Rozumím vaší bolesti, starosto, a chápu, že toužíte po pomstě, ale tím vaší snoubence život nevrátíte.“

Walsh, dobře vyhlížející muž s ostrými rysy ve tváři, vrhl na toho chlapíka pohrdavý pohled. „Zklamal jste mě, pane Barnette. Po tom všem, co jsem o vás a o vašem partnerovi slyšel, jsem předpokládal, že jste na riziko zvyklý.“

„O to přece vůbec nejde, starosto,“ rozzlobeně opáčil pistolník. „Normálně počítáme s tím, že nějakou akci dokončíme do čtyř týdnů. Podle toho si určíme cenu. Jenže toto může trvat měsíce. A vy byste si nás mohli na tak dlouho dovolit?“

Tato otázka způsobila starostovi rozpaky. Trhavými pohyby si zapálil cigarillo a pohlédl na vedlejší stůl. Muž, na kterého hleděl, byl střední postavy a Carmody odhadoval jeho věk na pětatřicet let.

„Za druhé čtyři týdny bych vás zaplatil já, pane Barnette,“ řekl. „ Jestli indiány nenajdeme ani potom, můžete si jít svou cestou. Co vy na to?“

Barnett, vysoký muž s širokými rameny a hranatým obličejem, pohlédl na svého druha. „Co myslíš, Lukeu? Zrovna teď, když nám peníze nechybí?“

Luke Elkwood, hubený světlovlasý chlapík, pokrčil rameny. „Je to férová nabídka, Slime. A jestli je ta věc tak beznadějná, jak tvrdíš, tak to budou snadno vydělané peníze.“

Barnett se zamyslel, načež pohlédl na muže u vedlejšího stolu.

„Můj partner mě právě přesvědčil, pane Cutlere,“ řekl. „Na hlavu čtyři tisíce dolarů za osm týdnů. Polovinu dostaneme, jakmile opustíme Chinook, druhou po prvních čtyřech týdnech. Souhlasíte?“

„Platí, pane Barnette,“ rychle přisvědčil Walsh a kývl na Cutlera.

V tom okamžiku vešel do saloonu zástupce Buckland. Doprovázel mladíka, který Carmodyho oslovil před úřadovnou a ptal se ho, odkud přijel. Buckland gestem pozdravil Carmodyho, kdežto mládenec přišel k barovému pultu a sundal si před ním z hlavy klobouk. Nervózně jej pak mačkal v rukou.

„Pane Carmody…,“ koktal. „Jmenuju se Ernest Ward. Od šerifa Fletchera jsem se právě dozvěděl, že Siouxové odvlekli několik mladých žen. Pověděl jste mu o jedné blond dívce. To musela být Ally, má malá sestra.“

„Zapomeňte na toho pána, Ernie,“ přátelsky řekl Carmody. „Má vaše sestra úzký obličej s nosem nahoru? Ta dívka, o které mluvím já, měla modré, černě kostkované šaty.“

„To je Ally,“ řekl Ernie Ward a polkl. „Musím to říct otci. Smím se k vám připojit, pane Carmody?“

„Potřebuju každého dobrého muže, Ernie,“ řekl Carmody.

„Díky, pane,“ řekl Ward a vyběhl ven.

Carmody si během rozhovoru všiml že zástupce si něco šeptá s Walshem a Cutlerem. Když muži zbledli a s provinilým výrazem pohlédli na pult, vzal si svou sklenici a vydal se k výčepu. Kývl na ně a představil se.

„Dovolíte?“ otázal se a přitáhl si volnou židli, aby se posadil.

„Ještě pořád to nechápeme,“ poznamenal Walsh. „Smím vás poprosit, abyste nám vše pověděl a popsal nám ještě jednou ty ženy?“

Carmody přikývl. „Samozřejmě, starosto.“

Zatímco Walsh mu nalil z láhve, začal Carmody vyprávět. Při popisu žen sebou Walsh s Cutlerem trhli a zbledli.

Walsh zasténal a pohlédl na Cutlera. „Ony opravdu žijí!“

„A vy je chcete osvobodit?“ otázal se rančer.

„Chci to zkusit, pane Cutlere,“ odvětil Carmody. „Pan Barnett v žádném případě nepřeháněl. Úspěch by byl zázrakem. Proto potřebuji každého odvážného muže, který alespoň trochu umí zacházet se zbraněmi. Jak jsem slyšel, povedlo se vám tyto dva gentlemany získat. To je opravdová výhra. Mohu počítat s tím, že se ke mně připojíte?“

„To přece není žádný problémy,“ řekl Cutler.

Slim Barnett zvedl ruku. „Moment, pane Cutlere. Jestli máme jet společně, pak si musíme dopředu ujasnit, kdo bude velet. Vy, pane Carmody, přece určitě počítáte s tím, že tu výpravu povedete.“

„Ovšemže,“ připustil Carmody. „Vůdcem může být jen jeden!“

„Jenže my budeme placení těmito dvěma gentlemany,“ poznamenal Barnett. „Takže budeme provádět výhradně jejich příkazy. Je to jasné?“

„Rozhodnutí o tom přenechám rád těmto mužům,“ řekl Carmody. „Ale pak s vámi odmítám spolupracovat. Otevřeně vám řeknu, proč. Jména Barnett a Elkwood jsem dnes uslyšel poprvé v životě. Nevím proto, jestli jste opravdu tak dobří, jak se tu o vás tvrdí.“

„Dva roky jsme pracovali za hranicí,“ zavrčel Barnett, „ale můžeme vám své schopnosti ukázat na místě.“

Carmody zavrtěl hlavou a pohlédl na něj. „Mám své zkušenosti, pane Barnette. Je rozdíl, když někdo stojí proti někomu v souboji na kolty a když se v nepřehledné krajině dostane do indiánské léčky. Siouxové jsou nevypočitatelní. Buďto je překvapíme prvním úderem, nebo nám hodí ty ženy mrtvé k nohám. Proto by bylo nesmyslné je pronásledovat se silným oddílem kavalerie. To platí i pro jednu větší nebo dvě rozdělené skupiny. Špatný pokyn, nesprávné zhodnocení situace a…“ Namísto dokončení věty luskl prsty.

Viděl, že Walsh a Cutler si vyměnili pohledy.

„Vy už jste někdy měl co do činění s indiány, pane Carmody?“ zeptal se Cutler.

„Ano, a celkem nedaleko odtud,“ přisvědčil Carmody. „Tenkrát chamtiví běloši podráždili jednu skupinu Vran. Rudoši vypalovali

ranče, drancovali a vraždili. A všechno se nainscenovalo tak, aby z toho zločinu byli podezíráni spřátelení Černonožci.“

„O tom jsme slyšeli,“ vzrušeně přitakal Walsh. „Tak vy jste tam tenkrát byl? To bychom museli být šílení, kdybychom vám chtěli upřít velení.“

„To si myslím i já,“ řekl Cutler. „Smiřte se s tím, Barnette. Platíme vás my, ale velí on.“

„A navíc mám i jednoho zvěda,“ dodal Carmody. „Osud si občas s člověkem zahraje. Je to Vrána.“

„Jen klid, Slime,“ zamumlal na svého druha Elkwood. „Horší než rančeři, co nás komandovali, být nemůže.“

„Jsi si jistý, Lukeu?“ zapochyboval Barnett a vrhl na Carmodyho chladný pohled. „Ty chceš přijímat rozkazy od člověka, který se schová pod vlak, když horda divochů masakruje ženy a děti? To je trochu zvláštní, nemyslíš?“

Carmody cítil, jak se jej zmocňuje chladný vztek. V tom okamžiku se ptal, jak se má rozhodnout. Má se na ty dva drsňáky vykašlat, nebo má na místě ukázat Barnettovi, zač je toho loket, aby bylo jednou provždy jas-no? Pokud byli dobrými bojovníky, tak je potřeboval. Jinak by ale Barnett byl stálým zdrojem neklidu a navíc by popouzel svého druha.

Volbu mu ulehčila následující Barnettova slova: „Než se rozhodnete, starosto Walshi, tak vám musím něco říct. Naše pozice je lepší od okamžiku, kdy jsme dozvěděli, že jde o Siouxe Nebeského chodce a Býčí hlavy. Na kanadské straně jsme jednou

dokonce narazili na jejich oddělené tábory. Ti dva náčelníci se nesnášejí, to musíte vědět. Býčí hlava by rád obě skupiny sjednotil pod svým vedením, ale Nebeský chodec je legitimním nástupcem Kamenného telete. Je považován za umírněného a má na své straně šamana Malého med- „ věda. Jeden z podnáčelníků, Chodící los, se již ovšem postavil za Býčí hlavu. Aby získali ty bílé ženy, museli se sjednotit. Jestli to tak zůstane, nikdo neví. A nové rozdělení by znamenalo, že ani ty ženy nezůstanou spolu. To je velké riziko. Hlavní však je to, že, zatímco ten zvěd by nejdřív musel Siouxe obhlížet, my už jejich úkryt na druhé straně hranice známe. A teď přemýšlejte, kdo má v ruce větší trumfy.“

Carmody poznal, že Barnett dobře ví, o čem mluví. Sám znal všechny tyto detaily z dokumentů. Účast obou pistolníků by mu přinejmenším ušetřila čas, protože si byl jist, že indiáni jsou již dávno za hranicí.

Carmody se rozhodl. S chladným úsměvem pohlédl na Slima Barnetta a řekl: „Vy se asi nezdráháte použít jakýkoli špinavý trik, jen abyste vyšroubovali svou cenu nahoru, co? Tito dva muži tady chtějí riskovat své životy, aby osvobodili své ženy. A vy jim tvrdíte, že s vaší pomocí by to bylo nejrychlejší. Hnusíte se mi, Barnette.“

Pistolník zbledl. „Vy mi podsouváte, že lžu?“

Carmody vstal a odsunul židli zpátky. „Chytrá otázka. Co jste říkal předtím? Nepodsouval jste náhodou vy mně, že jsem zbabělý?“

Barnett právě chtěl vstát, když mu Carmody zasadil ránu na bradu. Mohutný pistolník s žuchnutím padl na židli a na chvíli zůstal bezmocně ležet. Pak pomalu vstal a sňal si revolverový opasek. Carmody rovněž odložil zbraně. Nyní tam stáli se zvednutými pěstmi.

Když Barnett vyrazil proti němu a mocně se rozmáchl, Carmody lehce uhnul a Barnett potom nevěděl, co se stalo.

Zatímco se stále pokoušel Carmodyho udeřit do hlavy, ten jen elegantně uhýbal.

A pak udeřil. Přikrčil se, Barnett promáchl do prázdna, tak jako vždy, a nato mu Carmody zasadil údery pravačkou i levačkou.

Jenže potom ho Barnett praštil do spánku. Carmodyho ta rána odmrštila a málem i omráčila. Kůže ho pálila jak čert. Barnett okamžitě přidal druhou. Carmody inkasoval několik úderů a cítil, jak ho začínají zrazovat kolena. V nejvyšší nouzi vrazil soupeři koleno mezi nohy.

Barnett zasténal a ucouvl. Carmody k němu přiskočil a dal mu dvě rány do břicha. Barnett svěsil ruce, a toho Carmody využil k tomu, aby ho zasáhl do brady. Barnett zachrochtal a zvedl ruce.

V tom okamžiku mu Carmody zasadil hák na břicho. Barnett padl na kolena a zhroutil se. Pokoušel se vstát, ale už se mu to nepodařilo.

Carmody ho vytáhl na nohy a posadil ho na židli. „Kdybych si při tom přepadení hrál na hrdinu, tak bych teď byl mrtvý, Siouxové by měli o jednu ženu víc a tady v Chinooku by nikdo nevěděl, že to přepadení ty ženy přežily. Přemýšlejte o tom, Barnette. Rád bych vás měl s sebou, ale jestli chcete dělat problémy, pak ti dva pánové mohou ušetřit. Ty peníze by jen vyhodili z okna.“

Carmody si připnul opasek a nasadil si klobouk. „Uvidíme se za pár hodin. Pak se budete muset rozhodnout,“ řekl k mužům u stolu a šel k pultu, aby zaplatil svůj drink. Pak poděkoval a šel ven.

Na ulici ho dostihl mladý zástupce. „Teda, vy se o sebe umíte postarat, „ řekl. „Jinak, šerif svolil k tomu, abych se připojil k vašemu oddílu. Myslíte, že Barnett se k vám po tom výprasku ještě přidá?“

„Uvidíme,“ zazubil se Carmody. „Tvrdé hochy, jako je on, je často snazší přesvědčit pěstmi než slovy. Je to pro nás důležitý člověk, protože řekl pravdu. Vztahy mezi těmi dvěma siouxskými skupinami jsou přesně takové, jak je popsal. Ale právě proto jsem se s ním pral. Teď už ví, jak se ke mně má chovat.“

Zatímco Buckland v úřadovně ještě začerstva o všem vyprávěl šerifovi, šel Carmody k celám. Oba Mexičané leželi na svých pryčnách a chrápali jako o závod. Carmody vešel do vedlejší cely a lehl si.

Když se ho chtěl šerif Fletcher zeptat, jestli nemá hlad, tak už spal.

+ + + + +

V pondělí ráno Carmodyho probudil zpěv. Zpívali oba Mexičané v sousední cele. Carmody pohlédl na hodinky. Bylo půl sedmé. Když vstal, zpěv utichl.

„Buenos dias, seňore!“ pozdravili jej s úsměvem. „Šerif tvrdil, že byste pro nás měl práci. To je skvělé, seňore. Pár dolarů by se nám hodilo. Já jsem Pepe Ortega. A toto je můj bratříček Juan.“

Carmody se usmál. Pepe byl malý a mrštný, zatímco Juan, o kterém hovořil jako o bratříčkovi, byl vyšší a svalnatější.

„Já jsem Carmody,“ představil se a vyšel z cely.

Šerif Fletcher, zástupce Buckland a druhý zástupce Josh Hooker mu popřáli dobré ráno. Fletcher poslal oba zástupce pro snídani. Potom pustil oba Mexičany ven. Ti se posadili ke stolu a pozorovali Carmodyho, jak se umývá a holí. Když si pak k nim sedl, vrátili se zástupci se čtyřmi talíři. Přinesli steaky, smažená vejce se šunku a fazole.

„Udělejte místo, vy dva,“ vyháněl šerif od stolu oba Mexičany.

Vyskočili a nevěřícně na něj pohlédli.

„A my, seňore šerife?“ otázal se Pepe a zatahal se za knír. „My nic nedostaneme?“

„Vám nic nepřísluší,“ s úsměvem řekl Fletcher. „Jste už deset minut svobodní lidé.“

Zatímco Pepe vykládal všem svatým o záludnosti a bezcitnosti muže zákona, Juan se usmíval.

„Pověděl vám šerif, o jaký džob se jedná?“ zeptal se Carmody.

Pepe přerušil své láteření a přikývl. „Si, seňore.“

„Nabízím vám padesát dolarů na týden. Vybavení a strava jsou zadarmo.“

„Dobrá cena,“ podotkl Pepe.

„Jde o Siouxe,“ dodal Carmody.

„Och!“ hrál Pepe úžas. „Madre de dios! Slyšels to, Juane?“

„Když se nám to podaří, dostanete prémie.“

Pepe se ihned zazubil. „Muchas gracias, seňor! Jste velkorysý hombre. Poctivý a odvážný, že ano, Juane? Takže jde jen o pár Siouxů. Kdy se vyjede, seňore?“

„To ještě nevím,“ odvětil Carmock a dal mu jako zálohu sto dolarů. „Uvidíme se později v saloonu Miller’s Whisky Stream.“

Pepe celý zářil a ujišťoval jej, že mu bude vděčný až do konce života. Potom chvatně odtáhl svého bratra ke dveřím. Muži u stolu se rozesmáli a pustili se do jídla.

„To je protřelý vlk, ten Pepe,“ poznamenal Fletcher. „Jsou to spolehliví muži, Carmody, dokud nezačnou pít. Juan rukama ohne podkovu. Ve té rvačce s těmi dvěma pistolníky prohráli jen kvůli alkoholu. Střízlivý by je Juan oba porazil sám.“

Carmody jedl s velkou chutí. Zástupce Buckland později odnesl nádobí a vydal se na obchůzku. Carmody ho požádal, aby všem účastníkům výpravy sdělil, aby v jedenáct přišli do saloonu.

Právě chtěl odejít pryč, když tu do úřadovny vešli dva muži. Jeden byl bezpochyby Velká noha. Indiánský zvěd měl na sobě jelenicové oblečení. Pod zapoceným kloboukem typu calgary se mu leskly černé vlasy, jež mu padaly až na ramena. Za kloboukem měl jestřábí péro.

„Pane Carmody?“ otázal se.

Po jeho přikývnutí mu indián podal ruku. „Jsem Velká noha! To je vrchní seržant Cockrell.“

Seržant byl mohutný muž s býčí šíjí. Byl v civilu, což Carmodyho překvapilo.

„Těší mě, že vás poznávám, pane!“ řekl Cockrell. „Plukovník Fulton vás prosí, abyste odsunul odjezd, dokud nedorazí. V šest hodin odjel do Fort Assiniboine, aby tam navštívil generála Milese a oznámil svou rezignaci. Pak přijede do Chinooku, aby se k vám připojil. Kapitán Burnside mě sem poslal jako jeho doprovod. Dokud nepřijede plukovník, mám se starat o slečnu Fultonovou. Kde ji najdu?“

„V hotelu Chinook, seržante,“ odvětil Carmody. „Chápete, že pro nás je čas drahý. Až budeme připraveni, vyrazíme, ať už tady plukovník bude, nebo ne. Setkáme se kolem jedenácté v saloonu Whisky Stream. Tam se rozhodne, kdy vyrazíme.“

„Ano, pane!“ řekl Cockrell a pozdravil.

Když odešel, vytáhl Carmody ze své sedlové kapsy mapu a rozložil ji na stůl. Pak indiánovi ukázal místo přepadení.

„Domnívám se, že Siouxové odjeli okamžitě na sever a překročili kanadskou hranici,“ řekl. „Jak jsem slyšel, mají tam úkryty.“

Vrána mlčky přikyvoval. Zamyšleně hleděl na mapu. Pak vzhlédl na Carmodyho.

„Kolik lidí máte?“

„Zatím sedm, včetně nás,“ odvětil Carmody. „Možná přibudou ještě dva. Plukovníka Fultona a seržanta

Cockrella zatím počítat nemůžeme. Ale počkejme, na jednoho muže jsem ještě zapomněl. Takže je nás osm.“

Vrána přikývl. „Upřímně řečeno, je to beznadějná záležitost,“ poznamenal chladným hlasem. „To nebude stačit ani na jednu skupinu, pane, a my proti sobě budeme mít dvě.“

„Vy si myslíte, že se Siouxové rozdělí?“

„To je přece jasné. Musí počítat s pronásledováním. Takže se při cestě do Kanady rozdělili, aby roztříštili síly pronásledovatelů.“

Pokud byl Vrána jako zvěd tak dobrý, jak naznačoval jeho úsudek, pak mu Burnside nemohl dát lepšího muže. Jeho domněnka však s sebou mohl nést problémy, na které Carmody zatím vůbec nepomyslel.

