John Kirby

Colorado western 071. Sokol z Oklahomy

Dva roky po skončení občanské války a po zavraždění prezidenta Lincolna stále na obou stranách existovali lidé, jejichž myšlenky byly určovány nenávistí a pomstychtivostí. Sever a Jih pro ně stále byli jen Yankeeové a rebelové. Někteří z nich vedli své soukromé války a způsobovali tak nová hoře a utrpení. Felt v Oklahomě, město na hranici s Texasem, bylo na nejlepší cestě stát se novým ohniskem násilí. Vláda tam však poslala muže, který měl tento nebezpečný vývoj zastavit.

Felt/Oklahoma, 26. května 1867.

Město má nového starostu. Byl zvolen v tuto neděli a nyní se výsledek voleb oslavoval v saloonu.

Adrian Taff si vychutnával svůj triumf. Teprve před třemi měsíci přijel do Feltu a byl přijat s otevřenou náručí. Jeho jméno působilo jako magnet, protože způsob, jakým za války zatočil s rebely, byl ještě v živé paměti.

Nyní stál u barového pultu saloonu Union a potřásal si s nevyčíslitelným množstvím rukou. Adrian Taff měl čtyřicet dva let a byl střední, podsadité postavy. Jeho tváři s poněkud příliš velkým a širokým nosem dominovala hranatá brada. Měl na sobě šedý oblek - sako s dlouhými šosy, květovanou, bílou košili a úzký, černý motýlek. S úsměvem zvedl obě ruce a okamžitě se rozhostilo ticho.

„Vy mě umačkáte, lidi,“ řekl. „Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat za vaši důvěru. To, co jsem vám slíbil ve volební kampani, dodržím. V následujících týdnech bude postavena občanská milice, která tu povstaleckou bandu pana Forrestera jednou provždy rozpráší.“

Ta slova vzbudila bouřlivé ovace.

„Klid, lidi!“ zvolal Taff. „Nechte mě domluvit. Schválně jsem řekl „pana“ Forrestera, protože banditovi oslovení „major“ nepřísluší, navíc když tu hodnost získal v jižanské armádě.“

Opět se ozvaly souhlasné výkřiky.

„Jestli vláda nic nepodnikne, pak si budeme muset pomoct sami,“ dodal Taff. „Není možné, aby ti lotři dál olupovali občany Severu a přepadali transporty peněz a dostavníky. My ten povstalecký plevel vymýtíme.“

Jeho poslední slova zanikla v bouřlivém jásotu. Znovu zvedl obě ruce a svýma šedýma očima spokojeně přehlédl burácející dav.

„Jistě chápete, že se musím ukázat i našim dalším spoluobčanům,“ řekl. „Dneska pijete na můj účet, lidi. Dobře se bavte.“

Dal znamení oběma mužům stojícím nalevo a napravo od něj u pultu a opustil s nimi saloon, kterým zněly nadšené výkřiky. Po prašné Main Street pak přišli k saloonu Sunshine. Jeho průvodci byli vysocí, mohutní muži. Narozdíl od Taffa byli ozbrojení a bylo na nich vidět, že revolvery nenosí jen jako okrasu.

„Ty jsi kouzelník, Adriane,“ zasmál se jeden z nich. „To bylo skvělé, jak sis ty hlupáky omotal kolem prstu. Zobali ti z ruky.“

Taff se polichoceně usmál. „To dělá jen mé jméno, Terry. Nezapomněli na mé zásluhy o věc Severu. Potřebuju tři nebo čtyři měsíce a Felt se přejmenuje na Taff City, to vám garantuju. A potom nám budou praskat kapsy ve švech, jak je budeme mít plné stříbrných dolarů.“

Taff věřil tomu, co říkal.

Ani na okamžik si nepřipouštěl, že by to mohlo být jinak.

+ + + + +

V jedné jeskyni na břehu řeky Coldwater River seděli čtyři muži okolo ohýnku. Jejich bizarní stíny se míhaly na vlhkých skalních stěnách. Zvenčí se ozývalo bublání řeky. Nacházeli se v nejseverozápadnějším cípu Texasu. Patnáct mil západně odtud byla hranice sousedního Nového Mexika, pět mil na sever začínala Oklahoma. Ideální místo pro každého, kdo potřeboval čas od času změnit stát.

„Rozhodl jsem se udeřit dnes v noci,“ řekl Bret Forrester, bývalý major jižanské armády. „Taff byl zvolen starostou Feltu a bude to určitě oslavovat.“

Forrester byl hubený muž okolo padesátky. Jeho úzký, špičatý obličej démonicky svítil v záři plamenů, když pozoroval zbylé tři muže.

Morrie Stoddard, širokoplecí, zhruba třicetiletý muž, zajel prsty za límec své kostkované košile, jako by mu v ní náhle bylo těsno.

„Jenže v noci bude celé město na nohou, majore,“ namítl. „Neměli bychom raději počkat, až kolem něj bude méně lidí? Víte, že nemám strach, ale nemyslíte, že ta chvíle, kterou navrhujete, je poměrně nevýhodná?“

„Nikdy nebude tak výhodná jako dnes v noci, Morrie,“ odvětil major. „Potřebujeme jen trpělivost, abychom počkali na správný moment. Taff lidi opije pivem a kořalkou tak, že nikdo nebude schopen se nám postavit. Kolem třetí nebo čtvrté ráno budou všichni namol. Pak se ho zmocníme. To bude pro tu yankeeskou sebranku kruté probuzení, když budou muset svého nového starostu odřezávat z oprátky.“

Jeho tvář byla zkřivena nenávistí.

„To zvíří prach,“ ozval se hubený, šlachovitý Boyd Kelly. „Pro ně je Taff hrdina. Poštvou na nás armádu, majore. Co potom bude s našimi plány?“

„Samozřejmě, že nás budou hned podezřívat,“ připustil Forrester. „Ale k obvinění je potřeba důkazů, a ty mít nebudou. Budeme se potom nějakou dobu držet zpátky. Soustředíme se na něco jiného. Musíme zjistit, kdo se skrývá za maskou Sokola.“

Muži na něj užasle pohlédli.

„Je to tak důležité, majore?“ otázal se Daniel Mazaki, jehož široká tvář s šikmýma očima prozrazovala asijský původ. „Okrádá Yankeee a obyvatelstvo ho považuje málem za svatého.“

„Právě v tom je to nebezpečí,“ řekl major. „Sokol rozděluje svou kořist chudým a dělá tak ze sebe tajemného národního hrdinu. Ale co tím zamýšlí? Pomáhat chudým ještě neznamená usilovat o blaho Texasu. To, co on získá, jde na náš účet. My pro naše cíle potřebujeme zbraně, ale on plní žaludky chudým, zmírňuje bídu a tím pacifikuje právě tu část obyvatelstva, kterou potřebujeme pro náš boj. Sokol by měl shodit masku a promluvit si s námi. A jestli nesouhlasí s našimi cíli, pak musí počítat s patřičnými důsledky.“

Muži mlčeli. Dobře věděli, co tato slova znamenají. A mnozí z nich onoho tajuplného muže, který si říkal Sokol, ve skutečnosti obdivovali.

Major Forrester pohlédl na stříbrné hodinky.

„Ještě dvě hodiny,“ řekl. „Pak vyjedeme.

Jeho tři společníci na sebe mlčky pohlédli.

+ + + + +

Adrian Taff a jeho dva osobní strážci kráčeli k saloonu Sunshine. Nový starosta Feltu si zapálil tenký doutník. Teď, na čerstvém večerním vzduchu, pocítil účinky nemalého množství alkoholu, který zatím vypil. Probral se, aby na něm nebyla vidět lehká nejistota.

Také jeho dva průvodci, Terry Keen a Norman Darrick, už byli pod parou. Adrian Taff si toho všiml a napomenul je, ať se vzchopí. Bezprostředně před vchodem do saloonu Sunshine seděla na chodníku schoulená postava.

„Kreol,“ vyštěkl Terry Keen. „Teď, když jsi starosta, je načase, tu krysu vyhnat z města. Podám si ho.“

Sáhl po revolveru, ale Taff ho zadržel.

„Nechej ho na pokoji, Terry,“ řekl.

Postava se probrala. Patrně ji probudily hlasy. Muž vstal. Světlo lucerny, jež visela nad vchodem do saloonu, ozářilo propadlou tvář. Kreolovi bylo nanejvýš pětadvacet. To se dalo poznat, přestože byl zarostlý. Jeho oblečení bylo roztrhané, boty rozedrané. Jeho temné oči se leskly, jako by měl horečku. Ti tři se zastavili několik kroků před ním.

Taff si vyňal doutník z úst a hodil jej kreolovi pod nohy. Muž se vrhl na doutník jako jestřáb, zvedl jej a lačně nasál tabákový kouř do plic. Potom smekl klobouk a pohlédl na starostu.

„Děkuju, pane Taffe.“

Starosta zavrtěl hlavou. „S tebou je opravdu kříž, Vaile. Mladík jako ty by měl víc dbát na zevnějšek. Kdo tě uvidí, nikdy nepochopí, jak je možné, že nám trvalo tak dlouho se s vámi rebely vypořádat. Ale nechme toho. Pro mě a pro město je dnešek mimořádný den. Pojď s námi do saloonu.“

Mladému kreolovi trhlo ve tváři. „Myslíte to vážně?“

Taff s úsměvem přikývl. „Jistě, chlapče! Tak pojď!“

Vail vyskočil na chodník a vyrazil ke dveřím. S kloboukem v ruce otevřel dveře a podržel je, aby Taff mohl projít. Terry Keen a Norman Darrick na sebe nevěřícně pohlédli. Pak i oni vstoupili do saloonu.

Kravál vevnitř okamžitě utichl, načež se zakouřeným saloonem ozvalo několik výkřiků. Před starostou se utvořila ulička a Taff i s doprovodem tak mohl projít až k pultu. Starosta kynul přítomným a spokojeně se usmíval. Když si všiml pohledů, jakými hosté častovali kreola, požádal o klid.

„Díváte se na toho mladíka, jako byste ho chtěli sežrat,“ řekl s úsměvem. „Přišel do města krátce po mně. Hledal práci, ale jen málo z vás bylo ochotno dát mu občas příležitostný džob za pár dolarů. Občané Feltu, muži Severu! Vím velmi dobře, na co myslíte při pohledu na toho mladíka. Je to rebel a bojoval proti vašim synům a bratrům a vy nechápete, proč si hledá domov právě ve vašem městě. Měli byste ale brát v úvahu, jak byl mladý, když byl ve válce. Mohl snad v tom věku vůbec rozlišovat mezi právem a neprávem?“

Taff udělal dramatickou pauzu, aby dodal svým slovům váhu. Pouze

několik přítomných ještě mělo aspoň trochu jasnou hlavu. Většina se tvářila nevraživě, jen málo z nich se nad jeho slovy zamyslelo.

„Myslím, že Vail je v jádru dobrý člověk,“ řekl. „Proč jinak by utekl od svých? Proč nehledá domov mezi Jižany? Zůstává tu, ačkoli cítí vaše odmítání a nemá co jíst. Třeba poznal vinu, kterou nesou rebelové. Chcete odsuzovat člověka, který se sám od sebe dal na pokání? Chce se zlepšit. Dejte mu tedy šanci.“

Jeden z barmanů nalil sklenice a postavil je na pult před Taffa. Byly však jen tři. Taff na něj vrhl zdrcující pohled.

„Neumíš počítat do čtyř, Harry?“

Barman s nevolí nalil další sklenici a postavil ji na pult. Taff ji vzal a podal ji mladému kreolovi, který se vůbec poprvé za celou domu usmál.

„Jednu rundu pro všechny!“ zvolal Taff na barmany.

Lidé propukli v jásot. Ačkoli by většina z nich kreola nejradši poslala k čertu, nyní na své pohrdání zapomněli. Uplynulo několik minut, než všichni hosté saloonu dostali pivo. Pak všichni připili svému starostovi. I zde si každý chtěl s novým starostou potřást rukou. Po určité době Taff poprosil o klid.

„Občané Fejtu,“ řekl. „Dnešního dne bychom měli vzpomenout na naše vítězství nad povstalci. Timothy, posaď se ke klavíru a zahraj ,Pochod Georgií’. Dělej, chlapče!“

Za potlesku občanů se jeden malý muž ve zmačkaném obleku posadil ke klavíru a začal hrát. U všech stolů muži vstávali a smekali klobouky. Potom začali zpívat:

„A tak jsme svobodě

razili cestu zemí,

padesát mil širokou,

tři sta až k pobřeží,

zrada před námi utekla

a odpor marný byl,

na našem pochodu Georgií…“

Saloonem se ozývaly chraplavé hlasy. Po první sloce Taff mávl rukou a přerušil zpěv. Žádal po jednom z barmanů, aby mu přinesl koště.

„Koště?“ udiveně se otázal barman.

Také ostatní muži se divili.

„Copak nevíš, co je to koště?“ zvolal Taff, načež se několik hostů zachechtalo. Bylo přineseno koště

a předáno novému starostovi. Taff se otočil.

„Zazpíváme si druhou sloku,“ řekl. „A zavzpomínáme si, jaké to tenkrát bylo. Vail nám ukáže, jak tehdy Jih prchal před vlajkou s pruhy a hvězdami. Tady, chlapče, vezmi si to koště. To je tvá povstalecká zbraň. A zatímco my budeme zpívat, ty nám budeš demonstrovat váš ústup.“

Nato vtiskl kreolovi koště do rukou. Vail tam stál jak opařený. Muži v jeho blízkosti mohli vidět, jak se třese. Tu sebou trhl a zalícil koště jako pušku. A když začal muž za piánem mlátit prsty do kláves, vyrazil kreol pochodovým krokem doprostřed saloonu. Vailovy kroky doprovázely pobavené výkřiky.

„To je celkem dobré, chlapče,“ křičel Taff. „Jenže vy jste tenkrát utíkali jak zajíci. Dělej, chlapče. Skákej jako zajíc.“

A kreol začal poslušně napodobovat zaječí běh. Muži se málem zalkli smíchem a díky tomu ani nemohli zpívat. Pochopili, že jejich nový starosta je stále tím, kým býval - ztělesněním nenávisti k Jižanům - a že vzal kreola do saloonu jenom proto, aby sebe a je pobavil. Ozývaly se sžíravé, ironické poznámky. Když dozněla poslední sloka, odměnili hosté starostu za tuto zábavu potleskem a dupáním.