Spokojí se Býčí hlava s ženou, kterou si sám vybral? Zeny z Chinooku odjely s Nebeským chodcem. Jestli si Býčí hlava některé z nich bude nárokovat pro sebe, pak nikdo nebude vědět, kde je která žena. Tato otázka mohla být zodpovězena až během pronásledování. A pak bude muset dojít k rozhodnutí.

Když Carmody sbalil mapu, tvářil se velmi zamyšleně.

+ + + + +

Jedenáct hodin. Saloon byl plný až k prasknutí. Dokonce i u dveřích a na chodníku před ním se tísnili lidé. Miller nechal přinést několik stolů, ke kterým se posadili lidé toužící se zúčastnit výpravy.

Když Carmody vstal, zavládlo ticho. Před setkáním si napsal, co všechno budou potřebovat. Pro každého člověka byli nutní dva koně a zbraně, stejně jako dostatek střeliva. Potom potřebovali zásoby a léky. Jelikož s vozem by byli příliš pomalí, vyvstávala nutnost dalších koní.

Když ten seznam přečetl, s údivem zjistil, že všechno mají. Otec mladé Allison Wardové jim dal zdarma k dispozici všechno, co měl na skladě.

Cutler, mladý rančer, zase vyřešil problém s koňmi. Mexičané žádné neměli. Když chtěl Carmody spočítat všechny účastníky výpravy a požádal je, aby zvedli ruce, přihlásili se rovněž oba pistolníci. Barnett poprosil Carmodyho o slovo.

„Věc je jasná, Carmody,“ podotkl. „Starosta Walsh a pan Cutler nás platí, ale vést výpravu budete vy. Ale k čemu brát ty Mexikány? Páchnou na míle daleko i proti větru a prozradí nás Siouxům, ještě než nás vůbec uvidí. Myslím, že bysme mohli klidně jet bez nich.“

Malý Pepe Ortega okamžitě vyskočil. Nikdo později nemohl říci, co se vlastně stalo. Každopádně se hned v následujícím okamžiku vteřiny těsně vedle Barnettovy dlaně do desky stolu zabodl nůž.

„Proklatý gringo,“ zavrčel Pepe a konce kníru se mu chvěly.

Také pistolník vyskočil. Byl bledý a celý se třásl. Oba muži se chtěli do sebe pustit, ale zadrželi je Elkwood a Juan Ortega. Zástupce Buckland si rychle vzal Pepeho nůž.

Carmody se obrátil na Walshe: „Jestli se to bude opakovat, starosto, pak můžete pana Barnetta vyškrtnout ze své výplatní listiny. I tak budeme mít problémů dost a dost. Pane Cutlere, kdy tu budete moct být s koňmi?“

„Za tři hodinky,“ odvětil rančer.

Carmody přikývl. „Pak se setkáme ve tři hodiny před stájí. Pane Warde, bylo by milé, kdybyste všechny nutné věci přivezl tam, ať můžeme hned vyrazit.“

„V pořádku,“ přisvědčil obchodník.

Carmody a Velká noha šli ke dveřím. Irving Drewry za nimi zavřel. Na otázku na Amie Fultonovou odpověděl, že ji po snídani neviděl. Chtěla se vykoupat a pak jít na nákupy.

„Nákupy?“ podivil se Carmody. „Má přece už dvě plné cestovní tašky. To si ještě pořád myslí, že ji vezmu s sebou?“

Drewry se mazaně usmál. „Dokonce se se mnou chtěla vsadit, že nemáte šanci se jí zbavit. Přirozeně jsem to odmítl. Ještě nikdy jsem nevyhodil peníze z okna.“

„Nežertujte, Irvingu,“ zavrčel Carmody. „Opravdu si myslíte, že si mě to mládě může omotat kolem prstu?“

„V žádném případě,“ odtušil Drewry. „Ale vsadil bych se, že to na vás bude zkoušet. Nezapomeňte, že mám sám dceru, která je jen o pár let starší. Matka malé Fultonové je velmi bohatá. Má v New Yorku velký dům, proto nešla do pustiny za svým mužem. Jenže obě dívky musely být vychovány jako zdravotní sestry. To je pro muže, jako je plukovník Fulton, typické. Amie mi to vše vyprávěla při snídani. Tvrdila, že jí ještě budeme vděční, až to první z nás koupí.“

Do šerifovy kanceláře vstoupil od pohledu zcela bezradný Cockrell.

„Nemohu slečnu Fultonovou nikde najít,“ zasténal seržant. „Zjistil jsem pouze, že po koupeli navštívila několik obchodů a koupila si nové šaty. Ve svém pokoji nechala cestovní tašku s těmi starými. V obecní stáji jsem se dozvěděl, že si koupila koně. Prý odjela směrem k pevnosti. Na koni ji ale ještě nikdo nikdy neviděl.“

„Nešklebte se tak nepatřičně, Irvingu,“ zavrčel Carmody.

Bylo mu jasné, že vězí v problémech až po uši, a to ještě ani nevyjeli. Když pomyslel na Mexičany a na oba pistolníky, na plukovníka Fultona a jeho umíněnou dceru, tak mu připadlo, že jeho situace je podobná jako situace obou siouxských náčelníků. Lidé s tak rozdílnými temperamenty na sebe časem musejí nevyhnutelně narazit.

Jeho houf byl silou, která se mohla zčistajasna obrátit proti němu.

+ + + + +

Krátce před odjezdem se přijel seržant Cockrell. Sesedl z koně a utřel si pot z čela. Pak přistoupil ke Carmodymu a zavrtěl hlavou.

„Slečna Fultonová není ve městě, pane,“ řekl. „Kapitán Burnside mi přikázal, abych ji dál hledal a čekal na plukovníka Fultona. Nemůžeme s odjezdem počkat?“

Carmody zavrtěl hlavou. „To není možné, seržante. Ztratili bychom příliš mnoho času. Chci být na místě přepadení ještě před setměním, ať se brzy ráno můžeme vydat po jejich stopách.“

Cockrell přikývl. „Pak tedy počkám na plukovníka. Pojedeme za vámi. Kdybych jenom věděl, kde vězí Amie! Plukovník mě roztrhne jako hada.“

Carmody položil tělnatému muži ruku na rameno. „Na hledání té dívky se vykašlete, seržante. Po mém střetu s jejím otcem se ke mně chtěla bezpodmínečně připojit. Já jsem to odmítl. Slečna Fultonová je paličatá a na svůj věk neuvěřitelně odhodlaná. A není hloupá. Obávám se, že jela směrem k pevnosti jen proto, aby nás zmátla. Podle mě odbočila k trati a teď už je na cestě k místu přepadení. Myslí si, že odtud už ji nepošlu pryč.“

„Vy se domníváte, že vyjela sama?“ užasl Cockrell.

Carmody přikývl. „Určitě se ale drží trati, takže se jí těžko může něco stát. Indiáni už jsou dávno pryč a na dráze neustále jezdí stavební vlaky. Jestli se tam objeví, tak něco zažije. Netuší, jak rychle její hru ukončím. Hned ji pošlu zpátky do Chinooku, i kdybych ji musel přivázat k jejímu koni. Vyřiďte to plukovníku Fultonovi, seržante.“

Muž se začal usmívat. „To jsem rád, pane. Obstarám mezitím náhradní koně, abychom vás s plukovníkem mohli brzy dohnat. Hodně štěstí, pane!“

Předpisově zasalutoval a vydal se i s koněm do stáje. Carmody se na něj díval se smíšenými pocity. Rád by měl Cockrella s sebou. Ale možná se tak aspoň zbaví plukovníka. Nevěřil totiž, že by je Fulton dostihl. To by mu ušetřilo spoustu problémů. A za tu cenu se Cockrella klidně vzdá.

Vyšvihl se do sedla a dal znamení k odjezdu.

+ + + + +

Byl to impozantní pohled. Tmavomodré jezero mezi nízkými zelenými pahorky, vysoké cypřiše, jejichž špičky se kymácely ve větru, a přes čtyřicet stanů, které stály mezi jezerem a lesem.

Sedm mladých žen odpočívalo vsedě nebo vleže na volném prostranství pod dohledem čtyř bojovníků s opeřenými kopím. Ze čtyřiadvaceti hodin, které uběhly od přepadení, strávily zhruba dvacet na neosedlaných koních.

Marian Fultonová a krásná Cathy Drewryová, které doma měly čistokrevné jezdecké koně, sice působily vyčerpaně, ovšem nebyly tak ztrhané jako jejich družky.

Z nich pouze statná Jenny Cutlerová předtím občas jezdila. Tři další ženy vůbec nemohly sedět, jak byly zničené. Ležely na boku, zcela vyřízené útrapami cesty.

Beulah Manningová, plavovlasá rančerKa z Great Falls, a June Prestonová, snoubenka městského starosty, na tom byly lépe. Nejhůře dopadla mladá Allison Wardová. Plakala, chvěla se a neustále vzlykala. Vůbec se nedala uklidnit. Strach ji připravil o rozum. Ráchel Reaganova, mladá učitelka, která se vracela do Havre, aby se tam ujala tamní školy, jen apaticky seděla. Indiáni ji vybrali jako úplně poslední.

Nějakou dobu potom, co s Nebeským chodcem a jeho skupinou odjely, uslyšely výstřely.

Pochopitelně se hned začaly Nebeského chodce ptát, co ty výstřely mají znamenat, ale náčelník jen zavrčel, ať mlčí. Očividně byl rozzuřený a tvářil se tak děsivě, že je zcela zastrašil.

O několik hodin později Nebeský chodec zastavil u úpatí horského hřebene. Mladé ženy se, samozřejmě pod silnou ochranou, směly projít.

Marian a Cathy se při tom bavily. Marian vyprávěla, že si po cestě roztrhala sukni a kousky věšela na větve keřů či stromů. Byla přesvědčena, že někdo se za nimi vydá, a jen litovala toho, že její otec o její cestě neví. Vyzvala však Cathy, aby také za sebou zanechávala stopy.

Obě dívky, které si o svém osudu nedělaly žádné iluze, opět začaly živit naději, že budou zachráněny.

Teprve při tomto prvním odpočinku si všimly krásné mladé indiánky, jediné ženy v hordě Siouxů. Přišla k nim a zvědavě si změřila pohledem plačící Allison Wardovou.

„Proč pláče?“ zeptala se. „Nikdo jí nic neudělat. Zít u nás, rodit děti a náš lid ji ctít. Co je na tom špatného?“

„To, že tu není dobrovolně, ale že byla unesena,“ odvětila Marian Fultonová plna vzrušení. „To váš náčelník přepadl ten vlak skutečně jenom z tohoto důvodu?“

„Náš kmen musí žít dál, bledá tváři,“ odtušila indiánka. „Když jsem byla s mým bratrem Nebeským chodcem na lovu, přepadnout náš tábor vojáci na koních a zabít mého otce, Kamenné tele, a všechny muže, ženy a děti. Jejich krev zbarvit vodu jezera Chinook doruda. Nebeský chodec si vás vzal, aby náš kmen ne-vymřel.“

Pak při pohledu na Allison Wardovou zavrtěla hlavou a šla pryč.

„O tom jsem neměla tušení,“ řekla Marian Cathy. „Ale i tak je jejich chování barbarské, nemyslíš?“

Cathy Drewryová při slovech indiánky zbledla. Četla o tom masakru v novinách. Bylo by skutečně možné, aby Marian nevěděla o tom, že vojáky tam vedl její otec?

„Ty nečteš noviny?“ zeptala se.

„Ale ano. Proč se ptáš?“

„Protože o tom píšou všude, Marian.“

„Pak jsem to musela přehlédnout,“ s pokrčením ramen odtušila Marian.

Pane Bože, co teď budu dělat, ptala se Cathy. Jak bude reagovat, až se dozví pravdu? A co hůře, co udělá Nebeský chodec, když zjistí, koho má v rukou?

Bylo jen jediné řešení.

Marian Fultonová musela utéct.

Jenže než mohla Cathy Drewryová povědět své družce strašnou pravdu, došlo k dramatickému obratu. Odpočinek sloužil jen k tomu, aby počkali na Býčí hlavu a jeho bojovníky. Býčí hlava přijel s učitelkou, sesedl a brutálně ji strhl z koně. Pak ji strčil k ostatním ženám.

A tehdy vyšla na světlo celá pravda.

Nebeský chodec vykřikl na Býčí hlavu a zahrozil mu pěstí. Býčí hlava odpověděl stejně hlasitě. Jelikož byla hádka vedena v siouxštině, nerozuměly ženy ani slovo, ale zatímco na sebe náčelníci pokřikovali, přišla mladá indiánka k Marian.

„Jste všechno krásné bílé ženy,“ řekla. „A to vaše štěstí. Můj bratr Nebeský chodec spravedlivý. Chce jen ženy, nechce dráždit modrokabátníky. Býčí hlava zlý. Chtít pomstu a chtít válku. Zabít všechny bledé tváře ve vlaku. Nebeský chodec si vás zvolil. Vy krásné a mladé. Vyžít.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Indiánka pohlédla k náčelníkům. Díky tomu jí uniklo, jak se oběma bílým ženám oči naplnily slzami. Považovaly své otce a sestru za mrtvé. Teprve když k nim přijeli oba náčelníci a dívka, začaly registrovat okolní svět.

„Vy postavit do řady a sundat oblečení,“ řekla indiánka.

Cathy Drewryová rozrušeně viděla, že Býčí hlava drží v ruce bílé cáry látky. Ženy udělaly, co se od nich požadovalo.

Býčí hlava triumfálně ukázal na roztrhanou spodní sukni Marian. Pak jí její cáry mrštil do tváře. Když však na ni chtěl sáhnout, odstrčil ho Nebeský chodec.

Dlouho stál mlčky před dívkou a hleděl na ni.

„Ty chytrá, bílá squaw,“ klidně řekl. „Ty také velmi statečná. Jaké je tvé jméno?“

Cathy Drewryová si rozrušením skryla tvář do dlaní.

„Marian Fultonová,“ odpověděla nic netušíc její přítelkyně. „Můj otec je velitelem Fort Belknap. Za to všechno vás ztrestá!“

Cathy stáhla ruce ze tváře. Její srdce divoce bušilo. Náčelník o krok odstoupil. Vůbec poprvé ztratil svou kamennou tvář. Býčí hlava přiskočil k Marian a udeřil ji tak drsně do tváře, že se skácela k zemi. Potom vytáhl nůž. Nebeský chodec jej zastavil až v posledním okamžiku.

Potom dal znamení své sestře. Indiánka přistoupila k Marian a zvedla ji. Dívka měla rudou levou tvář a z naběhlých rtů jí tekla krev. Nebeský chodec cosi zavolal na svou sestru. Cathy viděla, že potom Marian odvedla ke koním.

Oba náčelníci se znovu začali hlasitě hádat. Býčí hlava ukázal na učitelku a potom na koně. Při tom si dal prst na prsa. Očividně si nárokoval Marian pro sebe a chtěl ji vyměnit za dívku, kterou si vybral.

Nebeský chodec ho energickými slovy umlčel. Potom na něj promluvil. Nakonec Býčí hlava přikývl, opět nasedl na koně a i se svými zhruba dvěma sty bojovníky odjel.

Pak se obě dívky vrátily. Marian na sobě měla indiánské jelenicové oblečení. Působila rezignovaně.

Indiánka krátce pohlédla na svého bratra a pak na ženy. „Squaw Fultonová je dcera plukovníka, který zavraždil našeho otce. Kdo dát bledým tvářím znamení, muset jet bez šatů. Všichni bojovníci vás potom uvidět a být neklidní. Pojedeme teď dál. Když bude Býčí hlava zase u nás, rozdělíme si ženy. Potom se rozloučíme. S Býčí hlavou jít, moc špatné. Je jako zvíře. My jedeme dál.“

Potom se vydali nocí dál. U jezera měli indiáni očividně domluveno setkání.

Marian Fultonová nyní byla zcela změněná. Zjištění, že její otec byl zodpovědný za masakr Siouxů, ji hluboce ranilo.

Mezitím se dozvěděly, že mladá indiánka se jmenuje Ranní rosa. Všimly si také, s jakým respektem se bojovníci k té dívce chovají. Patrně to nebylo dáno pouze tím, že byla sestrou Nebeského chodce.

To však registrovaly pouze mimochodem. Byly prohledány a Siouxové jim všechno vzali, především zrcátka, jejichž střepy by se mohly podřezat. Věděly, že se blíží chvíle, kdy se rozhodne o jejich osudu. A to je přivádělo v zoufalství. Která z nich padne do rukou Býčí hlavě?

+ + + + +

Carmody zvolil plynulé tempo. Velká noha se od nich oddělil už míli za Chinookem. Zvěd jel napřed, aby se porozhlédl kolem vykolejeného vlaku. Cutler se dobrovolně ujal koní, které s sebou hnali. Carmody mu přidělil bratry Ortegy, čímž zabránil bližšímu kontaktu mezi Mexičany a oběma pistolníky.

Starosta Walsh jel vedle Irvinga Drewryho. Očividně je to k sobě táhlo. Starost o snoubenku a dceru je pojila neviditelným poutem.

Zástupce Buckland se držel Carmodymu, který jel v čele, po boku. Jeho sebejisté vystupování se Carmodymu líbilo. Proto Bucklanda jmenoval svým nástupcem, kdyby se mu něco stalo. Potřeboval také spolehlivého muže pro případ, že by se museli rozdělit. Raději na to ale zatím nemyslel. Při tak malém počtu Udí, které měl, mohlo být rozdělení smrtící.

Carmody se ohlédl na Emieho Warda a usmál se na něj. Mladík jel za ním a zubil se. Carmody viděl, že se tak tváří jen s námahou. Mladík byl nervózní a rozrušený. Po horlivosti, se kterou se přihlásil na tuto nebezpečnou výpravu, nikde ani stopy. Pravděpodobně mu došlo, do čeho se pustil. Byl skutečně hodně velký rozdíl v tom, jestli člověk prodává v obchodě košile, cukr a tabák, nebo se s tak malým houfem jezdců vydá zabušit na brány pekla, za nimiž čekají čtyři stovky Siouxů.

Carmody ukázal na oblak zvířeného prachu nad stádem koní. „Zeptej se vzadu, jestli to Cutler zvládá, nebo jestli nepotřebuje dalšího člověka.“

„Provedu, pane,“ řekl mladík a obrátil koně.

Carmody se otočil a pohlédl na svého zástupce. „Možná to byla chyba ho brát s sebou. Bojím se, že se sesype, až půjde do tuhého. Doufám, že se brzy objeví mladá Fultonová. Aspoň ji ten kluk bude moct doprovodit do Chinooku.“

„Často to bývá právě nebezpečí, co ukáže, jestli je někdo muž, nebo ne,“ podotkl Buckland. „Pro svou sestru se už nechal zmlátit, až z něho lítaly cáry. Ale to bylo samozřejmě něco jiného.“

O něco později se Ernie Ward vrátil. „Norman vám děkuje za zeptání, pane. Řekl, že pomoc nepotřebuje. Ortegové už pro něho pracovali i dřív.“

„O.K., Ernie,“ přikývl Carmody.