Taff vytáhl z kapsy stříbrný dolar a ukázal ho Vailovi.

„Tady máš, chlapče! Už nebudeš žít jak pes.“

Po těchto slovech hodil minci do plivátka.

Vailovi cuklo ve tváři. Ponížený mladík pustil koště a vyběhl ze saloonu. Doprovázel ho burácivý smích hostů. Taffovi tekly po tvářích slzy, jak se smál. Pak objednal další rundu.

+ + + + +

Ti čtyři muži jeli mlčky tmavou nocí. Daniel Mazaki byl v čele, protože měl nejlepší sluch. Míli před hranicí Oklahomy narazili na skupinu jezdců, kteří tam na ně čekali. Obklopili Breta Forrestera a dostali od něj instrukce. Sdělil jim je tlumeným hlasem.

„Takže víte, co máte dělat,“ řekl nakonec. „Až dorazíme k dohodnutému místu, pojede Mazaki do města. Když tam dorazí, půjde Vail do stáje a podá mu zprávu o situaci. Hodina odplaty přišla, pánové. Pomsta za Appomattox a Gloriu, Texas!“

Muži sborově opakovali jeho poslední tři slova.

Pak pohnali koně a vydali se k hranici.

+ + + + +

Reuben Vail, mladý kreol, stál v temné úzké uličce a hleděl k Main Street. Měl dobrý výhled na vchod do saloonu Sunshine a čekal na to, až se rozjařená společnost rozejde.

Když muži konečně zmizeli, opustil Vail svůj úkryt a přiběhl k zadní stěně obecní stáje. Zde stál plot, za nímž byly na jednom prostranství odstavené zarezlé povozy. Vail se zastavil a přiložil si dlaně ke rtům.

„Dane!“ tiše zvolal.

Z temnoty mezi povozy se vynořil stín. Mazaki přikrčen přiběhl k plotu a přelezl přes něj.

„Je teď v domě,“ tiše řekl Vail. „Až budete tady, dostanu ho ven. Musíte se jen postarat o Keena a Darricka.“

„O.K., Reubene,“ zazubil se Mazaki. „Přivedu chlapce!“

„Ale mysli na to, že se nesmí střílet,“ upozornil kreol malého Asiata.

„Neměj starosti, Reubene,“ zabručel Mazaki a zase zmizel.

Vail se díval za ním, načež přikrčen obešel stáj. Přitisknut k její stěně z prken pak sledoval dům na druhé straně ulice a naslouchal zvukům, které tu a tam zazněly nocí. Ruku měl na koltu za opaskem. Ve Feltu žili tři kreolové. Než tenkrát přišel do města, schoval si opasek s koltem. Nikdo ho s ním neviděl. Po tom ponížení v saloonu se vytratil a vzal si zbraň z úkrytu.

Ten klid, který se ho zmocnil, zarazil i jeho samého. Pohlédl k domu, v němž Adrian Taff prožíval své poslední chvíle. Za pár minut půjde tam, vytáhne nově zvoleného starostu Feltu z postele a pověsí ho. Bude se na to dívat. A jak rád. Vailovi nyní v očích -v očích, které občané Feltu znali jako zcela vyhaslé a apatické - planuly plameny, které by vyděsily každého, kdo by je spatřil. Těch několik kroků k domu znamenalo poslední kus dlouhé Vailovy cesty, která s nezbytnými přestávkami, trvala sedm let. Vedla z Missouri mnoha státy a po mnoha válečných peripetiích končila tady. Tuto noc se jeho trpělivost vyplatí.

Oči mladého kreola planuly nenávistí.

+ + + + +

Pro Toma Corda ta neděle nebyla dnem k oslavě. Jen těsná volba jej potvrdila v úřadu marshala tohoto města a on si dobře vzpomínal na kyselý úsměv, s nímž mu Adrian Taff gratuloval ke zvolení. Narozdíl od většiny občanů měl Cord své vlastní mínění o novém starostovi, ale raději si je nechal pro sebe. Jeden jediný hlas rozhodl o tom, že marshalem se stal on a ne Terry Keen.

Cord naslouchal. Na chvíli se mu zdálo, že slyší dusot kopyt, ale patrně se mýlil. Kdo by teď cestoval? Vrátil se v myšlenkách k Adrianu Taffovi. To jméno proniklo poprvé na veřejnost před sedmi lety.

S hordou divokých kumpánů Taff velmi svérázným způsobem bojoval za zrušení otroctví a v prostředcích nebyl nijak vybíravý. Patřil tenkrát k ,nezávislým’, straně založené v Kansasu, která si vytkla za cíl zrušení otroctví.

Za občanské války tento cíl prosazoval bojem, ovšem neoficiálně, jako soukromník, což ovšem vládě Severu nezabránilo ho za jeho zásluhy vyznamenat. Před třemi měsíci se v doprovodu několika svých ostrých hochů objevil ve Feltu a byl zde přijat jako hrdina. Dnes byl zvolen občany starostou a Cord silně pochyboval, zda to městu prospěje.

Na konci ulice se rozštěkal pes. Vzápětí se uklidnil, ale pak se znovu rozštěkal. Další psi se přidali. Teprve po chvíli znovu zavládlo ticho.

Cord odhodil cigaretu a vstal. Chtěl jít zpátky k úřadovně, ale vtom zaslechl šramot. Otočil se a vydal se podél zadní stěny domů. Přešel Main Street a instinktivně vycítil, že se něco děje. Podél plotu skladiště dorazil k zadní stěně domu, v němž bydlel Adrian Taff. Tam zaslechl tiché hlasy.

Cord vklouzl do stínu domu a sáhl si na bok. S hrůzou si uvědomil, že revolverový opasek nechal v kanceláři. V tom okamžiku vrazil ve tmě do nějakého muže. Než se probral z Šoku, udeřil ho ten druhý do hlavy. Cord zasténal a podlomila se mu kolena.

Druhá rána ho omráčila.

+ + + + +

Reuben Vail si strčil revolver do pouzdra a sklonil se k bezvládnému muži. Nahmatal koženou vestu a košili z hrubé bavlny, načež se prsty dotkl chladného kovu. Byla to hvězda, kterou Cord nosil na prsou. Kreol věděl, že omráčil marshala. Chvatně mu dal roubík do úst a svázal ho. Potom ho odtáhl k harampádí, které se válelo u zadní stěny domu. V tom okamžiku uslyšel zvuk lámajícího se dřeva z malého přístavku. Ozvalo se hudrování a brblání Taffových osobních strážců, jako by se náhle probudili ze spánku. Pár tleskavých úderů a zase byl klid.

Mladý kreol se šikovně vyšplhal na stříšku přistavenou zezadu k domu. Vyskočil, chytil se římsy okna, vytáhl se na ni a rozbil okno pažbou revolveru, načež vpadl dovnitř.

Taff byl vzhůru. Rozespale sáhl po sirkách a jednu z nich rozškrtl. Jeho tvář zpopelavěla hrůzou, když spatřil Vaila, který mu koltem mířil na hlavu.

„Rozsviť lampu,“ přikázal mu kreol. Jeho hlas se podobal zvuku, který vznikne při nárazu dvou ledovců. Třesoucí se Taff poslechl.

„Co to má být, chlapče?“ zablekotal. „Byl to jenom takový hloupý žert. Nechtěl jsem tě urazit.“

„Vypadni z té postele,“ přikázal mu Vail.

V dlouhé noční košili Taff vypadal obzvlášť komicky.

„Budou ti stačit jen kalhoty a boty,“ řekl kreol.

„Pane Bože!“ zasténal starosta. „Co chceš dělat, chlapče?“ S chvějícíma se rukama si oblékl kalhoty a obul holínky.

Kývnutím hlavní ho Vail poslal ke dveřím.

Adrian Taff rozpřáhl ruce a jaksi plechově znějícím hlasem koktal: „Odškodním tě za ten vtip, Vaile. Jsi chudák. Dám ti peníze, slyšíš? Pak se můžeš…“

„Ještě slovo a vymaluju tu tvým mozkem,“ sykl Vail, který se jen stěží ovládal. „Stačí jen pípnout a je po tobě.“

Přistoupil ke dveřím a otevřel je. Potom Taffa hlavní revolveru dloubl do zad.

Chvějící se Taff sešel po schodech dolů. Pochopil, že kreol míní své výhružky vážně.

Opustili dům a vyšli na chodník. Několik dutě znějících kroků a stanuli v prachu North State Street. Taff spatřil rozbité dveře přístavku a muže, kteří ho mlčky očekávali. Po zádech mu přeběhl mráz. I kdyby chtěl, nedokázal by křičet, protože se mu stáhlo hrdlo. Obklopili jej a odvedli jej ven z města.

Mezi prvními stromy u cesty, která vedla k hranici s Novým Mexikem, je čekal další muž s koňmi. Pěstmi strachem ochromeného starostu nahnali do sedla a sami se vyšvihli na koně. Potom vyjeli směrem na sever.

Z města se ozývalo štěkání psů.

+ + + + +

Ne všichni občané Feltu byli opilí namol. Některé probudili štěkající psi. Patřil k nim také Bill Smith, majitel železářství, jehož obchod stál naproti dostavníkové stanice. Hodil na sebe roztrhaný kabát a vyšel před dveře, aby se podíval, co se děje. Při tom spatřil rozbité dveře přístavku na opačné straně ulice. Hnán zvědavostí se tam vydal a nalezl svázané osobní strážce Adriana Taffa. Oba měli roubíky v ústech. Osvobodil je a zamířil k marshalově úřadovně. Tom Cord tam však nebyl.

Mezitím se na ulicích objevili i další lidé. Některým se klepala kolena. Někteří volali marshala a hledali jej s pochodněmi po ulicích.

Keen a Darrick, oba omráčení osobní strážci, se už napolo probrali. Volali Taffa a bušili na domovní dveře. Jelikož se neozýval, vyrazili je. O několik minut později už celé město vědělo, že Taff byl unesen. Při následném pátrání byl nalezen a osvobozen marshal.

Tom Cord byl ještě omámený. Slyšel, jak Keen s Darrickem řvou, a zvolal na ně, aby ztichli. Jeho bolestí zkřivenou tvář ozařovaly pochodně.

Únosci podle všeho jeli za hranice. Cord si snadno domyslel, kdo za tím

stojí. S největší pravděpodobností se jednalo o práci Forresterovy bandy ze sousedního Texasu. Jen „major“ a jeho kumpáni by mohli přijít na něco takového. Zřejmě Taffa zmlátí a pošlou ho do města ve spodním prádle, aby ho tak blamovali v očích Feltu.

Cord se při té myšlence neubránil škodolibé radosti. Ta banda texaských psanců znamenala pro celý kraj jen těžkosti, ale v tomto případě si získala jeho sympatie.

Marshala měl ten úsměv brzy přejít.

+ + + + +

Ta zcela děsivá scéna Adriana Taffa ochromila.

To místo leželo jen pět mil severně od města na Beaver River. Zády se opíral o skálu a upřeně hleděl na starý topol a laso přehozené přes jednu z jeho větví. Na jeho konci se houpala oprátka.

Kolem viděl přibližně patnáct mužů s neproniknutelnými výrazy v obličejích. Dva nich stáli napravo, dva nalevo od něj jako stráže, ostatní seděli u ohně. Adrian Taff některé z nich znal, ačkoli jen z fotografií. Polil ho studený pot. Jeden z mužů u ohně vstal a pomalu k němu přišel. Dva kroky před ním se zastavil. Taff pohlédl do toho úzkého, špičatého obličeje.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se.

Rozechvělý Taff přikývl. „Ano, major Forrester,“ zakoktal.

„To je dobře,“ prohodil Bret Forrester a vrátil se ke svým lidem. Nato všichni mlčky vstali a s kamennými tvářemi smekli klobouky.

„Otevírám tímto soud Výboru Svobodný Texas s Adrianem Taffem,“ řekl. „Je obžalován z vraždy, žhářství a mnoha dalších ukrutností.“

Zatímco major se posadil, zvedl se další muž. Boyd Kelly, bývalý seržant jižanské armády, si odkašlal a pohlédl na Taffa.

„Přiznáváte se k těmto doloženým zločinům?“ otázal se.

Adrian Taff se třásl po celém těle. Po tváři mu tekly krůpěje potu. Otevřel ústa, ale nevydrala se mu z nich ani hláska. V jeho očích se objevil podivný lesk. Boyd Kelly, hubený a šlachovitý muž z Forresterovy bandy, se obrátil k mužům u ohně.

„Zločiny tohoto muže jsou na Jihu známy každému,“ řekl. „Můžeme se omezit jen na případ, který se udál v létě roku 1860 v Mississippi. Nechť jako svědek předstoupí Reuben Vail.“

Mladý kreol vstal a přistoupil k ohni. Adrian Taff na něj nevěřícně hleděl. Co to mělo znamenat? Tento pobuda měl proti němu vystupovat jako svědek?

„Jak se jmenujete?“ pro formu se zeptal major.

„Reuben Vail, stáří dvacet čtyři let, narozen v New Orleans v Louisianě a vyrůstal jsem na farmě poblíž Rich Hill v Missouri,“ odvětil kreol.

„Povězte soudu, co se tenkrát stalo,“ vyzval ho Forrester.

„Bylo to 17.srpna 1860,“ začal Reuben Vail. „Bylo to pátek, to do konce života nezapomenu. Přesně si na to datum vzpomínám, protože den předtím slavila má sestra Rhonda devatenácté narozeniny. Má matka a Rhonda byly doma a otec pracoval na poli. Já jsem na otcův příkaz uklízel ve stáji. V tom jsem uslyšel skupinu jezdců. Byli to Nezávislí vedení Adrianem Taffem. Vzpomínám si, že měli červené kalhoty. Někteří z nich jeli na pole a přihnali mého otce i oba mé bratry do dvora. Ochromila mě hrůza. Zůstal jsem ve stáji a vše pozoroval škvírou ve dveřích.“

Vypadalo to, že mu každou chvíli selže hlas.

Adrian Taff se celý třásl. Zavřel oči, aby se nemusel dívat na mladého kreola. V duchu se mu vybavily dávné vzpomínky. Slyšel hlasy a viděl ty hrozné obrazy. Vyděšené tváře farmáře a jeho dvou synů, které pověsili.