Bucklad se rozesmál. „Ti dva jsou jako postavy z pohádky,“ poznamenal. „Malý Pepe je strašně užvaněný. Ta jeho nevymáchaná huba ho vždycky přivede do problémů. A když se do nich dostane, vždycky se spolehne na svého mladšího bratra Juana. A ten to řeší pěstmi.“

Během cesty Carmody vytáhl ze zástupce nejrůznější informace, zajímavosti i drby a získal tak plastický obraz o starostovi Walshovi a rančerovi Cutlerovi. Dozvěděl se přitom, že Walsh a jeho snoubenka už učinili všechny přípravy ke svatbě, která se měla konat za čtrnáct dní. Tím sňatkem měl žít celý Chinook.

Jeli podél Milk River a na dohled dráhy. Slunce již klesalo jako rudý míč k vrcholům nevysokých kopců, když uslyšeli bušení kladiv.

Na kolejích stál stavební vlak. Carmody pokynul, aby sesedli a dál šli podél vagónů. Potom dorazili k vykolejenému vlaku. Lokomotiva již opět stála na kolejích. Muži pracovali u obou zaklíněných vagónů.

Carmody spatřil Velkou nohu. Zvěd stál u konce vlaku a mával na něj. Carmody k němu přišel a tázavě na něj pohlédl.

„Pokusili se o levný trik,“ řekl indián. „Nebeský chodec sjel k řece a tam se obrátil. Jel po břehu směrem k Maltě. Ale jenom dvě míle, potom překročili koleje na sever. Na tom místě končí skalní masiv.“

„A Býčí hlava?“

Vrána s úsměvem ukázal k řece. „Ten je i se svou hordou na druhém břehu. I on zamířil do Malty. Po čtyřech mílích znovu přebrodil Milk River. Také on jel na sever.“

„Takže jsou oba na cestě ke kanadské hranici, jen dvě míle od sebe,“ řekl Carmody. „Dříve či později Býčí hlava odbočí a setká se s Nebeským chodcem, že?“

Velká noha přikývl. „Jistě. Určitě se nespokojí jen s tou jednou ženou, kterou si sám vybral.“

„A Amie Fultonová?“ zeptal se Carmody.

Velká noha ukázal na vagón, vedle něhož stáli. „Musel jsem ji svázat,“ poznamenal a ukázal Carmodymu poškrábané ruce. „Bude si na mě stěžovat u plukovníka.“

Carmody mu s úsměvem poklepal na rameno. „Dobrá práce, Velká noho. Přebírám veškerou zodpovědnost.“

Vylezl na plošinku a vešel do vagónu. Amie Fultonová měla ruce přivázané k držadlu svého sedadla. Když se objevil Carmody, trhla sebou.

„To jste vy!“ zvolala. „To vy jste přikázal tomu divochovi, aby se mnou tak jednal? Toho ještě budete litovat, to vám přísahám!“

„Je mi líto, slečno Fultonová,“ hrál Carmody sklíčenost. „To všechno bylo jen nedorozumění.“

Vytáhl nůž a rozřezal jí pouta.

„Má to snad znamenat, že mě berete s sebou?“ nedůvěřivě se otázala a promnula si zápěstí.

„Pod jednou podmínkou.“

„A to?“

„Že nebudete našemu zvědovi jeho chování zazlívat. Pan Drewry mě přesvědčil o tom, že nám můžete být užitečná. Vyprávěl mi, že jste vyškolená zdravotní sestra. Umíte vařit?“

Zrudla a hlesla: „Náš pes z mého kuchařského umění nebyl právě nadšený. Hraní na klavír mi jde lépe, ale to pro vás asi není žádná útěcha.“

Carmody se usmál. „No dobrá. Vypadáte dobře i v kalhotách a v holínkách,“ poznamenal. „A kabát a košile se k vám hodí také.“

„Myslím, že budu muset své mínění o vás pozměnit,“ řekla.

„Omluvte mě, prosím, na moment,“ požádal Carmody a vyšel ven. „Velká noho, řekni panu Cutlerovi, ať převede koně přes řeku. Odtud ať je přižene sem. Sejdeme se v tomto vagóně a promluvíme si o situaci.“

Pak se vrátil a posadil se k dívce.

Amie, která počítala s velkou scénou, byla nadmíru spokojená. Pověděla Carmodymu, že má jen jediné zavazadlo, a to cestovní tašku. V ní měla pár osobních věcí a šaty pro sestru.

Mezitím přišli muži. Bratři Ortegové hlídali koně. Carmody všem vysvětlil situaci. Chtěl se vydat po stopách Nebeského chodce. Bylo už devět hodin. Chtěl okamžitě vyrazit a utábořit se až po setmění.

Když opouštěli vagón, přivedl Velká noha svého koně a dalšího pro Amie. Carmody jí galantně pomohl do sedla, načež mávl na Juana Ortegu. Potom, co mu něco zašeptal do ucha, přistoupil obr ke koni a objal oběma rukama dívku.

„Pardon, seňorito,“ zakoktal Juan.

Zatímco Amie křičela, jako by ji na nože brali, Carmody jí s ledovým klidem svazoval ruce a nohy pod břichem koně. Potom pověsil její cestovní tašku na hrušku sedla.

„Pevně se držte, slečno Fultonová,“ doporučil jí. „Ernie, odvez to třeštidlo zase do Chinooku. A ať ji šerif Fletcher zavře do cely, dokud se nevrátí plukovník Fulton.“

„Vy parchanti!“ křičela Amie mezi slzami. „Víte, co jste?“ Potom přišel dlouhý výčet výrazů, které se dozajista nenaučila v nedělní škole.

„Ale pane,“ zakoktal mladý Ward. „To už vás nikdy nenajdu!“

„Jestli ji v pořádku dostaneš do města, tak jsi svou povinnost splnil, chlapče. Ale dávej si pozor, aby si tě neomotala kolem prstu. Buď muž, když ti bude našeptávat, abys jí rozvázal pouta, když bude lkát a žebro-nit. Jinak ti utrhnu obě uši. Rozumíš?“

Ernie vyděšeně přikývl.

„Pane Drewry!“ vykřikla Amie.

Vysoký muž pokrčil rameny. „On tady velí, slečno Fultonová. S tím nic nenaděláme.“

Otřesený Ward vylezl do sedla, uchopil uzdu jejího koně a odjel pryč. Carmody za nimi hleděl s úlevou ve tváři. Pak se vyšvihl do sedla a dal znamení k odjezdu.

„Škoda,“ zklamaně poznamenal Slim Barnett. „S tou malou by ten náš výlet byl pestřejší.“

+ + + + +

Devadesát mil na sever odtud, v tábořišti u Cypress Lake, dosáhly duševní útrapy zmučených žen vrcholu.

Přijel totiž Býčí hlava. Doprovázelo jej zhruba padesát bojovníků. Sesedl z koně. V čele svých mužů pak šel Nebeskému chodci, jehož muži tam přicházeli ze všech stran.

Oba náčelníci okamžitě začali živě diskutovat. Cathy Drewrové bušilo srdce až v krku. Ranní rosa se už před hodinou posadila k ženám a vyprávěla jim o životě a zvycích jejich kmene. Chovala se přátelsky a viditelně se snažila, aby z ní neměly strach.

Cathy Drewryová sebrala odvahu a zeptala se jí: „Co se stalo, Ranní roso? Býčí hlava měl přece u sebe skoro dvě stě bojovníků. Kde jsou další?“

„Mlč!“ odsekla mladá indiánka a zaposlouchala se do debaty mezi oběma náčelníky, která byla vedena v siouxštině. Muži se mezitím uklidnili a hovořili spolu rozumně.

„Býčí hlava lstivý muž,“ tiše řekla Ranní rosa. „Chce vědět, jestli přijít modré kabáty. Nechal bojovníky jinde, aby nalákat bílé na falešnou stopu. Nebeský chodec ho chválí. Teď vyjednávají o vás.“

Cathy Drewryové se zatajil dech. Teď se rozhodovalo! Cítila, jak se chvěje. Také ostatní dívky byly rozrušené. Allison Wardová se rozbrečela. Ranní rosa k ní přistoupila a dala jí facku. Allison sebou křečovitě trhla, ale pak již plakala tišeji.

Jeden z bojovníků vstal a vzal luk a šíp. Vystřelil na nejbližší cypřiš. Opeřený šíp strom zasáhl přibližně do středu a pak se ještě chvíli chvěl a drnčel přitom.

„Berou si tomahawky,“ řekla Ranní rosa. „Kdo blíž šípu, ten volit první ženu. Býčí hlava je chytrý, můj bratr říká, že on začít.“

„Pane Bože, pomoz nám,“ vzlykla Cathy.

Býčí hlava vrhl svůj válečný tomahawk ze vzdálenosti patnácti yardů. Ostrá čepel se zasekla do stromu jen palec od šípu. Býčí hlava ustoupil stranou. Nebeský chodec bleskově zvedl ruku a zápěstím vrhl tomahawk. Zasekl se mezi první tomahawk a šíp.

Zatímco jeden z bojovníků přiběhl ke stromu a začal vytahovat oba tomahawky z kmene, vydali se oba náčelníci pomalu k ženám. Zastavili až těsně před nimi. Nebeský chodec chvíli váhal a pak ukázal na Marian Fultonovou.

Býčí hlavě se nebezpečně zablesklo v očích, ale ovládl se a změřil si pohledem ostatní ženy. Když spatřil mladou učitelku, chtěla se Ráchel Reaganova zvednout. Byla bledá jako stěna.

„Ty sedět!“ obořil se na ni Býčí hlava. Pak ukázal na Allison Wardovou, která si začala zoufalstvím rvát vlasy a hystericky ječet.

Přistoupili k ní dva bojovníci, zvedli ji a odtáhly pryč, zatímco Ráchel Reaganové vhrkly slzy do očí. Považovala za zázrak, že náčelník, který si vybral, již měl dost.

Když Nebeský chodec ukázal na Cathy Drewryovou, vrhla se plačící zrzavá kráska Ranní rose na hruď. Indiánka a káravě zavrtěla hlavou a odstrčila ji. Cathy se vzchopila. Sama sebe nechápala. Jak jen mohla za takovéto situace pociťovat úlevu? Copak nebylo úplně jedno, kdo z těch divochů ji znásilní?

V tom okamžiku rozbil Býčí hlava všechny iluze mladé učitelky na-padrť. Ráchel Reaganova, která se dosud chovala apaticky, se zoufale bránila, když ji bojovníci odvlékali pryč, ale pochopitelně neměla šanci.

Nebeský chodec si jako další vybral krásnou June Prestonovou. Býčí hlava se musel rozhodnout mezi dvěma zbývajícími ženami. Jeho volba padla na urostlou Jenny Cutlerovou. Na Beulah Manningovou, ženu rančera z Great Falls, toho už bylo příliš. Tiše vzlykla a ztratila vědomí.

Ještě před soumrakem Býčí hlava opustil se svými bojovníky a třemi ženami tábor. Nebeský jezdec byl obklopen svými muži, kteří k němu promluvili, ale náčelník je umlčel jediným slovem. Pak k sobě zavolal Ranní rosu. Když se vrátila, pohlédla na čtyři bílé ženy a řekla: „Nebeský jezdec pro vás určil wigwam. Mám vás tam přivést. Vy jíst a potom spát. Ráno se rozhodne, kdo být vaším mužem. On vybrat jen dobré bojovníky, pak my dál.“

Cathy Drewryová se kousla do rtu. Realita byla drsná. Nebeský jezdec si je nenárokoval jen pro sebe.

Bude je rozdávat jako dary.

Mohlo jim vůbec být útěchou to, že aspoň tu noc ještě byly v bezpečí?

Sotva, musely si přiznat.

+ + + + +

Bylo snadné stopovat Nebeského jezdce a jeho bojovníky. Ani zelenáč by nemohl přehlédnout stopy více než sta koní. Stopy vedly od dráhy na sever.

Tu Velká noha ukázal na strmý svah. Carmody nechal zastavit

„Nahoře vede cesta mezi skalami. Tuto cestu Nebeský chodec využil, aby se mohl dostat k železnici,“ vysvětloval jeden ze zvědů a kývl dopředu. „Tam po přepadení změnil směr a vydal se na severozápad.“

Carmody přikývl a rozhlédl se po krajině. Dole se černalo několik děr v bizarních skalách.

Pohlédl k lesu.

„Nebeský jezdec je lstivý,“ řekl Velká noha. „Použil polom v lese. Musel vzniknout po nějaké mocné bouřce, kdy tam šlehaly blesky.“ Vzhlédl k nebi. Houstlo šero. „Měli bysme se utábořit, Carmody,“ navrhl. „To místo je výborné. Ty díry jsou jeskyně a některé dokonce obyvatelné. Do některých prostornějších by se dokonce vešli i koně. Možná by se tam daly uskladnit i naše zásoby. Vítr tak sílí, že se začínám obávat bouřky.“

Carmody, absolutně přesvědčený o schopnostech indiánů, jeho návrh okamžitě přijal. V houstnoucí tmě toho navíc také moc neviděli. Bylo také velmi obtížné udržet houf koní pohromadě. Proto rozhodl o utáboření. Rozdělili jezdecké koně do dvou jeskyní, odsedlali koně a přivázali jim ke krku pytle s pící. Také koně s nákladem byli osvobozeni od zátěže a zásoby byly odneseny do jeskyně. Všichni pomáhali hnát koně k úpatí svahu. Cutler a oba Mexičané mezi stromy natáhli lasa a vytvořili tak lasovou ohradu.

Ještě tím byli plně zaměstnáni, když se z dálky ozvalo tlumené burácení. První hlídku u koní převzal Velká noha, zatímco ostatní muži si lehli do největší jeskyně. Předtím nasbírali dřevo a rozdělali oheň. Pak si uvařili večeři. Při jídle postavili vodu na kávu. Zástupce Buckland drtil v kamenném hmoždíři kávová zrnka.

Bouře se blížila. Brzy začaly padat první kapky. Carmody právě rozděloval hlídky u koní. Sám chtěl vystřídat Velkou nohu.

Lilo jako z konve. Koně byli neklidní. I přes šum deště bylo slyšet jejich ržání.

„Podívám se po zvědovi,“ řekl Carmody a šel ven.

Tu se zablesklo a práskl hrom. V záblesku Carmody viděl nervózní, tančící koně. Tmou přispěchal k lasové ohradě. Tu noc jako by se příroda postavila proti jejich záměru osvobodit unesené ženy. Jeden blesk stíhal druhý a světlo střídalo tmu. Velká noha seděl u jednoho keře kryl si hlavu dekou.

„Pojď do jeskyně!“ zvolal na něj Carmody, na kterém nebyla nitka suchá.

Velká noha se k němu naklonil a zakřičel mu do ucha: „Tady něco nehraje! Ti koně byli nervózní už před bouřkou!“

„Cítili změnu počasí!“ zabručel Carmody.

„Může být. Ale jestli se splaší a rozprchnou se, tak je budeme zítra hledat celý den. Běžte zpátky do jeskyně!“

„Zůstanu tady!“ odtušil Carmody.

Zahřměl hrom následovaný dalším bleskem. Docela blízko bylo slyšet poplašené řehtání jednoho koně. Oba muži zároveň vyskočili a tasili kolty. To nebyl kůň z jejich houfu. Hlas koně se k nim donesl od cesty.

Přikrčeni, bičováni deštěm, běželi k cestě. Opět zahřmělo. Právě se dostali k poslednímu křoví, když tu blesk na několik vteřin osvětlil cestu a skalní stěnu.

Kolem nich procválali dva koně. Na úpatí strmé skály se krčily dvě postavy. Pak opět zavládla tma, Carmody toho ale viděl dost. Zaklel, strčil si revolver do pouzdra a rozběhl se ke skále. Když tam dorazil a obě žalostné postavy zvedl ze země, začala Amie Fultonová ječet. Pak se znovu zablesklo a ona tak mohla vidět, kdo jí právě dal facku.

Následně počastoval podobně Ernieho Warda, pěstí a několikrát.

„Vpřed!“ vykřikl Carmody a postrčil je na cestu. Zatímco Velká noha běžel zpátky k houfu koní, hnal Carmody oba mladé lidi před sebou, přičemž Ernieho několikrát kopl do zadku.

Svah, na jehož úbočí byly jeskyně, byl díky dešti velmi kluzký. Amie často padala, ale Carmody na ni nebral ohled. Vždycky ji jen drsně zvedl ze země a zacloumal jí.

Aby je neponížil před ostatními muži, přivedl je do jeskyně, v níž byly uskladněny zásoby. Tam je varoval, že jim zpřeráží všechny kosti, jestli jen ceknou. Pak protápal tmou k zásobám a začal chvatně hledat. Nakonec našel smolnou pochodeň a zapálil ji.

Tu výhrůžku si mohl ušetřit. Amie měla tvář zalitu slzami a tiše vzlykala. Dva kroky od ní se o stěnu opíral Ernie. I on měl na tvářích stopy po Carmodyho pěstích.

Carmody strčil pochodeň do škvíry ve skále a vytáhl si doutník. Oba mladí zahanbeně hleděli do země. Zapálil si doutník a potáhl si.

„Takže se vám to podařilo,“ zavrčel a pohlédl na dívku.

Amie jen mlčky přikývla.

„Jakým trikem?“ zeptal se. „Vyhrožovala jste mu otcem?“

Opět přikývla. „Je to jenom moje vina,“ tiše řekla.

„Jakým trikem?“ nemínil Carmody couvnout. „A žádné výmluvy. Chci to vědět, jinak vám dám před všemi muži na holou. To myslím vážně. Tak do toho, poslouchám.“

Amie si utřela slzy. „Nejdřív jsem mluvila o jeho sestře,“ koktavě řekla. „Jenže měl z vás příliš velký respekt.“

„Což ho odlišuje od vás,“ podotkl Carmody. „Dál!“

„Pohrozila jsem mu vlivem svého otce, který by ho dostal před soud, kdyby mě odvezl svázanou a proti mé vůli.“

„A to ho nahlodalo,“ zaklel Carmody. „Jeho respekt před vaším otcem byl větší než přede mnou. Kvůli tomu dokonce riskoval můj hněv.“

Amie na něj pohlédla. „Tak to nebylo, pane Carmody. Křivdíte mu.“

„Už dál nemluvte, slečno,“ vyhrkl Ernie. „To by stačilo.“

Snažil se ji zapřísahat pohledem.

„Mně to ještě nestačilo,“ odtušil Carmody.

Amie si povzdechla a dodala: „Nejdřív jsem mu slíbila peníze, ale to ho ponechalo chladným. Pak jsem se ho zeptala, jestli bych se mu líbila. Zmateně přikývl. Má následující otázka ho přivedla do rozpaků.“

„Přestaňte!“ vyjekl Ernie.

Amie sklonila hlavu. „Zeptala jsem se ho, jestli má přítelkyni, a on řekl, že ne. Pak jsem chtěla vědět, jestli už vůbec … myslím tím, že má devatenáct a je to hezký mládenec…“

Carmody to samozřejmě pochopil, ale že půjde tak daleko, to by nikdy nečekal. Chtěl říct, že to by už stačilo, Amie pokračovala dál.