Adrianu Taffovi se podlomila kolena. Muži, kteří ho hlídali, ho chytili za noční košili a tak udrželi na nohou. Slyšel hlasy mužů u ohně a cítil, jak mu svazují ruce za zády. Rozrušen otevřel oči.

„To nesmíte!“ vykřikl. „To je nezákonné!“

Jeho křik se změnil ve fňukání, když major Forrester vynesl rozsudek. Přivlekli ho ke koni. Zapíral se nohama o zem, ale nic to nepomáhalo. Vysadili ho do sedla a pak koně odvedli pod tlustou větev topolu, přes níž viselo laso. Potom mu dali na krk oprátku.

„Milost!“ vzlykl a pohlédl na Reubena Vaila.

V kreolových očích však žádný soucit vidět nemohl.

„Na tuto chvíli jsem čekal sedm let,“ řekl Vail.

Kdosi koně plácl po zadku. Adrian Taff zemřel, aniž viděl svého kata.

+ + + + +

Kůň i jezdec v prvních paprscích toho rána vypadali jako sochy. Hnědák stál nehybně na hřebeni jednoho kopce. Pouze pára, která mu stoupala od nozder, prozrazovala život.

Nad skupinou stromů kroužili supi.

Muž mlčky pokopl holínkou zvíře do slabin. Hnědák vyrazil. Brzy mu výhled na tu skupinu stromů zakryly jiné stromy a křoviny, cestu však jezdci ukazovali supi.

Sklonil se ke krku koně, aby se vyhnul jedné větvi. Když se narovnal, hnědák se náhle něčeho polekal. Zastavil se a zapřel se předníma, přičemž nervózně frkal a koulel očima.

Také jezdec sebou trhl. Před nimi se na laně houpala bezvládná postava. Hnědák neklidně odstoupil.

„Jen klid, kámo,“ řekl jezdec a seskočil ze sedla. Pak pomalu obešel houpající se tělo. Když spatřil tvář mrtvého, vyděsil se. A to nejenom kvůli hroznému výrazu v bledém obličeji. Přes vrcholné rozrušení jezdec oběšeného okamžitě poznal.

Z kožené pochvy na opasku vytáhl bowie-knife a odřízl jej. Nedokázal ho chytit a těžké tělo se tak svalilo na zem. Aniž na ně pohlédl, uvolnil oprátku, jež se hluboko zařezala do masa.

Tu zaslechl dusot mnoha koní a rozhlédl se. Mezi stromy se blížili jezdci. Když ho spatřili, přidali a po chvíli zastavili u něj.

Muž se zvedl s oprátkou v ruce. Při pohledu na ty výhrůžné, temné tváře mu naskočila husí kůže. Muži na něj mířili puškami. Jejich mlčení bylo zcela jednoznačné.

Dva měli na prsou hvězdu. Jeden z nich, mohutný blondýn, slezl ze sedla a přistoupil k němu. Jeho oči se leskly hněvem.

„Pusť ten nůž, vrahu,“ zavrčel.

Muž poslechl.

„Nemám s tím nic společného,“ řekl. „Přijel jsem sem kvůli těm supům.“

V tom momentě se vedle objevil u druhý muž zákona.

„Vzpamatuj se, Keene,“ zvolal. „Mysli na to, že teď nosíš hvězdu.“ Upřel své šedé oči na cizince a zeptal se: „Kdo jste?“

„Jmenuju se Clive Storm, marshale,“ odvětil cizinec. „Poslední noc jsem tábořil tam za tím kopečkem, jen pár mil odtud. Před hodinou jsem odtud vyjel. Z tamtoho hřebene jsem uviděl supy.“

Tom Cord, marshal Feltu, na něj nedůvěřivě hleděl.

„Jen supy?“ zeptal se. „Jinak nic? Žádné jezdce?“

Cizinec zavrtěl hlavou. „Ne, marshale. Taff už tu musel viset hodně dlouho, když jsem ho odřezal.“

Hned si uvědomil, že udělal chybu. Blondýn sebou trhl a pohlédl na něho jiskřícíma se očima. „Taff?“ zavrčel. „Tys řekl Taff?“

Také městskému marshalovi se zablesklo v očích.

„Vy toho mrtvého znáte?“

Clive Storm přikývl. „Kdo by ho neznal? Adrian Taff byl skoro legenda. Za války jsem ho několikrát potkal.“

„Lžeš, lumpe,“ zavrčel Terry Keen. „Chtěl ses zbavit těla, aby ho nikdo nenašel. Přiznej se, nebo do tebe napumpuju olovo.“

„Dávej si pozor na to, co říkáš, Keene,“ sykl Cord. „Co jste tu dělal?“

„Jedu do Claytonu,“ odvětil Storm. „Někde v jeho okolí má jeden můj kamarád z války farmu. Byli jsme dohromady v 36.pluku z Illinois.“

„Vy jste ze severu?“ zeptal se Cord.

Storm přikývl. „Ano, marshale. Jsem ze Springfieldu.“

„To by mohl říct každý, Tome,“ zavrčel Terry Keen. „Já mu nevěřím ani slovo!“

„Uklidni se,“ řekl Cord. „Ani já nevěřím všemu, co mi lidé navykládají. Ale my už se pravdu dozvíme. Určitě pochopíte, pane, že vás teď musíme zatknout. Zatím všechno mluví proti vám. Ale slibuji vám férové vyšetřování.“

Storm přikývl. „Musíte konat svou povinnost, marshale.“

Cord přikázal mužům oddílu, aby mrtvého naložili na koně. Světlovlasý zástupce přikročil k cizinci a dloubl mu hlavní revolveru do zad. Levou rukou ho pak odzbrojil. Potom šel k hnědákovi, který s frkáním couval. Keen ho chytil za uzdu a obrátil jej. Nato ze sedlového pouzdra vytáhl krátkohlavňovou Winchestrovku. Když koně pustil, vzepjalo se zvíře na zadní. Vyděšený zástupce odskočil.

„Nasedněte,“ řekl Cord.

Storm uklidnil koně poplácáním po krku a vylezl do sedla. Podle plechové hvězdy poznal, že má před sebou městského marshala Feltu. Tak daleko od města rozhodně neměl právo ho zatknout. Protesty by však ty muže jenom ještě víc popudily proti němu.

Obklopili ho a pak vyrazili do města.

Clive Storm si nedělal iluze.

Byl v kaši - a to až po krk

+ + + + +

Clive Storm viděl nechápavé tváře lidí, kteří hleděli na tělo svého právě zvoleného starosty. Potom pohlédli na něj. Byly to zarputilé a chladné pohledy. Clive cítil jejich nepřátelství. Hrozili mu pěstmi. Dav se z chodníku blížil k němu.

Marshal Cord, který jel vepředu, se rozhlédl.

„Pozor, pánové,“ řekl. „Udělejte kolem něho kruh a nikoho k němu nepusťte.“ Potom pohlédl vpřed. „Zpátky, lidi! Ustupte. Není prokázáno, že by měl něco společného s tou vraždou. Bude spravedlivé vyšetřování. Jestli někdo z vás udělá nějakou hloupost, bude litovat.“

Muži z oddílu utvořili špalír, kterým Cord a jeho zástupce Keen spolu se zatčeným projeli až k úřadovně. Světlovlasý obr brutálně Storma přivlekl do jedné ze dvou prázdných cel a zamkl za ním. Potom se otočil.

„Kdy se do něho pustíme?“ otázal se.

„Dneska v žádném případě,“ odpověděl Cord. „Nejdřív musí vychladnout vášně. Viděl jste ty tváře? Ti lidi nejsou schopni rozumně uvažovat. Připravte starostův pohřeb, Keene. Já sestavím porotu a napíšu soudci Cumberlandovi. Ještě dnes ten dopis musí přijít do Boise City.“

Keen vrhl hněvivý pohled na zatčeného, který seděl na pryčně a pozoroval oba muže. Blondýn smlčel jedovatou poznámku a odešel. Cord ho následoval ke dveřím. Několik rozrušených mužů na čele s Normanem Darrickem chtělo dovnitř, ale Cord zavrtěl hlavou.

„Jděte domů, lidi,“ řekl. „Všechno se to vyšetří.“

S těmito slovy zavřel a zamkl dveře. Sundal si z hlavy klobouk a na chvíli se opřel o dveře, načež klobouk zavěsil na skobu a šel k cele. Přes mříže pohlédl na zatčeného.

„Nejsem si jistý, jestli vám to mohu věřit, pane,“ řekl. „Ale jestli je to, co jste tvrdil, pravda, pak jste ten největší blázen, kterého jsem kdy potkal.“

„Proč?“ podivil se Clive a vstal.

„Protože jste přiznal, že Taffa znáte, chlape,“ zavrčel Cord. „Tím jste sám strčil hlavu do oprátky. To proto jste podezřelý.“

Storm přikročil k mřížím. „Byl to tady důležitý člověk, že ano?“

„Včera ho zvolili starostou,“ odvětil marshal. „Lidé si od jeho volby slibovali hodně. Ani prezident Andrew Johnson by tu nevzbudil takové nadšení. Město stálo za Taffem takřka jako jeden muž.“

„Ale jen takřka,“ ironicky poznamenal Storm. „Jinak by ho tu asi nelynčovali. To nemáte ani stín podezření, kdo to mohl udělat?“

Tom Cord na něj vrhl zkoumavý pohled. „Máme přesnou představu o tom, kdo za tím stojí,“ odpověděl. „Proto si nejsem úplně jistý, co si o vás mám myslet. Mluvíte jako opravdový Yankee. Ale i možná to jenom dobře hrajete.“

Storm přikývl. „Pomalu to začínám chápat, marshale. Po cestě jsem zaslechl, že tento kraj je dost neklidný. Prý sem zajíždějí bandy z Texasu a páchají zde zločiny. Uslyšel jsem jméno Forrester. Dochází tu k loupežným přepadením mužů ze Severu, ale o vraždě jsem nic neslyšel. Taffa zřejmě někdo unesl proto, aby ho bez velkých řečí pověsil. Ten, kdo zná jeho životopis, si musí domyslet, že šlo o pomstu. Taff si musel mezi Jižany nadělat spoustu nepřátel.“

Cord jej propaloval pohledem. „Vy jste nějak moc dobře informován o všem, co se týká Adriana Taffa, že ano? Až moc dobře. Jestli budete takovým tónem mluvit i před porotou, tak vás šibenice nemine.“

Nakvašeně se otočil a posadil se k psacímu stolu. Vzal si papír a pero a začal psát. Clive Storm si sedl na pryčnu. Marshal působil dojmem spravedlivého muže, ale to mohl být jenom klam.

Hlavou se mu honily neveselé myšlenky.

+ + + + +

Tom Cord zalepil obálku a položil ji před sebe na stůl. Pak z kapsy vesty vytáhl kapesní hodinky a pohlédl na ně. Schoval je a vstal.

„Určitě máte hlad, co?“ zeptal se.

Clive se k němu otočil a odvětil: „Jo, to teda jo. Mám u sebe peníze.“

Cord přikývl. „Nechám vám něco přinést.“

Přišel ke dveřím a odemkl je. Když je otevřel, stál v nich Terry Keen. Marshal ustoupil a pustil zástupce dovnitř.

„Truhlář se dal do práce,“ řekl Keen. „Něco se děje, marshale. Lidi sedí v saloonech a naslouchají Stevovi Potterovi. Podle něho se příliš úzkostlivě držíte litery zákona. Nejjednodušším řešením by podle něho byla oprátka.“

„To by těm mrzákům bylo podobné,“ zavrčel Cord.

„Nedělejte si iluze, Tome,“ varoval ho Keen. „Tak jako on uvažuje hodně mužů. Vložil se do toho Malone a snaží se jim to rozmluvit. Zatím mu naslouchají, ale jak dlouho ještě?“

Cord zamyšleně přikývl. „Vím. Až jim stoupne alkohol do hlavy, tak tu budeme mít pěkný tanec. Proto musíme okamžitě poslat dopis soudci v Boise City.“

„Mám to někomu zadat?“ zeptal se Keen.

Cord na něj vrhl vážný pohled. „Jste si jistý, že by ten dopis pak do Boise City přišel?“

„Nerozumím vám, marshale,“ podrážděně řekl zástupce. „Co tím myslíte?“

Clive se bezděky narovnal.

Cordův hlas zněl chladně. „Byl jste přece Taffův osobní strážce, Keene. Při volbě jste byl můj protikandidát. Jmenoval jsem vás zástupcem jen pod tlakem veřejného mínění. To víte velice dobře. Chcete mi skutečně namluvit, že ta hvězda změnila vaše smýšlení?“

„To je neslýchané obvinění, marshale,“ zavrčel zástupce. „Dnes vás chrání hvězda, ale jednoho dne za to s vámi zúčtuju, to vám přísahám.“

„Nechcete mi dát svou hvězdu?“ chladně se otázal Cord.

„To by se vám tak hodilo,“ sykl blondýn. „Byl jste nejmocnějším mužem ve městě. Ale to se změnilo, když přišel Adrian Taff. Jeho jméno mělo váhu. Za tři měsíce město přivedl k rozkvětu. Jeho společnost dala práci mnoha lidem. A vy jste na něho začal žárlit. Byl jste proti němu a jeho volba starostou vás musela citelně zasáhnout. Ne, marshale, nedám vám svou hvězdu. Budu vás mít na očích, a když zjistím, že nějakým způsobem poškozujete zájmy tohoto města a jeho občanů, tak vás vyřídím. Na to vemte jed.“

Rozhněván opustil kancelář a práskl za sebou dveřmi. Cord zbledl. Se sevřenými pěstmi stál vedle psacího stolu a hleděl na dveře.