„Na to vůbec neodpověděl. Vypadal šokované. O něco později jsem si postěžovala na vedro a poprosila ho, aby mi otřel tvář a krk mokrým ručníkem. Nechtěl to udělat, ale protože já sama jsem to udělat nemohla, takže mi nakonec vyhověl. Byl při tom velmi vzrušený. Když mi mnul krk, dělal to tak vehementně, že mi utrhl knoflík z košile. Vždycky jsem si dávala záležet na tom, jak vypadám. Buďto jsem se zmýlila, nebo prostě nejsem jeho typ. Řekl, že jsem nemravná. Nevyšlo mi to s ním. V zuřivosti jsem začala křičet. Tak jsem mu řekla, že celý Chinook by ho považoval za zbabělce, kdyby mě takto dovlekl do města. A to rozhodlo.“

Carmody pohlédl na Ernieho. „Takže proto jste se obrátili.“

Mladík s nešťastným výrazem ve tváři přikývl. „Sňal jsem jí pouta, protože v Chinooku by se na mě potom dívali jako na vraha. Z rozhovoru ve vagónu jsem věděl, že Siouxové jeli ke konci skalního masivu. Tak jsme se vydali po stopách, které jsme tam našli - až nás potom přepadla tato bouřka.“

Při všem vzteku, který Carmody pociťoval, se neubránil i jistému uznání. Zbabělci ti dva rozhodně nebyli. Zašlápl nedopalek doutníku do země a vytáhl pochodeň ze škvíry. Potom jim přikázal, aby jej následovali, a vydal se do jeskyně, kde byli ostatní.

Muži seděli ve tmě a bavili se. V záři pochodně nevěřícně hleděli na oba mladé lidi. Ke Carmodyově překvapení seděl Velká noha hned vedle zástupce.

„Máme návštěvu,“ řekl Carmody a všiml si, že Irving Drewry se usmívá. „Kde jsou bratři Ortegové?“

„Vystřídali mě,“ vysvětloval jejich nepřítomnost Velká noha. „Nebyl jste tady, takže si vzali hlídku společně. Chtěli ty dvě hodiny zůstat spolu.“

Carmody přikývl. „O.K., pak je později vystřídám. Viděls ty dva koně?“

Indián zavrtěl hlavou. „Myslím, že je najdeme zítra ráno.“

„To se vám tak hodí,“ poznamenal Carmody k Amie. „Teď si ani nemůžete převléct mokré šaty. Tady!“ Hodil jí svou deku a dodal: „A zítra se znovu vydáte do Chinooku. Tentokrát definitivně!“

+ + + + +

Oba Mexičané seděli vedle sebe. Zachumlali se do svých ponč a zády se opírali o kmen mohutného jilmu. Měli mít ještě zhruba půl hodiny hlídku, pak je měl vystřídat Carmody.

Lilo jako z konve. Ponča, která jim kryla kolena, byla nasáklá vodou, která jim v malých kaskádách přetékala přes okraje sombrer. K dovršení všeho přišla další bouřka. Hromy, jejichž burácení se odráželo od skal, a děs nahánějící blesky dotvářely scénu jako z Danteho.

Pepe Ortega přiložil ústa k uším svého bratra a vykřikl: „Pojďme pryč, Juane! Jestli do toho stromu trefí blesk, tak z nás budou škvarky. V křoví budeme jistější. Nemám chuť skončit jako topinka. Pojď, malý!“

Byla taková tma, že neviděli ani vlastní ruku na vzdálenost jedné dlaně. Juan cítil, jak Pepe vstává. Pak se zablesklo. Pepe se rozběhl k bezu. Juan se rovněž zvedl a rozběhl se. Půda byla kluzká. Juan uklouzl a jen s vypětím všech sil se dokázal udržet na nohou. Potom o cosi zakopl a spadl na zem.

To „cosi“ byl jeho bratr Pepe. Při dalším blesku uviděl, že leží tváří v bahně. Ruce a nohy měl vykloubené jak žába. Juan se poněkud těžkopádně zvedl. Pak se sklonil, aby bratrovi pomohl vstát. Nechal pušku na zemi a vzal Pepeho pod paži. Potom jej zvedl. Když ho pustil, aby si vzal pušku, spadl Pepe znovu. V tom okamžiku se na nebi zablesklo.

Juan strnul hrůzou. Pepe ležel na zádech a z hrudi mu trčel nůž. V temnotě, která se tam vzápětí rozlila, Juan jednal instinktivně. Uchopil pušku a přikrčen se rozběhl pryč. Kličkoval při tom. Těsně předtím, než krajinu ozářil další blesk, se vrhl do hustého, až po pás vysokého kapradí, které rostlo mezi posledními stromy na okraji cesty. Tam se pozvracel.

Žal nad smrtí bratra ho na chvíli ochromil. Pak se ale vzpamatoval a zvedl hlavu. Musel počkat až do dalšího blesku. V dešti slyšel vyděšené ržání koní. Ta bouřka je hrozně vystrašila. Zahřmělo a vzápětí se zablesklo.

Na okamžik spatřil tři nebo čtyři Siouxe, kteří se blížili k lasové ohradě. Také u bezu se cosi pohnulo.

Juan nebyl tak bystrý jako jeho bratr, ale nebyl ani hloupý. Nemohl své druhy varovat výstřely do vzduchu, protože ty by zanikly v burácení živlů.

Zvedl proto hlavu a čekal. Při dalším blesku vstal, proběhl kapradím k cestě, přeběhl ji a vydal se do svahu. Vzhledem k jeho váze a tomu, že půda klouzala, to šlo velmi ztěžka.

Tu, když svah na zlomek vteřiny osvětlil blesk, ho Siouxové odhalili. Několikrát po něm vypálili, ale minuli jej.

Juan se modlil k Panně Marii.

A uspěl.

Siouxové se o něho už dál nestarali.

V pořádku se dostal až k jeskyni.

+ + + + +

Muži se hned probudili, ale do reality je musel vrátit až Mexičanův křik. Pepe byl mrtvý. U lasové ohrady byli Siouxové. Tyto Jobovy zvěsti dokázaly jejich mozky strávit až posléze. Muži zapálili sirky, připnuli si opasky a chopili se zbraní. Velká noha a Juan už byli venku.

Carmody si vzal svou krátkohlavňovou winchestrovku. „Ty zůstaneš se slečnou Fultonovou!“ zvolal na Ernieho Warda a vyrazil ven. Ostatní ho následovali.

Spíše klouzali než běželi dolů. V okamžicích, kdy krajinu osvětlily blesky, viděli, jak se koně rozprchávají na všechny strany. Byl jednak vyplašení, jednak je odháněli Siouxové. Neodjížděli na nich, jenom je hnali pryč.

Když Carmody dorazil na cestu, mezi stromy se zablesklo. Byla to podivná přestřelka, při které se střílelo v podstatě naslepo. Protivníci se viděli jen na zlomky vteřin, když krajinu ozářil blesk.

Potom okamžitě měnili pozice. Carmody na okamžik viděl, jak Velká noha a Juan běží kapradím k bezům, mezi nimiž se krčili Siouxové. Před sebou zaregistroval pohyb a skočil do kapradí. Pak se opatrně zvedl.

A potom se náhoda postarala o změnu situace. Blesk totiž uhodil do mohutné borovice a zapálil ji. Plameny osvětlily bojiště.

Carmody se nemýlil. Uviděl před sebou indiána, který právě napínal tětivu luku. Chtěl vystřelit na Juana.

Carmody vyskočil. Sioux si ho musel koutkem oka všimnout a obrátil se i s lukem k němu. V tom okamžiku Carmodymu uklouzly nohy a upadl na zem. Šíp přeletěl nad ním. Když vstal a vyrazil dál, vytahoval indián z toulce další šíp.

Carmody zvedl winchestrovku a vpálil mu kulku do prsou. Sioux pustil luk a zmizel v kapradí. Hustý déšť pomalu dusil plameny v koruně borovice.

Střílelo se však dál a lesem hvízdaly kulky. Carmody viděl, že Juan se vrhl na jednoho Siouxe s holýma rukama. Velká noha vypálil na několik bojovníků, kteří se potom obrátili a zmizeli mezi stromy.

Že vše skončilo, pochopili, teprve když bouře ustala. Když si pak prošli okolí, našli na nedaleké mýtině šest koní a přihnali je zpátky. Přeřezaná lasa museli svázat a obnovit tak lasovou ohradu.

Ke Carmodyho překvapení se oba pistolníci nabídli, že v následujících dvou hodinách zůstanou u koní. Juan a Velká noha odnesli mrtvého Pepeho do jeskyně.

Ostatní muži je následovali. Mexičanova smrt Carmodyho těžce zasáhla. Podcenil Siouxe. Zatímco byl přesvědčen o tom, že se po rozdělení vydali nejkratší cestou ke kanadské hranici, zůstala větší skupina poblíž. Protože věděli, že jejich pronásledovatelé pojedou po stopách, stačilo jim jen počkat. Teď věděli, že mají v patách nikoli oddíl kavalerie, ale hrstku dobrovolníků. Amie s Erniem měli velké štěstí, že jim nepadli do rukou.

Když se Carmody vrátil k jeskyním, vyšel Velká noha s hořící pochodní z jeskyně, ve které měli zásoby. Ve slábnoucím dešti přišel ke Carmodymu a řekl: „Juan zůstal u svého mrtvého bratra. Nechej ho o samotě, Carmody. Je na tom špatně.“

Carmody přikývl. „Já taky, Velká noho. Je to moje vina.“

Indián jej přivedl do jeskyně, kde postávali zamlklí muži. „Byla to i moje vina,“ poznamenal zvěd. „Nechal jsem se zmást. Koně byli tak neklidní proto, že větřili koně Siouxů. Ta bouřka potom jejich nervozitu jen zvýšila. Každopádně to byli bojovníci Býčí hlavy. Ze stop Nebeského chodce žádné neodbočují. To by mi za světla neušlo. Chtěl nás takto zdržet, aby Nebeský chodec s ženami získal větší náskok.“

Muži se posadili do kruhu a začali kouřit.

„Znají teď naši sílu nebo spíš slabost,“ podotkl Carmody. „Co myslíš, Velká noho, zůstanou někde poblíž, aby nás zrána zase napadli?“

„Tomu nevěřím, pane,“ odvětil Vrána. „Hrstka bojovníků se skryje, aby potom jela s jistým odstupem za námi. Ale bude jich jen tolik, aby nám odřízli zpáteční cestu. Opravdové nebezpečí leží před námi.“

„Ty myslíš, že nám nastraží léčku a budou na nás čekají?“

Velká noha přikývl. „Vědí, že jsme vázáni na stopy. Ať už tu léčku nastraží kdekoli, my tudy budeme muset. Jestli na nás přichystají past každých několik mil, jednou jim to vyjde jednou a…“

„…a nikdo z nás se nedostane k hranici živý,“ dokončil Carmody jeho myšlenku.

„Hlavně se budou snažit zbavit se mě,“ řekl Velká noha zcela klidným hlasem. „Má smrt by vám vzala oči. S tím kalkulují. Doufají, že to s vámi potom budou mít lehčí. Ale je tu ještě jeden problém. Na úmysl poslat slečnu Fultonovou zpátky zapomeňte. Nedostali by se ani dvě míle daleko. Ani žádnou objížďkou. Siouxové nás pozorují ze všech stran.“

Carmody pohlédl na Amie, ale v její bledé tváři nespatřil ani stopu triumfu. Muži si šli lehnout a pokusili se usnout.

Carmody se s winchestrovkou v rukou posadil do vchodu jeskyně.

Okolo třetí hodiny vyměnil oba pistolníky. Velká noha se k němu beze slova přidal. Bouřka ustala. Za hodinu, když je chtěli vyměnit Buckland s Walshem, přestalo i pršet. Poslali oba muže zpátky. Měli si toho hodně co říct. Hlavně probírali, co budou dělat dál.

Žádné řešení však neviděli. Věděli jen jedno a ani si to nemuseli říkat.

Z jejich rizikového podniku se stala zoufalá akce.

+ + + + +

Ráno je pozdravilo zrádnou krásou. Kapky vody se na slunci třpytily jako stříbrné perly. Obzvlášť fascinující byl pohled na rosu v kapradí. Ze země stoupala mlha, která se ne a ne rozplynout. To ráno skutečně vypadalo idylicky.

Po snídani pohřbili Pepeho Ortegu. Juan ho nesl v náruči jako dítě a v očích měl slzy. Irving Drewry pronesl modlitbu. Muži smekli klobouky a přihlíželi, jak obrovitý Juan pokládá malého Pepeho do hrobu

vystlaného kapradím, který pak sám zahrabal.

Velká noha vyrobil z větví kříž.

Vrána zůstal s Juanem u hrobu, zatímco Carmody se s ostatními muži vydal k jeskyni. Při snídani všem pověděl o zvědových poznatcích. Moc toho nesnědli, protože Pepeho smrt jimi otřásla. Jenom Slim Barnett se pořádně najedl.

Irving Drewry přinesl indiánovi a Juanovi dva šálky kávy. Carmody a ostatní mezitím osedlali koně, sbalili zásoby a rozvázali lasovou ohradu.

Právě likvidovali ohradu, když se ozvaly vzdálené výstřely. Vrána pokrčil rameny. Střelba pokračovala a přibližovala se. Muži sáhli po puškách. A pak uslyšeli ze směru, kde se střílelo, tlumený dusot kopyt. I ten se blížil. Potom střelba utichla a objevili se tři jezdci.

Jednoho z nich poznali okamžitě podle uniformy. Byl to vrchní seržant Cockrell. Když se muži přiblížili, poznali v dalším plukovníka Fultona. Třetí z nich byl indiánský zvěd. Měli s sebou dva náhradní koně a jednoho koně s nákladem.

Potom co zastavili a sesedli, strčili své zbraně do sedlových pouzder. Plukovník Fulton pohlédl na svou dceru. Několik vteřin se na sebe mlčky dívali, pak se Amie rozběhla k němu a vrhla se mu do náruče.

Tělnatý seržant se mezitím jal vyprávět, že ještě v noci dorazili k vykolejenému vlaku. Tam je překvapila bouřka a dál tak jeli až ráno. Velký nůž, jejich zvěd, byl rovněž z kmene Vran. Míli před tábořištěm ostatních se dostali pod palbu Siouxů, ale vyvázli ve zdraví. Tím byly domněnky Velké nohy potvrzeny.

Carmody plukovníkovi vysvětlil, že jeho dceru za takových okolností nemůže poslat domů. Fulton to pochopil.

„A ještě něco, plukovníku,“ řekl Carmody. „Určitě budete rozumět tomu, že velet může jenom jeden. Kdo to je, vám, doufám, nemusím zdůrazňovat. Očekávám od vás disciplinované chování.“

Fulton přikývl. „Budu se snažit vám nedělat problémy, pane Carmody. Ale jedno vám řeknu zcela jasně: Pro mě je po mé návštěvě u generála Milese už jenom jeden velitel. Ten nahoře.“ A ukázal k nebi.

„Potom doufám, Fultone, že vám dal ty správné rozkazy,“ neváhal s odpovědí Carmody.

Fulton zbledl. Oslovení „Fultone“ namísto obvyklého plukovníka pochopil jako vyhlášení války. Polkl, mlčky přistoupil ke svému koni a vyšvihl se do sedla.

Carmody dal znamení k odjezdu.

+ + + + +

Po několika stovkách yardů zamířili na severozápad. Velká noha jel v čele vedle Carmodyho.

Několik mil jeli smíšeným lesem. Velká noha objevil další stopy. Sesedl a začal se rozhlížet. Když se vrátil ke Carmodymu, tvářil se velmi vážně.

„Zhruba dvě stě indiánských koní,“ oznámil. „Jedou z východu, po stopě Nebeského chodce. Někde se ty skupiny zase spojí. To nemůže vyjít, pane.“

Carmody mu rozuměl. Dvanáct mužů a jedno děvče proti takové přesile! To bylo čiré šílenství. Velká noha ukázal Carmodymu dva bílé cáry ze spodničky. Poblíž našel místo, kde se obě stopy sjížděly. Ačkoli nebylo možné stopy tolika zvířat přehlédnout, přesto některá z žen zanechala takovéto znamení. Byl to pokus pomoci pronásledovatelům -především tedy Carmodymu.

Před nimi se les prosvětloval.

Za ním se rozléhala pláň. Na kraji lesa Velká noha varovně vykřikl. Kolem uší jim hvízdly kulky. Siouxové byli rozmístěni na skalách rozesetých po planině. Carmody právě ukazoval na remízek před horami na konci planiny, což bylo jen několik set yardů od nich, když tu se mezi stromy něco pohnulo.

Z lesa k nim vyrazilo asi dvacet ječících Siouxů. Carmody a Velká noha seskočili z koní a stáhli je za uzdy k zemi. Potom se vrhli za ně a začali pálit na blížící se hordu.

Také ostatní muži seskočili z koní. Kryli se za stromy či za keři a stříleli odtud. Siouxové se však zastavit nenechali. Pouze několik z nich bylo zasaženo. Ostatní vjeli do houfu koní, které hnal Cutler.

Nastal nepopsatelný zmatek. Carmody viděl Fultona, jak vlastním tělem zakryl Amie, která ovšem byla oblečená v mužských šatech. Těžkým kavaleristickým revolverem pak vystřelil na Siouxe. Nedaleko od něj ležel za jedním keřem Cockrell a střílel na cválající indiány, kteří se zoufale snažili dostat se z houfu Cutlerových koní.

Tu Cockrella zasáhl šíp do ramene. Srdnatý muž se jej snažil vytáhnout, avšak nepodařilo se mu to, proto jej bez dalšího váhání zlomil. Bylo vidět, že Siouxové se obzvlášť soustředili na něj.

Potom se jezdci obrátili a prolomili obrannou linii z druhé strany. Přitom šípy ostřelovali keř, v němž ležel Cockrell. Pohled na uniformu jim pěnil krev. Koneckonců právě vojáci jim vypálili vesnici.

Vůdce kavalkády, mohutný muž s náčelnickými péry ve vlasech, zastavil koně a seskočil z něj. Potom se s tomahawkem rozběhl proti seržantovi. Neuvěřitelně při tom ječel.

Carmody jej zavčasu srazil kulkou. Sioux se skácel na zem jen několik yardů před Cockrellem.

Potom však seržanta zasáhl druhý šíp. Cockrell se zhroutil a indiáni propukli v divoké veselí. Skloněni ke krkům svých koní zmizeli za skalní formací. Velká noha zvedl svého koně, vyskočil na něj a vydal se za Siouxy.

Velký nůž, druhý zvěd, vyjel k lesu, z něhož byli napadeni. Zatímco Cutler, Juan a Ward sháněli koně, staral se Carmody s Amie o poraněného Cockrella. Když mu vytrhl šíp zpod lopatky, ztratil seržant vědomí.

Vypálil a vymyl mu ránu whisky a Amie uřezala několik kousků látky na obvazy. Potom mu ránu natřela hojivou mastí a vedle něj rozprostřela deku.

Carmody seržanta obrátil na břicho a vytáhl mu zlomený šíp. Cockrell ztratil mnoho krve. I tuto, druhou, ránu mu vypálil, vyčistil a ošetřil. Pak ji Amie ovázala.

Po celou tu dobu je ostatní jistili. K jejich překvapení se oba zvědové společně vrátili z remízku a ubezpečili je, že jim už žádné nebezpečí nehrozí. Siouxové odtáhli. O míli dál, uprostřed lesa, našli zvědové místo, kde se setkali Nebeský jezdec a Býčí hlava.

V poledne se Carmody rozhodl, že pojedou až tam a tam si odpočinou. Přivázal Cockrella k jeho koni a řekl Juanovi, aby jel vedle něho.