Clive Storm přistoupil k mřížím cely. „Vy asi nemáte lehký džob, marshale,“ prohodil. „Jak dlouho to děláte?“

„Tady ve Feltu už osm let,“ odpověděl Cord. „Za občanské války tu byl klid. Došlo tu jen k málo incidentům. Problémy začaly až po válce. Do okolí se stáhlo mnoho lumpů. Odtud je to jen kousek do Texasu, Nového Mexika, Colorada a Kansasu. Pro bandity a psance je to opravdové eldorádo. Začala se množit přepadení bank a dostavníků. Nejhorší jsou texaští povstalci majora Forrestera. Rabují a loupí v okolních státech a pak vždycky zmizí mezi svými krajany, kteří je považují za hrdiny. Pro ně je major mstitelem prohrané války. Forresterova banda jenom loupí, ale její kousky přitáhly další bandy, které se neštítí ani vražd. Nejsou to jenom bývalí vojáci Konfederace, ale i dezertéři a demobilizovaní vojáci Severu, kteří za války zvlčili. A občané při své nenávisti k povstalcům připisují i jejich zločiny Forresterově bandě. Taková je situace. Lidé tu považovali Taffa za spasitele, který zatočí s bandity. Teď z něho udělají mučedníka a já se obávám, že dojde k něčemu podobnému, jako bylo pronásledování křesťanů ve starém Římě.“

„A vy osobně, marshale? Jste pevně přesvědčen o tom, že Adriana Taff a pověsila Forresterova banda?“

Cord přistoupil k mřížím a vrhl na Clivea Storma zkoumavý pohled. „Ano, pane. O tom jsem pevně přesvědčen. Taff byl hlupák, že si vybral město tak blízko texaské hranice. Dnes v této části Texasu žijí lidé, kteří za války přišli o své majetky v Alabamě, Georgii a obou Karolínách. A ti lidé dobře vědí, že Taffova pochybná sláva je založena na násilí, teroru a vraždách. Copak jste vy sám neřekl, že má na Jihu víc nepřátel, než je zrnek písku v moři? Bret Forrester je zaslepený muž, který nepoznal, že doba se změnila. A nechce to poznat. Pro něj musela být volba nenáviděného Taffa starostou políčkem do tváře. Ten blázen! Mnohé by se mu dalo odpustit, ale tento lynč mu zlomí vaz.“

Clive Storm si rozepnul dva knoflíky košile a zajel si rukou pod ni. Jeho prsty se dotkly papíru. Cord ten pohyb pochopil špatně.

„Vy máte hlad a já tu stojím a mluvím,“ podotkl a otočil se.

Přišel ke dveřím a otevřel je. Storm chvíli uvažoval, načež zase ruku vytáhl a zapnul si košili.

Cord vyšel na chodník a okamžitě jej obklopilo několik mužů. Marshal chtěl jednoho z nich poslat do restaurace, ale muži se zdráhali. Pak přece jen kohosi našel.

Nahněván se vrátil dovnitř a zamkl za sebou dveře.

„Vypadá to, že to teď bude hodně drsné,“ zavrčel. „Obyvatelé jsou naladěni proti vám, pane.“

„Je mi líto, že jsem vám způsobil takové trable,“ řekl Storm. „Snad bych mohl přispět k uklidnění situace.“

„Vy?“ zasmál se Cord.

Viděl, jak Storm vytáhl z kapsy své červené bavlněné košile jakýsi předmět, který si pak připnul na hruď. Když Storm otevřel dlaň, Cordovi zamrzl úsměv na rtech. Marshal pomalu přikročil k mřížím a pohlédl na třpytící se hvězdu na prsou Clivea Storma.

„Vy - vy jste federální marshal?“ nevěřícně se zeptal.

Stormovi přeběhl po tváři úsměv.

„Vlastně jsem si to ještě nějakou dobu chtěl nechat pro sebe, marshale,“ poznamenal. „Ale teď mi připadá chytřejší odhalit tajemství. Má hra na schovávanou měla zatím vždy úspěch. Teď už vím, že jste důvěryhodný člověk. Nechcete si přečíst toto?“

Vytáhl papír a podal jej Cordovi mezi mřížemi.

Tom Cord jej pozorně přečetl, načež ho Cliveovi vrátil. Zavrtěl hlavou a řekl: „To je teda věc. Možná jste hrdina, pane. Chtěl jste s tím snad čekat, až vám dají na krk oprátku?“

Storm s úsměvem ukázal na zámek dveří cely.

„Ach, snad byste mohl…“

Strčil si papír pod košili a Cord odemkl celu. Marshal změnu situace ještě úplně nestrávil.

Tu se ozvalo bušení na dveře a smích.

Cord přiběhl ke dveřím a otevřel je. Z prken chodníku se právě zvedal jeden mladý, bezbranně vyhlížející muž. Na chodníku ležely talíř a hrnek a na dveřích a na prahu se lesklo rozstříknuté jídlo.

„Někdo mi nastavil nohu, marshale,“ řekl mladík.

„Chováte se jako malé děti,“ vyštěkl na smějící se dav Cord. „Ukliď to, Reubene. Ve skříni s koštětem najdeš všechno, co potřebuješ.“

Clive vyšel z cely a ze skoby na zdi si vzal opasek se zbraněmi. Připnul si ho a šel ke dveřím. Muži vytřeštili oči a sáhli po zbraních, ale Tom Cord je zchladil: „Žádné hlouposti, chlapi. Pan Storm je federální marshal, kterému vystavilo plné moci pět guvernérů.“

Muži na něj nevěřícně hleděli.

„Málokdy jsem viděl tak tupé ksichty,“ prohodil Cord. „Pojďte, marshale! Zvu vás na něco dobrého.“

Muži za nimi zaraženě civěli, když kráčeli po North State Street k restauraci na rohu. Potom se rozeběhli do města, aby pověděli všem ostatním, co je Storm zač.

Mladý kreol si z kanceláře přinesl koště a začal zametat chodník.

+ + + + +

V saloonu Union, který stál naproti restaurace, panoval čilý ruch. Muži u oken nevěřili vlastním očím,

když uviděli, jak Tom Cord kráčí bok po boku s cizincem, kterého předtím zamkl do vězení.

Než se probrali z šoku, vtrhl dovnitř muž, který patřil k lidem z Cordova oddílu. Prodral se k Terrymu Keenovi, který stál u pultu, a vyhrkl: „Mám neuvěřitelnou novinu. Tom Cord toho cizince pustil. Ten Storm je federální marshal. Má hvězdu a papíry.“

Zástupce okamžitě zbledl. „Ty jsi namol, Baldwine.“

„Právě jsme je viděli,“ potvrdil Baldwinova slova jeden z mužů u oken. „Šli se najíst.“

Většina lidí nyní chvatně zaplatila, opustila saloon a přidala se k davu, který se srotil před restaurací a byl stále větší a větší. Keen pohlédl k druhému konci pultu, kde stál druhý Taffův osobní strážce. Vyslal mu tichý signál a hodil pár mincí na pult. Potom i on opustil saloon. O pár okamžiků později se Norman Darrick objevil vedle něj.

„Co to znamená, Terry?“ přidušeně se zeptal.

Keen pokrčil rameny. „Nemám tušení, Normane,“ odvětil. „Ale přijdu na to. Vždyť i já nosím hvězdu.“

„Třeba tudy projíždí jenom náhodou,“ podotkl Darrick.

Keen zavrtěl hlavou. „To rozhodně ne, Normane. Pak by hned vyložil karty na stůl. Ta historka s údajným kamarádem z války, který má farmu poblíž Claytonu, byla kamufláž. Jeho cílem byl Felt.“

„Ale to je přece teď úplně jedno. Kvůli Adrianovi určitě nepřijel. Za tím musí být něco jiného.“

„Neztrácej nervy,“ sykl Keen. „Brzy se dozvíme, na čem jsme.“

„A naše plány?“ zeptal se Darrick. „Co když zůstane ve městě?“

„To se ještě uvidí,“ zavrčel Keen. „Zítra musí přijet muži, které si objednal Adrian. Než sem přijedou, budu už vědět víc a pak uvidíme.“

„A do té doby?“

„Za dvě hodiny přijede dostavník, Normane. Nespouštěj z očí dostavníkovou stanici. Já počkám v kanceláři na Toma Corda a toho federála. Ještě dneska budeme vědět, co dál.“

Sešel z chodníku a pomalým krokem se vydal po North State Street k úřadovně. Když do ní vešel, mladý kreol právě dával koště do skříně.