Když dorazili k opuštěnému ležení Siouxů, nechal Carmody rozdělat oheň. Amie pomohla zástupci Bucklandovi uvařit večeři. Jejímu kuchařskému umění se skutečně nedalo věřit.

„Když Býčí hlava narazil na stopy Nebeského chodce, musel objevit útržky, co po sobě zanechaly ženy. Potom už totiž další znamení nejsou. Jestli tam nějaké nechaly, tak je Býčí hlava zničil,“ vysvětloval Velká noha Carmodymu.

Když jedli, prohledával Velký nůž okolí. Už byli hotoví, když se objevil s jakýmsi rancem pod paží. Velká noha na něj pohlédl.

„Kdes to našel?“

„Pár kroků od místa, kde jste nechali koně,“ odtušil zvěd. „Bylo to tam zahrabané.“

Byly to šaty zamazané od hlíny. Carmody ranec rozvázal a našel v něm boty, klobouček a korzet. Úplně dole byla bílá spodnička, z níž byla větší část urvaná.

V tom okamžiku se vrátila Amie. Sedla si kousek stranou a začala si čistit plechový talířek travou. Při pohledu na ty věci vykřikla.

„Co je, maličká?“ zeptal se Fulton.

„To jsou Marianiny věci,“ zvolala vyděšená Amie.

Teprve teď si Carmody vzpomněl, že starší Fultonová měla na sobě tyto šaty. Plukovník zbledl a začala se mu chvět brada.

„Oni ji oddělali,“ zasténal.

Amie se rozplakala.

„Tomu nevěřím, pane,“ odvětil Velká noha a ukázal jim oba cáry látky, které našel. „Slečna Marian po sobě chtěla zanechat stopu.“

Pak jim všechno vysvětlil.

„Ty myslíš, že mé dítě odvlekli s sebou nahé?“ otázal se Fulton. Znělo to spíše rozhořčeně než ulehčené.

Oba zvědové na sebe mlčky pohlédli a zmizeli za křovím. Carmody je následoval. Ještě jednou prohledali okolí tábořiště, a šli i dál půl míle po stopě, kterou za sebou zanechali Siouxové. Pak se indiáni rozdělili. Hlavní skupina jela dál směrem k hranici, menší skupina se vydala na západ, o něco početnější houf na sever.

„Teď je každá rada drahá,“ poznamenal Carmody. „Co myslíte, která z těch skupin má s sebou ženy?“

Na to v té chvíli zvědové odpovědět nedokázali. Zatímco prozkoumávali okolí, Carmody si zapálil doutník. S hrůzou pomyslel na nejhorší možnost. Co když Siouxové ty ženy rozdělili do všech tří skupin?

Sdělil tuto možnost oběma zvědům. Velká noha, který sledoval stopy nejmenší skupiny, se domníval, že ženy jely právě s ní.

„Jedou s nimi k hranici a nás chtějí zmást. Ta stopa na sever je jen trik.“

V té chvíli se ukázalo, jak bystrý je Velký nůž. „Jsou s hlavní skupinou,“ řekl klidným hlasem. „Tam jsou v největším bezpečí před naším útokem. Podnáčelník, kterého jste zastřelil, Carmody, byl Chodící los. Patřil k bojovníkům Býčí hlavy. Myslím, že všechny ženy jsou s Nebeským chodcem. Stopy směrem na západ zanechal Býčí hlava, stopy směrem na sever jeho bojovníci.“

Velká noha přikývl. „Velký nůž má pravdu. Bojovníci, kteří jeli na sever, nás chtějí nalákat do léčky. Po několika mílích znovu zkříží stopy Nebeského jezdce a budou na nás čekat, zatímco náčelník pojede s ženami dál.“

Nato se vrátili do tábora, kde Carmody všechno vysvětlil ostatním. Plukovník Fulton byl pro to, aby se rozdělili a sledovali všechny skupiny. Velká noha mu připomenul Siouxe za nimi.

„Šanci máme, jedině když zůstaneme spolu, pane!“

Jelikož Fulton zvěda dobře znal, dal se přesvědčit. Carmody dopřál mužům, především kvůli zraněnému Cockrellovi, ještě další hodinu spánku.

Potom táhli dál.

+ + + + +

Po dvou mílích les skončil. Nalevo od nich se tyčil horský hřeben. Na pravé straně viděli mnoho skalních formací, skupin stromů a keřů, za nimiž se opět zelenal les, ohraničující prérii.

Velká noha jel kousek před nimi, Velký nůž úplně vzadu.

Po další míli se Velká noha zastavil a čekal, dokud se k němu nepřipojí Carmody. V předhůří nalevo spatřil Siouxe. Carmody o tom řekl ostatním. Muži neměli dát nic znát. Pak zvěd odhalil indiány i u skal napravo.

Carmody to pověděl ostatním a instruoval je, aby na jeho znamení všichni vyrazili tryskem. Než se ocitli mezi oběma skupinami Siouxů, vypálil Carmody do vzduchu a po-bodl svého palomina ostruhami. Skloněn ke krku svého hřebce vyrazil vpřed.

Muži následovali jeho příkladu. Siouxe ten manévr zcela překvapil, a tak začali střílet příliš pozdě. Pouze muži vzadu u koní se dostali do palby. Vyvázli však bez zranění.

O další půl míle dál však z hor vy-jela další skupina Siouxů. Zhruba padesát bojovníků, kteří jeli s jekotem přímo k nim.

Ani jedna skupina se nezastavila.

Carmodymu olízla kulka rameno. Pocítil palčivou bolest. Sestřelil jednoho z indiánů ze sedla, načež se obě skupiny srazily.

Plukovníka Fultona jedna kulka zasáhla, až spadl ze sedla. Zůstal viset za levou nohu ve třmeni a kůň ho vlekl pryč. Nebylo mu jak pomoci.

Amie si toho nevšimla. Jela napravo od Cockrella a křečovitě se držela hřívy svého koně. Vyděšeně hleděla na Siouxe, který jel k ní. V ruce držel tomahawk. Z několika yardů jej vrhl na seržanta, který byl ke svému koni přivázán. Válečná sekera zasvištěla vzduchem. Než stačil seržant zvednout těžký revolver, byl zasažen. Kůň prchal i s ním pryč.

Amie vykřikla. Juan Ortega, který jel nalevo od Cockrella, srazil z bezprostřední blízkosti útočícího Siouxe z koně. Pak přijel k dívce. Za ním Siouxové obrátili své poníky a srazili se se splašenými neosedlanými koňmi mužů z Chinooku. Na okamžik došlo k neuvěřitelnému zmatku. Dva, tři koně z houfu se zřítili k zemi, další s sebou strhli siouxské koně. Potom vyděšená zvířata pádila dál. Pod jejich ochranou projeli Cutler, Ernie Ward a Velký nůž kolem Siouxů.

Carmody vymyslel zoufalý plán. Vydal se na svém palominovi ke skalkám, přičemž na ostatní zakřičel, aby jeli dál. Mezitím již projeli mezi Siouxy. Carmody přijel mezi skály a seskočil ze sedla. Winchestrovku položil na plochou skalku a otevřel jednu ze sedlových kapes. Náhle ho polil studený pot, protože uviděl, že Juan a dívka jedou k němu. Patrně přehlédli jeho znamení a zcela samozřejmě jeli za ním.

Siouxové si povšimli, že běloši se rozdělili. Zatímco Juan a Amie dorazili ke skalám, zastavili Siouxové koně a jali se radit. Ostatní bělochy nechali ujet. Stačilo jim, že měli tři v hrsti.

Juan a Amie seskočili z koní. Carmody strhl Amie k zemi a přikázal jí, aby zůstala ležet. Když se Siouxové přiblížil, zvolal na Juana, aby na ně začal pálit. Zatímco obr střílel, vytáhl Carmody ze sedlové kapsy tři tyčky dynamitu. Položil je na skalku a vzal sirky.

Jednu zapálil a přiložil ji k doutnáku jedné z tyček. Juan již mezitím dostal dva bojovníky. Carmody vzal zapálenou trhavinu a hodil ji doprostřed útočících Siouxů.

Ozvala se ohlušující detonace.

Indiáni se v panice stáhli zpět.

„Nasedněte na koně,“ řekl Carmody Juanovi a Amie. „Na mé znamení vyrazíte a vydáte se za ostatními. Já vás budu krýt.“

Juan na něho pohlédl s výrazem údivu v očích, ale poslechl ho a pomohl Amie na koně. Siouxové se zformovali k novému útoku.

„Teď!“ zvolal Carmody, když se přiblížili.

Tentokrát si dal víc na čas. Když Juan s Amie vyjeli, byli již Siouxové poměrně dost blízko. Bez míření pálili na skály, aby protivníky přiměli zůstat v úkrytu. Proto je překvapilo, když spatřili dva odjíždějící bělochy.

Přesně v tom okamžiku Carmody vrhl druhou nálož. Účinek byl zničující. Carmody vzal winchestrovku a rozběhl se ke svému hřebci. Vyšvihl se do sedla a strčil pušku do sedlového pouzdra. Pak zapálil doutnák třetí tyčky.

Tlakem stehen pobídl palomina ven ze skal a hodil dynamit mezi Siouxe. Potom vyrazil za Juanem a Amie.

Z hor se ozýval zuřivý jekot. Siouxové se vzdávali. O dvě míle dál se hory svážely k rovině a zelenal se tam les. Pod prvními stromy je čekali jejich druhové.

Tentokrát museli zaplatit krvavou daň. Plukovník Fulton byl mrtev. Jedna z kulek ho zasáhla do krku. Amie se v slzách zhroutila, když mrtvého otce spatřila.

Také vrchní seržant Cockrell byl mrtev. Norman Cutler měl prostřelené nadloktí a Slim Barnett měl poraněnou nohu. Kromě toho přišli o větší část koní a skoro o všechny zásoby. Siouxové jim koně pohodlně postříleli z hor, aby tak snížili jejich pohyblivost. Čím méně budou mít běloši koní, tím častěji budou muset dělat zastávky. Tak uvažovali.

Jelikož krajina za nimi se dala na míle přehlédnout, mohli si dovolit odpočinek, aby mohli pohřbít mrtvé, ošetřit zranění a promyslet si další postup.

Velká noha tušil, jaký byl důvod útoku.

„Chtějí nás vyřídit ještě před hranicí,“ řekl. „Na kanadské straně je bílí nechávají v klidu. Tam se o ně nikdo nestará, když se chovají mírumilovně.“

„Na to jsme měli pomyslet dřív,“ zabručel Carmody. „Byla to chyba, že jsme tak slepě jeli po jejich stopách.“ Obrátil se na Slima Barnetta, kterého ošetřovala naříkající Amie. „Co jste v Kanadě slyšeli o Nebeském jezdci a Býčí hlavě, Slime?“ zeptal se. „Tvrdil jste, že tam znáte jejich tábořiště.“

Pistolník přikývl. „Jenže těch tábořišť je víc. Potkali jsme tenkrát Nebeského chodce u Lake Cypress.

Na Býčí hlavu jsme narazili asi deset mil na východ od hranice mezi Saskatchewanem a Albertou. Cypress Lake by mělo být místo, kde se scházejí k poradám. Vlastní tábor Nebeského chodce by měl ležet severněji, v Cypress Hill, ale tak daleko jsme nikdy nebyli.“

Amie se potom začala starat o Cutlera.

Carmody pohlédl na Velkou nohu. „Kde je Velký nůž?“ zeptal se.

V tom okamžiku se Vrána jako na zavolanou objevil mezi stromy.

„Míli před námi kříží stopy Nebeského chodce stopa vedoucí z východu na západ,“ řekl.

„Býčí hlava,“ přikývl Velká noha. „Jel obloukem, aby nás zmátl. Teď se nás pokusí nalákat na západ.“

„Jak daleko je to k hranici?“ vyzvídal Carmody.

„Asi patnáct mil,“ odvětil zvěd. „To znamená ještě nejméně dvě přepadení.“

„To si nemůžeme dovolit,“ řekl Carmody. „Je nás deset lidí, máme čtrnáct jízdních koní, dva koně se zásobami a jednoho mezka. Brzo nám dojdou potraviny. Neměli bychom se uchýlit někam do bezpečí?“

„Vy už dál nechcete jet po jejich stopách?“ podivil se Irving Drewry.

Carmody zavrtěl hlavou. „Jaký by mělo smysl, kdybychom se k hranici dostali jenom tři nebo čtyři? Tak bychom ty ženy určitě neosvobodili. Před tím nejhorším pokořením už je stejně nezachráníme. Musíme jednat rozvážně, Irvingu. Přemýšlím, jak se vyhnout dalšímu přepadení. Kdybychom jeli dál, nebudou nám Siouxové za námi nebezpeční. Musíme se

pokusit najít za hranicí místo, kde budeme v bezpečí a kde si budeme moci doplnit zásoby. Pak pošleme Velkou nohu a Velký nůž hledat indiánský tábor. Jestli ho najdou, setkáme se tam. Potom uvidíme, co dál.“

„Pak tedy musíme jet na východ,“ řekl Velká noha. „Po patnácti mílích narazíme na Battle Creek. Až ho přebrodíme, pojedem dál a po pěti mílích se dostaneme k Lodge Creeku, který teče k hranici. Jen půl míle za ním leží Willow Creek.“

Slim Barnett se plácl do stehna. „Tu díru známe. Dokonce tam známe jednoho chlápka, který dřív býval seržantem u červenokabátníků, u Severozápadní horské policie.“

Carmody pohlédl na zvědy. „Co si o tom myslíte?“

Velký nůž přikývl. „To je dobrý nápad. Velká noha vás může přivést do Willow Creeku. Já pojedu stranou od stop dál na sever a trochu se tam porozhlédnu. Nebudeme potom aspoň muset začínat pátrání už z města.“

„Ty chceš jet dál sám?“ zoufale se zeptal Carmody. „A Siouxové?“

Velký nůž se zazubil. „My Vrány jsme se vyznáme,“ odvětil. „Naopak, bez vás mám větší šanci.“

Tím bylo rozhodnuto.

+ + + + +

Do Willow Creeku dorazili zvečera. Carmody si nepamatoval, že by někdy navštívil tak nudné město. Sestávalo pouze z jediné ulice. Místní si byli pravděpodobně vědomi, že název Hlavní ulice by zněl poněkud nepatřičně, a říkali jí prostě Ulice.

Obecní stáj byla příliš malá na to, aby v ní mohli ustájit všechny koně. Několik zvířat proto nechali v ohradě. Majitel hotelu, jak se zdálo, měl smysl pro humor. Pod štítem s názvem „Frontier Hotel“ visel menší s ujištěním „Nejlepší podnik ve městě.“ Nelhal. Ve Willow Creek totiž žádný jiný hotel nebyl. Když se ubytovali, pověsil hoteliér na dveře ceduli s nápisem: „Sorry! Obsazeno!“

Také v jediném saloonu ve městě, který se jmenoval „Deer Lodge“, byl jejich příchod událostí roku. Slim Barnett a Luke Elkwood tam našli své staré známé. Někteří ji srdečně zdravili, další se chovali rezervovaněji. Barnett skupinu seznámil s malým šedivým mužem, na jehož židli visela berla.

Byl to bývalý seržant Severozápadní horské policie, o kterém jim pistolník vyprávěl. Jmenoval se O’Connell a měl na sobě svou starou uniformu, ovšem již přebarvenou. Když Carmody zaplatil všem v saloonu rundu, rázem se o ně všichni začali živě zajímat. Jen co si připili, Carmody pověděl O’Connellovi, co je tam přivedlo. Všichni napjatě poslouchali.

O’Connell si zamyšleně mnul bradu. „Vůbec nevím, že Nebeský chodec a Býčí hlava jsou zase tady,“ řekl. „Zatím s nimi nebyly těžkosti, ale to s těmi ženami je samozřejmě drsné. Mohu před vámi a před vašimi lidmi smekám, pane. Ale uděláte lip, když se - už jenom kvůli té dívce - obrátíte.“

Carmody na něj vrhl nevěřícný pohled. „Obrátíme?“

O’Connell přikývl. „Protože nemáte sebemenší naději. Nechtě si to vysvětlit. Jste na hranicích obrovského území. Každých sto mil najdete zapadákov, jako jsme my. Jenom Calgary a Regina jsou trochu větší. Zbytek je divočina. Široširé prérie, neodozírné lesy a mohutné hory. Siouxové táhnou s bizoními stády. Celé týdny přitom nepotkají živou duši. Hledáte jehlu v kupce sena. A když ty ženy náhodou najdete, tak co potom?“

„Ale jsou tu přece ještě vaši lidé,“ namítl zástupce Buckland. „Horská policie, seržante.“

„Ha ha,“ zasmál se starý muž. „To jsem čekal. S jejich pomocí radši nepočítejte. Na celém území jsou jenom dva větší oddíly, ve Fort Battle-ford a ve Fort Walsh. To jsou opěrné body pro konstábly, kteří jsou sem poslaní. Vychází to tak, že jeden člověk musí kontrolovat tři sta mil čtverečních, hochu. Pak je ještě jeden menší oddíl v Regině. Někteří chtějí spojit čtyři teritoria a vyhlásit Reginu hlavním městem. Možná se v přechodné době, než se se Saskatchewan stane za deset nebo ještě více let provincií, podaří najmout více mužů. Ale zatím si žádná z těch pevností nemůže dovolit vyslat polovinu posádky proti čtyřem stovkám Siouxů, hochu. A už vůbec ne, ač to zní tvrdě, kvůli sedmi ženám, které ani nejsou poddanými Koruny.“

Muži na sebe zaraženě pohlédli.

„Jsem vám velmi vděčný za vaši otevřenost, seržante,“ řekl Carmody zastřeným hlasem. „Ale musíme se pokusit o nemožné.“

„Nechte si toho seržanta, Carmody, a říkejte mi prostě Phile,“ řekl O’Connell. „Občané tady mě zvolili svým policejním důstojníkem. Zároveň jsem soudcem. Poslední proces se tu konal před třemi roky a ve vězení jen občas vyspává někdo, kdo se příliš zpije. Pošlu telegramy do Calgary, Reginy a obou pevností. Možná Siouxe potkal nějaký konstábl a oznámil to. Omluvte mě!“

Toporně vstal a vzal si berlu. Potom opustil saloon. Carmody viděl, že má chromou pravou nohu. Tahal ji za sebou. Ve tvářích mužů se zračilo zklamání.

„Obrátíte se?“ otázala se Amie, která seděla vedle Drewryho.

Zraky všech byly upřeny na Carmodyho.

Ten zavrtěl hlavou. „Pojedeme dál, slečno Fultonová. Jsme to dlužní vašemu otci a oběma dalším mrtvým.“

S námahou zadržela slzy. V jejím pohledu se skrýval obdiv. Když se O’Connell o něco později vrátil, všichni na něj napjatě hleděli. Posadil se. Působil velmi zamyšleně.

„Telegrafní spojem je přerušeno ve všech směrech,“ řekl. „Zdá se, že Siouxové vás berou vážně, Carmody. Nic neponechávají náhodě. Chápete, byli poblíž, a nikdo si ničeho nevšiml.“

Velká noha, který pil jen limonádu, se zvedl. „Jdu spát a za úsvitu vyjedu. Je to tedy tak, že tu budete čekat na mě a na Velký nůž?“

Carmody přikývl. „Je to tak, Velká noho. Jestli to musí být, klidně budeme čekat i celý měsíc. Nespěchej. Nic nezanedbej. Vkládám do tebe veškerou důvěru.“

V indiánových očích se zablesklo. Přikývl a odešel.

Carmody objednal ještě jednu rundu. „Co se stalo, Phile?“ zeptal se Kanaďana a ukázal na jeho nohu.

O’Connell se usmál. „Za to vděčím vašim krajanům,“ odvětil. „Počátkem sedmdesátých let přešli hranici. Bandy pašeráků whisky, hlavně z Montany. Vyměňovali tu ohnivou vodu za bizoní kůže a pemikan. Po mnoha ozbrojených střetech jsme reagovali nasazením Severozápadní horské policie.“

Jeden z mužů se rozesmál. „Siouxové mu říkají Tři nohy, trojnohý O’Connell.

„To kvůli berle,“ dodal starý zálesák na vysvětlenou.

„Znamená to, že osobně znáte oba náčelníky?“ napjatě se zeptal Carmody.

O’Connell se usmál. „Nebeský chodec mi dokonce zachránil život, když mě pět mil od města přepadli tři banditi. Je to skvělý člověk. Vzájemně se respektujeme. V kanceláři jsem o tom přemýšlel, Carmody. Snažil jsem se ho pochopit. Mám pocit, že po tom masakru jeho lidí si myslí, že má na ty ženy právo. Jinak se jeho chování nedá vysvětlit. Možná máte jistou minimální šanci, kdybyste vyložili karty na stůl a začali s ním vyjednávat. Kdyby plukovník Fulton žil, mohli byste ho za ty ženy vyměnit. Takto to bude o poznání složitější. Nemáte co nabídnout. Ale snad vám pomůže toto.“

Rozepnul si košili a ukázal Carmodymu kožený amulet zdobený perlami, který nosil kolem krku. „To mi dal Nebeský chodec na znamení přátelství. Víte, kdybyste mu řekli, že plukovník Fulton je mrtvý, považovali by to za trik. Ale když uvidí tento amulet, bude vědět, že jdete ode mě. A potom vám uvěří. Jestli vydá ty ženy, to už je něco jiného. Přinejmenším vás ale nechá v pořádku odjet. Jestli ho vaši zvědové najdou, tak vám to dám.“

„Nemůžu to pochopit,“ řekl Carmody rozrušeným hlasem. „Mnohokrát děkuju, Phile. Nikdy vám to nezapomenu.“

Kanaďan si opět zapnul košili. „Zatím se neradujte,“ snažil se zchladit Carmodyho optimismus. „Jestli má ty ženy, tak o ně bude bojovat. A pak tu je ještě Býčí hlava. A ten vás pošle k čertu amulet neamulet. Toho nezastaví ani Nebeský chodec, a ten kvůli vám nerozpoutá bratrovražednou válku.“

Přesto se mužům zvedla nálada. Irving Drewry poručil další rundu a místní mu popřáli dobré zdraví. Jeden z nich náhle odkudsi vytáhl banjo a začal na ně hrát. Ostatní zpívali.

Carmody pozoroval Amie. Hodně pila, jako by se tak snažila potlačit myšlenky na svého mrtvého otce. Když ji jeden mladík vyzval k tanci, s úsměvem přikývla. Místní tleskali do rytmu, když ti dva tančili.

Carmodymu se hlavou honila spousta myšlenek. V této drsné a divoké zemi by švadronu kavalerie slavili jako hrdiny, kdyby se vydala pronásledovat o tolik silnější hordu indiánů. Jenže k čemu jim bude sláva, když budou šest stop v zemi?

Carmody si prohlížel své lidi se smíšenými pocity. Jejich chování obdivoval. Jenže právě to, že se chovali jako hrdinové, ukazovalo, jak těžkým břemenem může být odpovědnost.

Díval se na Juana, který stál na konci barového pultu a hleděl do své sklenice s pivem, nedotčen vším tím veselím. Carmody vstal a přišel k němu. Mlčky mu položil ruku na rameno. Obr k němu vzhlédl. Carmody četl v jeho očích smutek. Nic neřekl.

Oba pistolníci mezitím začali se svými známými hrát poker u rohového stolu. Irving Drewry se se zájmem bavil s O’Connellem a starosta Walsh chodil od stolu ke stolu a vykládal si s místními. Nakonec přišel k pultu.

„Chtěl jsem najmout pár místních lidí, ale všichni odmítli,“ řekl zklamaným tónem a objednal tři piva. „Siouxové je nechávají na pokoji a stýkají se s nimi skoro přátelsky. Obávají se, že by se to změnilo, kdyby nám pomohli.“

„To je pochopitelné,“ řekl Carmody, který přihlížel, jak Drewry vyzval dívku k tanci. V kole se s ní potom živě bavil. Amie několikrát přikývla. Měla rozcuchané vlasy a červenala se. Muži ji hltali pohledem.“

Když Carmody o hodinu později všem připomněl, že by měli odejít, zůstali jen oba pistolníci. Lehce podnapilá Amie se zahákla za Drewryho. V hotelu všichni zapadli do svých pokojů.

Carmody ve dvoře objevil studnu. Vzal si ručník a mýdlo a šel se tam umýt. Chladná voda ho po zakouřeném saloonu probrala a osvěžila. Osušil se a s pocitem tepla v těle se vydal do pokoje. Košili měl volně pověšenou přes rameno.

Když vstoupil do pokoje, trhl sebou. V jeho posteli ležela Amie. V prvním okamžiku z toho byl tak perplex, že nebyl schopen slova. Amie se na něj usmál a odtáhla ze sebe přikrývku. Byla nahá. Carmody kopnutím zavřel dveře.

„Co to má být?“ obořil se na ni.

„Psst,“ zašeptala Amie. „Ne tak nahlas.“

„Chováte se nemožně. Kde máte své věci?“

„Ve svém pokoji,“ odvětila.

„Vy jste šla po chodbě nahá?“

Amie přikývla. „Nemohla jsem se dočkat. Šokuje vás to?“

„Omotejte se dekou a okamžitě opusťte můj pokoj, nebo vás vlastnoručně vyhodím. Je to jasné?“

Amie si povzdechla. „Křičíte na celý hotel. To chcete, aby byl skandál?“

Vyzývavě a smyslně vlnila svým mladým tělem. Pravou rukou si hrála s bradavkami, levou si hladila břicho.

„Amie,“ zasténal. „Jste příliš mladá na takové hry.“

„Ale neříkejte,“ prohodila. „Za měsíc mi bude jednadvacet. V mém věku už mají mnohé osadnické ženy i tři děti. Vy žijete na Měsíci, Carmody? Pořád myslím na mého otce a na Marian. Co myslíte, proč jsem se tak opila? Potřebuj u to teď, abych se omámila, abych překonala strach

z toho, co přijde. Nemyslím milování. To už jsem jednou zažila. Mám strach ze smrti, hrůzu z toho, že se dostanu do rukou Siouxů. Pomoz mi zapomenout, Carmody. Prosím!“

Ta slova zněla úpěnlivě. Když přistupoval k posteli, Carmody ještě váhal, ale potom podlehl pudům.

O dvě hodiny později se Amie vrátila do svého pokoje. Zanechala po sobě vyčerpaného a poněkud znejistěného muže, který si uvědomil, že Amie Fultonová jenom vypadá jako dívka. Ve skutečnosti už to byla rozkvetlá mladá žena.

+ + + + +

Tři dny již pobývali v tom městě na hranici. Ani o jednom zvědovi mezitím nic neslyšeli. Telegrafické spojení bylo stále přerušeno. Starý O’Connell byl přesvědčen, že opraváři z Calgary a Reginy už jsou na cestě, ale při těch ohromných vzdálenostech potřebovali nějaký čas na to, aby našli přerušená místa.

Carmodymu neuniklo, že nečinnost působí na jeho lidi jako jed. Cekání jim šlo na nervy. Únosem žen zasažení muži byli podráždění a netrpěliví. Naléhali na něj, aby vyrazili a nechali zvědům zprávu. Jejich mluvčím byl Albert Walsh. Jelikož O’Connell potvrdil místa obou hlavních táborů indiánů, chtěl riskovat a vyrazit k Cypress Hills. Carmody mu připomněl, že zálesák tvrdil, že indiáni možná sledují bizoní stáda. Došlo k ostré kontroverzi. Walsh dokonce vyhrožoval, že s Cutlerem, Wardem a oběma pistolníky vyrazí sami, ale to se dočkal překvapení. Barnett totiž chladnokrevně odmítl.

„Když jste nám zaplatil na čtyři týdny předem, pane Walshi, postavil jste nás proti naší vůli pod Carmodyho velení,“ řekl starostovi. „Já platím, on velí, to byla vaše slova. Takže se toho budeme držet, ano?“

Tím byl Walshův požadavek smeten ze stolu.

Carmody se tím však nenechal ukolébat. Barnett se rozhodně nezdráhal vyrazit proto, že by mu on, Carmody, byl náhle nějak sympatický. Walsh platil předem. A s kapsami plnými peněz mu bylo příjemnější trávit celé dny u pokeru, než se honit za Siouxy. To bylo pochopitelné.

Potom vyvstal další problém. V městečku nebyly k maní žádné ženy. Starší byly vdané, mladší měly přinejmenším milence. Saloon navštěvovaly jen o víkendech v doprovodu svých mužů, když chlapík s banjem hrál k tanci.

Proto začal Slim Barnett obletovat Amie. Carmody se po první noci vyhýbal tomu, aby s ní byl o samotě. Amie ho už jednou dostala. Její bujaré mládí, krása a divoký temperament mu učarovaly. Nelitoval ničeho, ale nemínil ten vztah nijak prohlubovat.

Amie jeho zdrženlivost nechápala. Nejprve se jen durdila, pak se pokusila v Carmodym probudit žárlivost a vrhala na Barnetta žádostivé pohledy. Už tak chtivého pistolníka ještě víc provokovala, přičemž neustále pozorovala Carmodyho. Poněvadž nereagoval, byla stále troufalejší. Hrála si s ohněm. Kdyby Barnett pochopil její chování jako výzvu, mohl vzniknout velký problém. Pokud by jej odmítla, pravděpodobně by sáhl k násilí.

Večer třetího dne se vrátil Velká noha. Carmody se vyděsil, když ho spatřil. Byl ztrhaný, totálně vyčerpaný se zaschlou krví na čele. Jeho zpráva všechny rozrušila. Šedesát mil severovýchodně od Willow Creeku objevil tábor Býčí hlavy. Nalézal se na severním břehu jezera Etzikom. Velká noha vše pozoroval ze zalesněného kopce. A především - spatřil tam tři bílé ženy. Podle jeho popisu šlo o Jenny Cutlerovou, Allison Wardovou a mladou ženu, kterou si náčelník vybral ve vlaku a o které nikdo nevěděl, kdo je a odkud přišla.

Potom si však Velké nohy všiml j e-den Sioux. Musel utéct a byl pronásledován. Přitom narazil na další malou skupinku válečníků.

„Siouxové museli sledovat naše stopy po Lodge Creek,“ řekl Velká noha. „Domnívám se, že bojovníci, kteří provedli třetí přepadení, nás sledovali a pozorovali město. Když jsem odtud vyrazil, byla již tma. Možná si mě proto nevšimli. Siouxové, na které jsem narazil při útěku, asi o mně dali vědět náčelníkovi. Oběma skupinám jsem unikl, ale měl jsem co dělat. Těsně před městem byl můj kůň zasažen. Naštěstí to Siouxové vzdali. Hnědák to zvládl ještě ke stáji a potom se zhroutil.“

Pro Normana Cutlera a Ernieho Warda to pochopitelně byl šok. Poznali, že budou muset své bližní nechat osudu. Cesta k táboru Býčí hlavy byla příliš nebezpečná. Kromě toho měl Carmody po ruce přesvědčivý argument. Pokud by měl při vyjednávání s Nebeským chodcem úspěch, pak by to znamenalo přinejmenším záchranu čtyř ostatních žen.

Po poradě se Carmody rozhodl, že následujícího rána vyrazí pod vedením Velké nohy k Cypress Hills, i když se do té doby Velký nůž neobjeví. Potom si Velká noha vzal Carmodyho stranou.

„Nechtěl jsem o tom mluvit před ostatními,“ řekl. „Ale to děvče, kterou má u sebe Býčí hlava, se muselo zbláznit. Jako jediná není hlídaná, běhá tam po louce, prozpěvuje si a tančí. Slyšel jsem, jak ji jeden z bojovníků oslovil jako Tančící tele. Pro Siouxe jsou blázni svatí, ať už ženy nebo muži.“

„Chudák Ernie,“ řekl otřesený Carmody. „To bylo od tebe moudré, Velká noho, žes o tom nemluvil. Bolestí by zešílel.“

Toho dne šli do postele brzy. Dokonce i oba pistolníci se vzdali svého obligátního pokeru. Věděli, co před nimi stojí, pokud jsou Siouxové poblíž.

Carmody nespal dobře. Počítal s novým přepadením.

+ + + + +

Ještě byla tma, když se Carmody začal oblékat. Hodil si sedlové kapsy přes ramena a tiše šel od pokoje k pokoji, aby vzbudil muže. Kolem dveří Amie Fultonové prošel a nechal ji spát. Pak navštívil O’Connellovu úřadovnu.

Velká noha, který přenocoval v cele, seděl s O’Connellem u stolu. Carmody pozdravil muže a posadil se k nim. O’Connell mu nalil do šálku horkou kávu. Carmody poprosil O’Connella, aby dal pozor na Amie a aby ji v případě potřeby zavřel do cely. Kanaďan se zašklebil.

„To tedy rozhodně neudělám, Carmody,“ řekl.

„Pochopte to přece, chlape,“ řekl Carmody. „Je to jen pro její ochranu. Musíme počítat s útokem Siouxů.“

O’Connell přikývl. „Já vím, Carmody. Proto jedu s vámi, abych tomu zabránil. Myslím, že ta mladá dáma bude víc v bezpečí s námi, než když zůstane tady. Jestli Siouxové pozorují město, pak o ní vědí. Býčí hlava je nevypočitatelný. Pokud přitáhne do Willow Creeku, tak se jí zmocní. Tady nikdo bojovat nebude, Carmody.“ Sňal si z krku amulet a podal jej Američanovi. „Přesto si ho vezměte. Jestli se i tak dostaneme do potíží a mně se něco stane, pak aspoň Nebeskému chodci řekněte, že jsem chtěl za ním.“

Tu před úřadovnou zastavil jezdec, seskočil z koni a vtrhl dovnitř. Byl to Velký nůž. Musel jet cvalem. Jeho tvář se leskla potem.

„Nebeský chodec je v Cypress Hills,“ řekl těžce oddechující a posadil se. „Má s sebou čtyři ženy, které se mohou poměrně volně pohybovat. Starší dceru plukovníka Fultona, Cathy Drewryovou, June Prestonovou a Beulah Manningovou, pane.“

„Odkud znáte ta jména?“ otázal se zmatený Carmody.

„Protože jsem mluvil se slečnou Drewryovou,“ odvětil zvěd. „Jsou sice dobře střežené, ale večer se smějí koupat v tůni. Doprovázela je sestra Nebeského chodce Ranní rosa. Jsou tam vysoké keře. Schoval jsem se do člunu a čekal jsem. Slečna Drewryová šla do vody jako první. Vydal jsem se za ní a představil se jí.“

„Pak tedy ty ženy vědí, že jsme na cestě za nimi,“ řekl Carmody.

Velký nůž přikývl. Pak jim pověděl, co věděl od Drewryho dcery. Byla to bezchybná zpráva. Nyní věděli i to, kdo jsou ty zatím neznámé ženy, že je to mladá učitelka a žena jednoho farmáře.

„Nebeský chodec je svérázný muž,“ řekl Velká noha a zavrtěl hlavou. „Slečnu Fultonovou si vyhradil pro sebe. Pak uspořádal souboj se svými dvěma podnáčelníky a šamanem s luky a šípy. Velký štít vyhrál slečnu Drewryovou, Kopající pták June Prestonovou a Malý medvěd, šaman, dostal slečnu Manningovou. A potom se stalo cosi jako zázrak. Nebeský chodec zakázal bojovníkům vzít si ty ženy násilím. Chce, aby si získali si jejich úctu a aby je ty ženy respektovaly. Ta mladá indiánka je k těm ženám velmi přátelská a snaží se získat jejich důvěru. Chtějí je přimět k tomu, aby se smířily se svým osudem a dobrovolně se bojovníkům poddaly.“

Velký nůž potom na zpáteční cestě potkal osadníka, který se Siouxy udržoval dobré vztahy. Tři míle před městem byl postřelen, pravděpodobně bojovníky Býčí hlavy, kteří pozorovali Willow Creek. Unikl jim jen o chlup.

Mezitím se před kanceláří objevili další muži. Když jim Carmody sdělil novinky, neznala jejich radost hranic. Dokonce i Amie, kterou muži probudili, zapomněla na svůj vztek na Carmodyho.

V lepší náladě se vydali ke stáji a osedlali své koně. Zásoby naložili na dva koně a mezka. Kromě toho si vzali i čtyři rezervní koně.

Když opustili Willow Creek, právě vycházelo slunce.

+ + + + +

Necelou míli za městečkem se krajina začala vlnit. Cesta zde žádná nebyla. Projížděli zvlněnou prérií. Po obou stranách, asi tři sta yardů od nich se táhly vrchy přecházející v nevysoké horské hřebeny.

Carmody uviděl Siouxe, ještě než ho na ně upozornil Velký nůž. Jeli po obou stranách a drželi se ve stejné úrovni s nimi. Po obou stranách jich bylo asi patnáct.

„Zdá se, že vás poznali,“ řekl Carmody O’Connellovi.

Kanaďan přikývl. „Ale to ještě nic neznamená. Nepatří k Býčí hlavě. Očividně ještě není poblíž, proto se omezují jen na to, že nás pozorují.“

Velký nůž zavrtěl hlavou. „Nezaútočí na nás. Mě a Velkou nohu pronásledovali jenom proto, aby se dozvěděli, co máme za lubem. Kvůli tomu by nás i přivázali k mučednickému sloupu. Teď vědí, že jsme chtěli navštívit Nebeského chodce. Proč by měli bojovat, když jedeme tam, kam oni chtějí?“

Zdálo se, že má pravdu. Doprovázeli je ještě i po třech hodinách. Bojovníci jeli ve stejné úrovni s nimi, mizeli v jedlových lesích, aby se pak zase objevovali. Carmody cítil napětí, pod kterými muži byli.

Možná si teprve nyní někteří z nich uvědomili, do jakého podniku se to vlastně pustili. Tušili, že každou mílí, kterou jedou na sever, jsou stále více vystaveni nepředvídatelným hrám osudu? Tušili, že o jejich bytí či nebytí rozhodne výsledek vyjednávání s Nebeským chodcem?

Okolo jedenácté dorazili k Cypress Lake a překročili Frenchman River, která přitékala z východu a vlévala se do jezera. K tomu, aby ji mohli přebrodit, si museli zajet a použít brod vzdálený asi tři míle na východ od jezera.

K Cypress Hills, které nyní bylo jasně vidět, to bylo ještě zhruba deset mil.

Střídavě jeli lesem a po loukách. Siouxové se sjeli do jedné skupiny a z jistým odstupem je sledovali. Carmody a jeho lidé pak zmizeli v jednom lese, který se rozléhal v údolí. Cypress Hills měli tvar podkovy, jejíž ramena byla tvořena výběžku pahorků. Ty z obou stran ohraničovaly údolí.

Když z lesa zase vyjeli, spatřili asi pět set yardů před sebou osadnickou chatu. Za ní se tyčily hory. Z díry, která byla ve střeše místo komína, stoupal kouř.

Pohled mužů však neupoutaly krásy přírody, ale čtyři Siouxové, kteří před srubem seděli na svých koních. Měli s sebou také jednoho hnědého pinta s bílými skvrnami. Indiáni si jich povšimli a začali vzrušeně debatovat. Jeden z nich seskočil z koně a zmizel v chatě.

„To je kůň Velkého štítu,“ řekl O’Connell na vysvětlenou. „Jednoho ze dvou podnáčelníků Nebeského chodce.“

Indián zase vyšel ven následován mladým náčelníkem. Ten pohlédl na bělochy, načež se ve dveřích chaty objevil ještě další muž. Byl mnohem starší než ostatní.

Kanaďan zvedl ruku na pozdrav a zastavil svého koně.

„Buď pozdraven, Velký štíte! Jsem rád, že tě zase vidím.“

„Já jsem také rád, Tři nohy,“ odpověděl indián.

O’Connell ukázal na Carmodyho. „To je Carmody, Velký štíte. On a jeho muži chtějí k Nebeskému chodci, aby s ním hovořili o bílých squaw, které máte u sebe v táboře. Bude mu náčelník naslouchat?“

Velký štít přikývl. „Bude, protože u naše ohně se mluví činech bledých tváří.“

Vyšvihl se na pinta, se zvednutou rukou pozdravil osadníka a vyjel. Jeho čtyři bojovníci jej následovali. O’Connell kývl na postaršího muže.

„Navštívíme tě na zpáteční cestě, Same,“ poznamenal.

Když se za nimi objevili jejich rudí pronásledovatelé, Carmody pohlédl přes rameno. Bojovníci Býčí hlavy stáli u okraje lesa a hleděli na ně. Pak zmizeli mezi stromy.

Carmodyho se náhle zmocnil nedobrý pocit.

+ + + + +

Jakmile překonali polovinu svahu, museli sesednout a dál koně vést za uzdy. Carmody nyní litoval, že nenechali koně a nákladem a mulu u chaty. Museli ji táhnout a tlačit nahoru, což je stálo mnoho sil. Teprve později poznali, že udělali dobře.

Dorazili na plošinu, která byla obklopena vysokými horami, na jejichž vrcholcích se bělal sníh. Mezi sytě zelenou travou viděli červené lístky borůvčí, fialové kejklířky a žluté janovce.

Sledovali úzké koryto potoka, které se vinulo nevelkým lesíkem. Když se ocitli na jeho kraji, zatajil se jim dech. Před nimi se krajina prudce svažovala do údolí, v němž stálo zhruba šedesát tepee. Kolem běhalo přes sto koní. Skoro dvě stě Siouxů sedělo ve větších skupinách okolo mnoha ohňů, na nichž opékali maso. Potom se však pozornost všech indiánů upřela na ně.

Když sjeli ze svahu, spatřili i ženy. Přicházely od potoka. Byla s nimi mladá indiánka. Nesly vodu. Když uviděly muže, pustily hliněné džbány a rozběhli se k nim.

Pak je ale zastavili Siouxové. Pochytali je a odvlekli k jednomu tepee. Nastrkali je dovnitř a utvořili okolo tepee kruh. U jednoho z ohňů se zvedl Nebeský chodec. Běloši zastavili před ním.

Carmody, který částečně ovládal siouxský jazyk, poslouchal, jak Velký štít sděluje náčelníkovi jejich prosbu.

Nebeský chodec si je mlčky změřil pohledem a pak je pozval ke svému ohni. Zatímco válečníci se stáhli, přátelsky objal O’Connella.

Carmody a ostatní nyní sesedli z koní a posadili se. Kromě náčelníka zůstal u ohně jen Velký štít a dva další bojovníci. Jak se ukázalo, byli to podnáčelník Kopající pták a šaman Malý medvěd.

Ve své uvítací řeči Nebeský chodec velebil odvahu mužů. Pak přešel k důvodu jejich návštěvy. Vylíčil jim strašlivé podrobnosti masakru a odůvodnil tím přepadení vlaku. Nakonec vyslovil lítost nad krve-prolitím, které bez ohledu na jeho pokyny způsobil Býčí hlava. Potom udělil slovo Carmodymu.

Železniční marshal začal tím, že odsoudil jednání plukovníka Fultona. Řekl, že byl zbaven velení. Když se zmínil o plukovníkově smrti, nehnul Nebeský chodec ani brvou.

„Jsem tady proto, abych poprosil o propuštění těch žen,“ dodal Carmody. „Muž, který vám přivodil tolik bolesti, je mrtev. Nyní bílí muži smutní za svými ženami a dětmi, rodiče oplakávají své syny a dcery a staří lidé své vnuky. Býčí hlava se strašlivě pomstil. Copak se tím vše nevyrovnalo?“

Kopající pták a Malý medvěd potom vzrušeně promluvili k náčelníkovi, ale ten je rázným pohybem ruky umlčel. Pak pohlédl Carmodymu do očí.

„Tvůj jazyk hbitý, bílý muži. Ty statečný. Možná i poctivý. Bílí často porušili smlouvy. Proč bychom jim měli tentokrát důvěřovat? Proč bych měl věřit, že plukovník v modrém kabátě mrtvý? Možná sedět ve Fort Belknap a čekat, že ty vrátit jeho dceru.“

Než na to mohl Carmody odpovědět, zvedl ruku Irving Drewry.

„Hovoř, starý muži,“ řekl náčelník.

„Kdyby byl plukovník Fulton naživu a s námi, vyměnil bys ho za ty ženy?“

„Možná,“ odvětil Nebeský chodec. Pak ukázal na Malého medvěda. „Na to by se musel náš šaman zeptat Velkého ducha. Ale vy tvrdit, že plukovník v modrém kabátě je mrtvý.“

„Ne, velký náčelníku,“ odtušil Drewry a zavrtěl hlavou. „Já jsem plukovník Fulton.“

Carmody sebou trhl. Copak Drewry přišel o rozum? To nevěděl, že tou lží všechno zničí? Mezi muži za ním to zašumělo. Carmody spatřil v náčelníkových očích nebezpečný lesk.

„Kde tvůj modrý kabát?“ zeptal se.

„Slyšels přece, že jsem byl zbaven velení,“ klidně odvětil Drewry a rozepnul si kabát. „Podívej. Už mi věříš?“ Z podšívky si odepnul řád a podal jej Nebeskému chodci. Potom vytáhl stříbrné kapesní hodinky a rovněž mu je podal. Zatímco si náčelník prohlížel ty předměty, hleděl Carmody vyděšeně na Drewryho.

Nyní už Nebeský chodec své rozrušení dál neskrýval. Také jeho bojovníci se rozčileně radili. Velký štít

vrhl na Drewryho pronikavý pohled, zatímco Kopající pták na něj hleděl pln nenávisti. Nebeský chodec podal Malému medvědu hodinky a potěžkal si jeho řád v ruce.

„Jestli ty plukovník s modrým kabátem, pak on lhát!“ vykřikl na Drewryho a ukázal na Carmodyho.

„Chtěl mi zachránit život,“ odpověděl Drewry.

Carmody se hlásil o slovo, ale na náčelníkovo znamení přispěchali dva bojovníci a namířili na něj pušky. Potom Nebeský chodec přikázal přivést ženy. Měly slzy v očích. Za Carmodym se rozplakala Amie.

Nebeský chodec ukázal Marian Fultonové hodinky a řád. „Ty znát?“

Přikývla. „Ty věci patří mému otci,“ vzlykla.

„Marian, mé dítě,“ řekl Drewry.

Mladá žena na něj zmateně pohlédla.

„Tati! Co to má být?“ vykřikla v tom okamžiku Cathy Drewryová.

Nebeský chodec vstal. „Tvůj otec?“ zeptal se Marian Fultonové.

„Její otec,“ odpovědělo děvče a ukázalo na Cathy.

Carmodymu se zatajil dech. Indiáni se opět radili. Nebeský chodec podal Marian řád a hodinky. Pak pohlédl na Drewryho a zabodl mu prst do hrudi.

„Proč mi lžeš, starý muži?“

Irving Drewry ukázal na Cathy. „Abych zachránil své dítě,“ řekl chvějícím se hlasem. „Mé dítě a ostatní ženy. Copak by starý člověk z tvého kmene nejednal stejně, kdyby se jednalo o čtyři mladé squaw?“

Marian Fultonová přistoupila k Drewrymu. „Děkuju, pane Drewry,“ řekla a políbila ho na tvář. „Díky vám všem,“ poznamenala, když se obrátila na Carmodyho a ostatní muže. Pak se otočila na Nebeského chodce. „Jsi velký a spravedlivý muž. Odměň odvahu tohoto muže a vrať mu jeho dceru.“

„To nemohu,“ odpověděl náčelník. „Patří Velkému štítu.“

„Byla to tvá vůle a já jsem se před ní sklonil,“ řekl Velký štít. „Nepotěšilo mě to však, protože squaw z našeho lidu pro mne znamená mnohem víc. Ale té nejsem dost dobrý.“

Při tom pohlédl na Ranní rosu.

„Ty se chceš té bílé squaw vzdát?“ otázal se Nebeský chodec.

Velký štít přikývl.

„Pak nechť to tak je,“ rozhodl náčelník.

To, co se pak dělo, nikdo z těch, co byli při tom, nezapomněli. Cathy Drewryová přiběhla ke svému otci a padla mu kolem krku. Marian Fultonová přišla k Amie a objala ji. Jen June Prestonová a Elisabeth Manningová tam rozrušeny stály.

A pak se Cathy Drewryová vymanila ze sevření svého otce a vzlykla: „Tati, už nikdy nebudu moct klidně spát. Staly se z nás přítelkyně. Prosím, pochop mě. Nemůžu je nechat tady. Nemusíš si dělat starosti. Jednají s námi dobře. Nikdo se nás ani nedotkl.“

„Já zůstanu také,“ zvolala rozechvělým hlasem Amie. „Je to má sestra.“

„Chceš opravdu přijmout tuto oběť, Nebeský chodce?“ otázal se Carmody. „Na tvém rozhodnutí závisí, zda budeš u ohňů bílého muže proklínán, nebo tvé jméno bude chváleno jako jméno čestného muže.“

„Mlč! Nepotřebuju tvou radu,“ odsekl Nebeský chodec.

Pak se i s oběma podnáčelníky a Malým medvědem odebral zpět do tepee. Starosta Walsh chtěl jít za svou snoubenkou, ale bojovníci jej hrubě odstrčili.

„Jak hodnotíte situaci, Phile?“ otázal se Carmody O’Connella.

„Vyloženě příznivě,“ odvětil bývalý horský policista. „Nebeský chodec je hluboce zasažen. Obdivuje odvahu, s kterou jste šli za ním až sem, a Drewryho připravenost k oběti jej ohromila. Ale rozhodující může být chování těch žen. Je ochoten se jich vzdát, protože by ho jinak zahanbily. Teď se pokouší pro to přesvědčit i Kopajícího ptáka a Malého medvěda.“

Carmody se obrátil na Drewryho. „Irvingu, jak jste, ksakru, přišel na ten šílený nápad vydávat se za plukovníka Fultona?“

„Věděl jsem od O’Connella, že Siouxové Fultona osobně neznají,“ odvětil Drewry. „Proto jsem si od slečny Amie vzal pro všechny případy ten řád a hodinky.“

Carmody mu zaklepal na rameno. „Vy jste ale ďábel, Irvingu.“

Uplynula jedna hodina. Nervy všech byly napjaté k prasknutí. Pak byl O’Connell zavolán do tepee. Uplynula další hodina. Potom konečně vyšli ven. Napětí dosáhlo nejvyššího bodu.

„Můžeme si vzít všechny ženy,“ oznámil O’Connell.

Radost a úleva bělochů neznala mezí. Objímali se a smáli se. Walsh líbal svou snoubenku. Carmody přišel k osamělé Elisabeth Manningové a objal ji kolem ramen.

„Je po všem, madam,“ řekl té plačící ženě a pohladil ji po vlasech.

Přes její ramena se díval na radující se muže. Pouze Norman Cutler a Ernie Ward tam stáli jaksi zaraženě. Hleděli na něj. Viděl jim v očích mlčenlivou otázku, co bude s ženami u Býčí hlavy.

Přistoupil k němu O’Connell. „Nebeský chodec nám dá Velký štít a svou sestru Ranní rosu. Mají zabránit tomu, aby nás napadl Býčí hlava. Myslí si ale, že Býčí hlava nám umožní j en volný průchod. O tom, že by nám dal ty tři ženy, pochybuje.“

Pak bývalý horský policista zavelel k odjezdu. Než ženy nasedly do sedel čtyř rezervních koní, chtěly poděkovat Nebeskému chodci, ale ten se k nim obrátil zády a zmizel ve svém tepee.

V doprovodu Velkého štítu a Ranní rosy se potom vydali na zpáteční cestu k osadníkovi. Carmody se přitom vyhýbal Cutlerovi a Wardovi. V duchu viděl zohavená těla ve vlaku. Nedělal si iluze o osudu zbývajících tří žen. Obával se, že jejich životy nezachrání.

+ + + + +

Od Siouxů až k chatě to bylo pět mil. Kvůli ženám jeli pomaleji než při cestě tam. Tentokrát jel v čele

O’Connell. K chatě se dostali bez nějakých mimořádných příhod. Osadník seděl na stoličce před chatou.

„Ahoj, Same,“ pozdravil O’Connell, když sesedli z koní. „Dovolíš nám, aby se tu dámy trochu osvěžily, co? Proti kávě nic nenamítneš, co?“

Pak s osadníkem seznámil Carmodyho.

Vyschlý, šedovlasý muž podal Carmodymu ruku. „Byl tu Deset koní,“ řekl O’Connellovi. „Měl s sebou čtyři bojovníky a chtěl ode mě whisky. Dal jsem mu flašku, ale potom se rozzuřil a prohledal chatu. Pochopitelně objevil mé zásoby pod postelí a vzal mi všechny láhve. Nenechal mi ani kapku, neřád.“

„Deset koní je druhý podnáčelník Býčí hlavy,“ dodal O’Connell na vysvětlenou. „Když se opije, je divoký. Mluvil o Býčí hlavě, Same?“

Samuel Sherman zavrtěl hlavou. „Ale s úsměvem na rtech mě ujistil, že všechny bledé tváře zemřou.“

„Pak je Býčí hlava poblíž,“ poznamenal O’Connell. „Podnáčelník by se jinak nikdy neodvážil takto vyhrožovat a požadovat whisky. Co myslíš, Velký štíte?“

Mladík přikývl. „Tři nohy je moudrý muž. Tady zůstat ne dobré. Když Býčí hlava opilý, pak určitě zaútočit. Chata je past.“ Obrátil se na Ranní rosa a siouxsky jí řekl: „Ty je všechny zavedeš do hor a potom s nimi pojedeš k Finger Creeku. Odtud je povedeš k Frenchman River. Znáš tam tu opuštěnou chatu?“

Hezká indiánka přikývla. „A co uděláš ty?“

„Já pojedu za Býčí hlavou a všechno mu vysvětlím.“ Pohlédl na Carmodyho a dodal: „Jenže potřebujeme ještě jednoho muže, který pojede k táboru a řekne o tom Nebeskému chodci.“

„To vyřídím já,“ okamžitě oznámil Velký nůž.

Ranní rosa chytila náčelníka za ruku. „Riskuješ život, Velký štíte. Kdyžs v táboře přiznal, že mě miluješ, rozbušilo se mi srdce radostí. Nebeský chodec ví, že mé srdce už od dětství bije pro tebe. Byls příliš hrdý na to, aby ses ho zeptal, jestli na to čeká. Jeď s námi, Velký štíte. Vždyť si budeš moct s Býčí hlavou promluvit, až na něj narazíme.“

„Ranní rosa má pravdu, Velký štíte,“ přisvědčil Carmody. „Tvůj plán je příliš riskantní. Potřebujeme tvé silné paže. Potřebujeme každého muže. Zůstaň s námi.“

Mladík váhal. Pak vrhl zamilovaný pohled na Ranní rosu, která nedokázala zakrýt strach o něj. Její útlé, křehké tělo se chvělo.

Položil jí ruku kolem ramen a přikývl. „Vyrazme.“

„Ty bys měl jet s námi také, Same,“ řekl O’Connell Shermanovi.

Starý osadník mávl rukou. „Nech to být, Phile. Možná si na mě vybijí vztek, ale kdyby mě nenašli, tak by mi zapálili mou chaloupku. A já bych se nikde jinde nemohl cítit dobře. Hodně štěstí, starý příteli.“

Objal O’Connella a poklepal mu na rameno.

Potom nasedli na koně a vyjeli k hřebenu. Nahoře zastavili na jednom místě, které zespoda nebylo vidět. Zde se rozloučili s Velkým nožem a pod vedením Velkého štítu jeli dál do hor. Peklo otevíralo své brány.

+ + + + +

Po půli míle dorazili k Finger Creeku. Pod vedením Ranní rosy jeli podél potoka. Velký štít a Velká noha zůstali zpátky a objevili se, až když se skupina přiblížila k pískovcovým horám.

„Nesmíme ztrácet čas,“ řekl mladý náčelník Carmodymu. „Býčí hlava má oči všude. Znát naše záměry a pokusit se nám nastražit past.“

„Na plošině se skrývají špehové,“ řekl Velká noha. „Dva z nich jsme potkali. Velký štít s nimi mluvil. Potom se jeden z nich obrátil a jel za Býčí hlavou. Ten druhý j e nám pořád v patách.“

„A co kdybychom změnili směr?“ navrhl Carmody.

„Na to už jsem také myslel,“ řekl zvěd. „Jenže Velký štít říká, že bychom tím střet jenom oddálili. S těmi ženami nebudeme nikdy tak rychlí jako Býčí hlava. Myslí si, že na takový trik je Býčí hlava příliš chytrý. Zná tu každý kámen a proto i všechny možnosti, které máme.“

„On bojovníky dělit,“ přikývl Velký štít. „Nechejte jet Deset koní po stopě a sami jeďte údolím. Potom počkejte před námi. My rychle jet v potoku. Je to nejnebezpečnější část cesty.“

Pokračovali až po vysoké pískovcové skály, načež sjeli do mělkého 54

potoka, který tekl z hor. Nalevo a napravo od nich se k nebi tyčily pískovcové skály. Potok byl tak úzký, že museli jet v řadě za sebou. Až po dvou mílích se skalní stěny rozestoupily a potok tak mohl mít širší koryto. Byl zde také bahnitější a voda měla špinavě hnědou barvu. Po obou březích stály stromy.

A pak se před nimi náhle objevili čtyři Siouxové.

Vydal se k nim pouze Velký štít, ostatní na Carmodyho pokyn zastavili.

Stáli příliš daleko od indiánů na to, aby něco zachytili z jejich rozhovoru. Po pěti minutách však bojovníci zmizeli. Velký štít se vrátil.

„Býčí hlava na nás čeká na Frenchman River,“ řekl. „Tam s ním já hovořit. Myslím, že on neposlechnout Nebeského jezdce. On vyjednávat a přitom sklapnout past. Velký štít teď mít velké starosti, můj statečný příteli.“

Pak jeli dál na čele s Velkým štítem a Ranní rosou. Carmodyho se zmocnil tísnivý pocit. Indiáni nikdy nepoužívají velká slova. Proto jsou tak skoupí na slovo. Zadumaný Carmody hleděl na svůj houf. Že by všechna ta odvaha byla k ničemu? Ze by Pepe Ortega, plukovník Fulton a seržant Cockrell zemřeli zbytečně?

Odpověď znal jen Býčí hlava.

+ + + + +

Přebrodili potok, který se o kus dál stékal s Frenchman River, a zastavili u skupiny dřevěných chat. Carmody se dozvěděl od O’Connella, že se

jednalo o opuštěný zlatokopecký tábor.

Býčí hlavu a jeho bojovníky neviděli. Chaty stály na břehu řeky. Za ní se zelenal hustý les.

Příliš idylické místo na smrt, pomyslel si Carmody, když před chatami sesedli z koní. Mladé ženy, které vůbec netušily, v jakém nebezpečí se ocitly, živě debatovaly a posléze šly prohlédnout chaty.

Carmody si vytáhl doutník a zapálil si jej. „Jsi si tím jistý?“ zeptal se Velkého štítu. „Možná si to Býčí hlava mezitím rozmyslel.“

„Ty plný naděje, Carmody, ale Deset koní už obsadil skály,“ klidným hlasem odvětil náčelník.

Carmody se rozhlédl. Na jedné skalní terase stálo zhruba čtyřicet Siouxů. Několik bojovníků přihnalo své koně za křoví.

„Býčí hlava hned přijít,“ řekl Velký štít. „My se rozmístit do chat. Muži a squaw. Všichni dohromady-Býčí hlava zapálit chaty. My rozdělit, každý mít malou šanci. I koně rozdělit, jinak bojovníci odehnat. Honem!“

Carmody všechny svolal a vysvětlil jim vážnost situace. Pak je rozdělil na skupiny.

Irving Drewry a oba pistolníci se s Cathy Drewryovou a Beulah Manningovou opevnili v jedné chatě. Další obsadili starosta Walsh, zástupce šerifa Buckland, Norman Buckland a starý O’Connell. Vzali s sebou Walshovu snoubenku June Prestonovou. S Carmodym zůstali Juan Ortega, mladý Ernie Ward a obě dívky Fultonovy. Odebrali se do prostřední chaty.

Koně nechali tak, aby je každá skupina měla po ruce. Rozdělili si střelivo, které nesl mezek. Pak šel Carmody k chatě, v níž stál jeho palomino, pro své zbraně. Vzal si také zbylé tyčky s dynamitem.

Velký štít a Ranní rosa se posadili do trávy. Na skalní terase Deset koní třikrát vystřelil do vzduchu. Carmody přinesl do chaty zbraně a dynamit. Potom s winchestrovkou přiběhl k oběma rudým milencům a posadil se.

V tom momentě se objevil Býčí hlava. Měl s sebou deset bojovníků. Pěšky vyšli z lesa, jenž přiléhal ke skalnímu masivu.

Carmody, Velký štít a Ranní rosa vstali. Býčí hlava zůstal stát několik kroků před nimi a zvedl pravou ruku. Dva zdvižené prsty znamenaly mír. Opětovali ten pozdrav. Pak se všichni posadili. Jen Býčí hlava zůstal stát.

„Býčí hlava slyšet poselství Nebeského chodce,“ řekl. „Dorazilo k jeho uším, ale nikoli k srdci. Je plný smutku. Bledé tváře nás vyhnaly z našich loveckých revírů a téměř vyhubily bizony. Poslat nás do rezervací a zahrnout nás mnoha sliby. Jejich jazyky však dští síru. Především ale rozdělili náš lid. Nebeský chodec jim uvěřit. Teprve, když zabili jeho otce, ženu a děti, vrátil úder a přivedl jejich squaw. Jenže jeho srdce je srdcem ženy. Vynadat Býčí hlavě za to, že bledým tvářím udělal to, co plukovník v modrém kabátě učinit našemu lidu.“ Ukázal na Carmodyho. „Namísto aby ho zabil, mu dal zpátky všechny squaw. Nebeský chodec myslí také na starého muže Tři nohy. Hrdost Nebeského chodce zlomena. On nyní slabý a chromý. Vede rudé muže do záhuby. Poslal svou sestru, aby Býčí hlavu obměkčila. Jenže já, Býčí hlava, neposlouchat dál náčelníka, který se skrývá za sukní squaw. Já povědět Ranní rosa a Velký štít jet zpátky. Pak já bojovat s touto bledou tváří. Když zvítězí, všichni muži mohou odtáhnout. Když prohraje, všichni zemřou. Ať už boj dopadne jakkoli, squaw zůstat bojovníkům. Vy teď radit. Bojovník dostat odpověď. Domluvil jsem.“

Zvedl ruku na pozdrav a šel zpět k lesu. Jeho bojovníci se zvedli a následovali ho. Carmody se díval za nimi a zapaloval si další doutník.

„Budu s ním bojovat,“ řekl klidným hlasem.

„Proč?“ zapochyboval Velký štít. „Byl by to boj na život a na Smrt. Možná zvítězit, ale těm squaw by to stejně nepomohlo. Deset koní by o ně bojoval do poslední kapky krve. Mají přesilu, Carmody. Navíc bys mohl prohrát. Pak by nám v boji, který nás čeká, chyběly dvě ruce. Potřebujeme tě, abychom zastavili Býčí hlavu, než se objeví Nebeský chodec a zachrání nás.“

„Ty myslíš, že náčelník už je na cestě sem?“

Velký štít přikývl. „Ví od Velkého nože, že poslat s námi Ranní rosu byla chyba. Býčí hlava se nebude rozpakovat na nás vztáhnout ruku.

Chce teď být jediným náčelníkem nás všech. A my jsme to Nebeskému chodci řekli.“

Dali o všem vědět oběma dalším skupinám a stáhli se do chaty. O deset minut později přichvátal osamocený bojovník na koni a zastavil před chatou. Ze dveří vyšli Velký štít a Carmody.

„Býčí hlava chce odpověď,“ řekl Sioux.

„Pověz Býčí hlavě, že jsme se rozhodli, že náš bílý bratr nebude bojovat nadarmo,“ řekl mladý podnáčelník. „Velký štít a Ranní rosa zůstanou a budou bojovat o bílé squaw. Jestli je Býčí hlava dostane, tak jedině mrtvé. Domluvil jsem!“

„Pak Býčí hlava zaútočit,“ zavrčel Sioux. „On říct, že po každém útoku nechat zabít jednu bílou squaw. Vy nevěřit, vy uvidět!“

Otočil koně a odjel zpátky.

„Pojď, rychle!“ řekl Velký štít a vtáhl Carmodyho do chaty.

„Co myslel tím, že nechá po každém útoku zabít jednu squaw?“ zeptal se Carmody.

Podnáčelník přistoupil s puškou k oknu. „ Copak ty zapomněl na ty tři squaw, které má u sebe? Tím tě chce přimět, aby ses vzdal.“

Carmody sebou trhl. „Pane Bože,“ zasténal.

Velký štít na něj pohlédl. „Jenom dvě squaw zemřít,“ řekl klidným hlasem. „Squaw, která pomatená, on nezabít. Je svatá. To nemůžeš změnit, Carmody. Kvůli dvěma squaw, které zemřít, tady čtyři a Ranní rosa možná žít. Jenom to je teď důležité.“

Carmody pomyslel na Jenny Cutlerovou, ženu rančera, která nyní byla v rukou Býčí hlavy. Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Byla ztracena. Neexistovala možnost, jak ji zachránit. Byl to děsivý, ale velmi jednoduchý kalkul.

A pak Siouxové zaútočili. Víc než sto bojovníků na koních vyjelo z lesa a přiřítilo se k chatám. Za jízdy přitom stříleli jak pominutí. Projeli kolem, u potoka obrátili koně a vraceli se zpátky.

Obránci opětovali palbu. Býčí hlava nebyl při tom. Když Siouxové zmizeli v lese, objevila se mezi stromy menší skupina jezdců. V jejich středu jel na pintoví Býčí hlava. Před ním seděla ječící žena. Měla zrzavé vlasy a musela to být Ráchel Reaganova, jejíž jméno znal od ostatních žen.

Siouxští bojovníci opět zaútočili na chaty. Kulky obránců několik z nich srazily z koní. Býčí hlava se však kryl mladou ženou. Naproti okna shodil náčelník dívku z koně.

Potom Siouxové zase projeli kolem. Ráchel Reaganova se pokusila vstát, ale v tom se na ni ze skal snesl déšť šípů. Býčí hlava se kryl za svými bojovníky. Jeden z nich se sklonil, chytil mrtvou Ráchel za vlasy a odvlekl ji pryč.

Když jej zasáhla Carmodyho kulka, pustil ji a o deset yardů dál se skácel z koně.

Carmody strhl hystericky ječící Amie k zemi. Sprška střel ze skalních teras přinutila muže se krýt. Pak se náhle rozhostilo ticho.

Marian Fultonová a Ranní rosa se marně pokoušely uklidnit plačící Amie. A tu se ozval vysoký hlas. Carmody vstal. Byla to mladá Allison Wardová. Běžela trávou a poskakovala jako při tanci.

Juan Ortega přistoupil ke Carmodymu. „Madre de Dios,“ zašeptal chvějícím se hlasem. Pak vytáhl foukací harmoniku, která patřila jeho bratrovi, a začal hrát. Carmody na něj nechápavě hleděl. Teprve potom pochopil.

Při prvních tónech se Allison Wardová zastavila. Nato se usmála, zhoupla se a pomalým krokem se vydala k chatě. Juan hrál dál. Dívka už byla jen několik kroků od chaty.

„Nepřestávej, Juane,“ hlesl rozrušený Carmody a šel ke dveřím.

Podle všeho indiáni nemínili na šílenou dívku střílet. Jenže pak se stalo něco, s čím Carmody nepočítal. Ernie Ward poznal její hlas a přiskočil k oknu.

„Zpátky, Ernie!“ vykřikl na něj Carmody.

Pozdě. Několik kulek vystřelených ze skal Ernieho zasáhlo a srazilo na podlahu. Na místě byl mrtev.

Jako smyslů zbavený Carmody vykopl dveře a vyskočil ven. Po dvou krocích byl u Allison a objal ji, načež ji vtáhl do chaty.

Teprve, když za nimi Velký štít zavřel dveře, přestal Mexičan hrát. Carmody až nyní pochopil, že Siouxové na něj nestříleli jen proto, že se báli, že trefí děvče.

Allison se posadila a zády se opřela o stěnu. Znovu začala zpívat. Její

stav všemi otřásl snad ještě víc než smrt jejího bratra.

Než se však stačili vzpamatovat, následoval další útok Siouxů. Zatímco muži stříleli, Marian Fultonová a Ranní rosa nabíjely. Plačící Amie seděla vedle Allison Wardové a chovala ji v náručí jako dítě.

Mnoho indiánů skosily kulky, avšak muži se museli neustále krýt, protože koncentrovaná palba útočníků byla stále zuřivější.

Carmody si dělal starosti o obě další skupiny. Dorozumění bylo nemožné, takže nebylo jasné, zda i oni nemají ztráty.

Když Siouxové znovu zmizeli v lese, začali bojovníci na terase střílet. A potom přišel šok. Kolem chaty procválal kůň.

Býčí hlava na něj nechal přivázat Jenny Cutlerovou. Už nežil. Pak se ozval Cutlerův výkřik. Rančer vyběhl z chaty a začal naslepo střílet na skály. Siouxové pochopitelně palbu opětovali. Pod nárazy jejich kulek se Cutlerovo tělo děsivým způsobem roztančilo, než se jako otep slámy skácelo do trávy.

Carmody sevřel rty. Smrt zde měla bohatou žeň. Jejich řady řídly. Strašlivost Býčí hlavy byla neuvěřitelná. Železničním marshalem cloumal divoký vztek k indiánovi.

Býčí hlavu mohl porazit jenom jeho vlastními zbraněmi.

+ + + + +

„Přinášejí dřevo na oheň,“ řekl Velký štít. Pak k indiánovi u okna přistoupil Carmody.

Mladý náčelník ukázal na skalní terasy. „Chtějí podpálit chaty zápalnými šípy, abysme museli ven. Ne dobré. Pak nás odstřelovat jak králíky.“

Carmody si rozepnul několik knoflíků své košile, strčil si do ní zbylých sedm tyček dynamitu a zase si košili zapnul.

„Musíte mě krýt,“ řekl a chopil se winchestrovky.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Velký štít.

„Chci ke skále pod první terasou,“ odvětil Carmody. „Musím vyřadit Býčí hlavu.“

„To se ti nepodařit,“ varoval ho indián.

„Úspěch bude, když se v pořádku dostanu do poloviny cesty,“ ironicky poznamenal Carmody.

Zatím se však k provedení svého plánu nedostal, protože indiáni znovu zaútočili. K jeho velkému zklamání mezi jezdci Býčí hlava nebyl. Útok měl pravděpodobně pouze odvést pozornost obránců, aby Siouxové na terasách mohli dokončit přípravy na velkou ohnivou show.

Muži neúnavně pálili na útočící Siouxe, kteří procválali k potoku a pak se zase vrátili do lesa.

Díky koncentrované obranné palbě měli indiáni velké ztráty. Vypadalo to, že ztráty obou dalších skupin jsou poměrně malé, protože stále bojovaly.

Teprve nyní se ukázala síla Carmodyho mužů. Byli to výborní střelci. Především pokud šlo o Velkou nohu a oba pistolníky. Ti jen málokdy minuli. Napravo se zase dobře drželi zástupce šerifa Buckland a starý Kanaďan.

Náhle se objevil Býčí hlava. Carmody jej spatřil na okraji skály. Náčelník seskočil z pinta a zmizel. Bezprostředně nato Siouxové zmizeli mezi stromy. I tento útok tedy byl odražen.

Nebezpečí však přetrvávalo. Na první skalní terase již indiáni naskládali hromadu dřeva na oheň. Carmody se přesvědčil, že má u sebe dostatek dynamitu, a šel ke dveřím.

„Juane, pojď sem,“ zvolal na Mexičana. „Až dám znamení, tak otevři dveře, ano?“

„Si, seňor,“ řekl obr.

„Potom musíš střílet, co to dá,“ instruoval ho Carmody. Zpod košile vytáhl tři tyčky dynamitu a svázal je. Potom si ten svazek předal do pravé ruky a zapálil doutnáky. S winchestrovkou v levé ruce pak čekal, až jiskra dosáhne poloviny doutnáků.

V tom okamžiku se zhluboka nadechl a zvolal: „Teď!“

Když Juan Ortega otevřel dveře, vyskočil Carmody ven a vyrazil. Přeskakoval při tom mrtvé indiány a koně.

Siouxové zareagovali, teprve když již měl za sebou dvacet nebo třicet yardů. To ho však už kryli muži z chaty.

Přesto mu kolem uší hvízdaly indiánské kulky. Pak ho spatřili i muži v ostatních chatách a začali pálit na terasy. Když byl dostatečně blízko, vrhl svazek dynamitu na první skalní terasu.

Trhaviny dopadly těsně vedle hromady dřeva. Nato se ozval výbuch. Siouxové, kteří právě chtěli rozdělat oheň, zemřeli strašnou smrtí.

Potom Carmody dorazil ke skále a vrhl se k zemi. Nad sebou, na terase, slyšel řvaní Býčí hlavy. Na jeho pokyn opět z lesa vyrazili jezdci.

Carmody již zapaloval další dvě tyčky. Dřepěl za velkým balvanem, který jej kryl. Siouxové mířili k němu. Dostali se však do palby mužů z chat.

Carmody je nechal přijet blíž a pak mezi ně vrhl dynamit. Potom vstal a vypálil na prchající indiány, které posléze pohltil les.

Přikrčen se rozběhl kolem skály. Pod první terasou objevil podlouhlý výstupek. Tam se zastavil, aby popadl dech. Tu začali Siouxové nad ním střílet. Rozhlédl se a ke svému překvapení spatřil Slima Barnetta. Pistolník kličkoval, k němu.

Nezraněn dorazil ke skále a s úsměvem se zeptal: „Vy asi vždycky všechno chcete dělat sám, co? To jste si myslel, že budu jenom tak přihlížet? Za co mě Walsh platí?“

Náhle zasténal a přitiskl si dlaň k hrudi. Když ji odtáhl, byla od krve. „Dostali mě,“ řekl s nevěřícným výrazem ve tváři.

„Ty blázne,“ prohodil Carmody pohnutým hlasem.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Barnett.

Carmody ukázal na skalní výčnělek. „Odtud se dá přehlédnout terasa. Musíme dostat Býčí hlavu, Slime. Je to naše jediná šance.“

Sotva, co domluvil, pistolník s hrůzou vzhlédl. Barnett zvedl pušku, ale v tom okamžiku ho zasáhla kulka. Carmody se otočil a spatřil Býčí hlavu. Náčelník stál nad nimi, na okraji terasy. Carmody se instinktivně přikrčil a unikl tak další kulce.

Náčelník se odrazil od skály.

Carmody později nedokázal říct, zda někdy reagoval rychleji.

Zvedl se a trefil Býčí hlavu ještě ve vzduchu. Náčelník pustil pušku a dopadl. Ještě v pádu se nohama udeřil o skálu. Svalil se Carmodymu k nohám a zemřel.

Potom se ozvalo ohlušující dunění. Siouxové vyrazili z lesa. Tentokrát ovšem ze západu. Na jejich čele jeli Velký nůž, Nebeský chodec a Kopající pták.

„Carmody,“ tiše zasténal Barnett.

Železniční marshal si k němu klekl.

„Jsem na konci stezky,“ řekl pistolník. „Teď už žádné peníze nepotřebuju.“ Vykašlal krev a dodal: „Toto vyřídím Pepemu Ortegovi. Povím mu, že to je zatracený Mexikán, který hraje zatraceně dobře na harmoniku.“

S křivým úsměvem na rtech pak zemřel.

+ + + + +

I s mrtvými se potom vydali na zpáteční cestu. Noc strávili ve Willow Creeku. Následujícího rána se rozloučili s O’Connellem a vyrazili do Chinooku.

Carmody pohledl na svůj malý oddíl.

Velká noha a Velký nůž měli po návratu namířeno do Fort Belknap ke kapitánu Burnsideovi.

Postoj nového velitele pevnosti přesvědčil Cathy Drewryovou, že to není muž, se kterým by chtěla žít. Rozhodla se živit kartami.

Juan se již nemusel živit příležitostnými pracemi, protože Slim Barnett mu zanechal dostatek peněz pro lepší budoucnost.

Dívky Fultonovy se chtěly vrátit s Irvingem Drewrym na východ a Elisabeth Manningová se ze všeho nejvíc těšila na svého muže.

Také starosta Walsh a June Preston měli důvod k radosti. Chinook čekala skvělá svatba. A jedním ze svědků měl být Carmody.

Pak se před nimi objevily první domy Chinooku…