„Vypadni, ty kryso,“ zavrčel blondýn. „Radím ti, abys zmizel z města, jinak tě odtud dostanu sám.“

Reuben Vail se přikrčil a vytratil se ven.

Terry Keen na něj pohrdavě hleděl.

+ + + + +

O hodinu později se Tom Cord a Clive Storm rozloučili před jídelnou. Zatímco Storm šel do stáje, aby pak v sedle svého hnědáka opustil město, zamířil Cord do své úřadovny. Tam se posadil za svůj psací stůl a roztrhal dopis soudci Cumberlandovi.

„Aspoň nám ubyla práce,“ prohodil ke Keenovi, jež seděl naproti němu.

Keen přikývl. „Už jsem slyšel, marshale. „Jste si jistý, že ty jeho dokumenty jsou pravé? Proč nám to neřekl hned?“

„Asi to byl taktický manévr,“ odvětil Cord. „O jeho totožnosti není

pochyb. Na tom dokumentu jsou podpisy a razítka pěti guvernérů.“

Keen si zahvízdl. „A sakra! To musí mít nějaký zatraceně důležitý úkol.“

„To taky má,“ přisvědčil Cord. „Má se postarat o klid a pořádek na hranicích. Jinými slovy, je tu kvůli Forresterově bandě a tomu ta jemnému Sokolovi.“

Keen na něj vrhl nevěřícný pohled. „To přece nemůže být pravda. To chce sám vyčistit kraj od rebelů?“ Zasmál se a plácl se po stehně. „To je ten nejlepší vtip, jaký jsem slyšel, Tome.“

„Podceňujete toho muže, Keene,“ řekl marshal. „Už jsem pár takových potkal. Jsem si jistý, že vás ten smích ještě přejde. A ještě něco: Pan Storm bude mít ve Feltu všechno, co bude potřebovat. Je odkázán na naši podporu, Keene, protože jeho pravomoci končí na hranicích jakéhokoli města. Jestli bude potřebovat vás, tak mu budete k dispozici, jinak se postarám o to, aby vám tu hvězdu zase sebrali. Je to jasné?“

Zástupce se toporně zvedl z křesla. „Mluvil jste jasně, marshale,“ řekl rozrušeným hlasem. „Jestli bude honit Forresterovu bandu, tak má mou plnou podporu. Ale dávejte si pozor. Právě jste mi podruhé vyhrožoval. Jestli mi ještě jednou šlápnete na prsty, tak vás pošlu k čertu.“

S těmito slovy opustil kancelář.

Tom Cord jeho výhrůžku nebral na lehkou váhu.

Věděl, že se před svým zástupcem musí mít na pozoru.

+ + + + +

Slunce stálo na vrcholu své dráhy.

Clive Storm pohnal svého hnědáka do stínu topolu a slezl ze sedla. Zvedl laso i uřezanou oprátku a oboje si zamyšleně prohlédl. Pak to smotal a schoval do jedné ze svých sedlových kapes.

Potom začal prohledávat zem. Stopy ukazovaly, že se jednalo o větší skupinu jezdců. Jeden z koní musel mít uvolněnou podkovu, protože se zaryla obzvlášť hluboko do země. Clive se znovu vyšvihl do sedla a vydal se po stopách. Zhruba dvě stě yardů vedly podél břehu Beaver River, načež se mezi stromy prudce stáčely na jih, k texaské hranici.

Zdupaná tráva už se částečně narovnala. Přesto byly stopy zřetelné. Po několika mílích se Clive ocitl na texaské půdě. Poblíž Coldwater River se stopy dělily. Čtyři jezdci jeli dál k řece, zatímco ostatní se vydali směrem na západ, k hranici Nového Mexika.

Clive sesedl z koně a pozorně si prohlédl stopy. Otisk uvolněné podkovy patřil jednomu z oněch čtyř jezdců, kteří se odpojili od hlavní skupiny. Clive znovu nasedl a vydal se po těchto stopách.

Mezi stromy se blížil k řece. Půda byla nyní tvrdší a kamenitější a stopy tudíž nezřetelnější. Přesto nebloudil. Cestu mu ukazovaly polámané větvičky keřů a kamínky vyvrácené kopyty. Na břehu Coldwateru byla stopa opět viditelnější. Vedla k brodu. Storm vjel do mělké vody a přebrodil řeku. Na druhém břehu hned našel stopy. Náhle zastavil a seskočil ze sedla. Málem by tu podkovu přehlédl. Sklonil se a zvedl ji. Vzal si také dva pokřivené čepy z podkovy.

Zamyšleně si ty předměty, které mohly být důkazem vedoucím k vrahům Adriana Taffa, prohlížel. Nyní už nepochyboval o tom, že se jednalo o texaské bandity.

Vstal a šel k hnědákovi. Se zarputilým a odhodlaným výrazem ve tváři uložil svůj nález k oprátce do sedlové kapsy. Chtěl znovu vylézt do sedla, když tu uslyšel křupnutí ulomené větve. Pohlédl směrem, odkud se ten zvuk ozval - a v tom momentě ucítil náraz do levého nadloktí. Málem ho ochromila palčivá bolest. Od skal za řekou se odrážel třesk výstřelu. Storm se vyšvihl do sedla a otočil hnědáka. Po rameni mu tekla krev, když vyrazil do křoví.

Padly další tři výstřely. Kulky prosvištěly listím vedle něj, ale jemu neublížily. Přikrčen ke krku zvířete jel křovím. Větve keřů mu sdíraly kůži z hlavy.

Snad kvůli tomu si příliš pozdě všiml ležícího, napolo ztrouchnivělého kmene, který kdysi v pádu smetl část křoví, takže tam nyní byla mýtinka. Hnědák o kmen zakopl a skácel se na zem. Clive se v posledním okamžiku vrhl ze sedla a tvrdě dopadl na pravé rameno. Kůň se s frkáním postavil na nohy a běžel dál.

Clive se pomalu sbíral ze země. Tu za sebou uslyšel pronásledovatele. Do ztrouchnivělého dřeva kmene se s drnčením zavrtal šíp. Clive vytáhl z pouzdra revolver a natáhl kohoutek. Mezi větvemi se objevila zkřivená apačská tvář.

Storm neváhal ani na vteřinu. Zmáčkl spoušť a trefil indiána mezi oči. Rudoch se vzepjal a pak spadl na zem. Clive běžel vrávoravým krokem ke skalám na břehu řeky. Za běhu se držel za zraněnou levou ruku. Za ním hvízdaly kulky a svištěly šípy. Z posledních sil se vrhl za balvany, převalil se na břicho a pohlédl na křoví.

Byly to Mescalerové a Clive je slyšel přijíždět. Počínali si při tom velmi šikovně a odřízli mu cestu k jeho koni. A nevěděli jen o jeho koni, nýbrž i o jeho revolveru. Za ním strměla skála a k řece už se nedostal.

Byl v pasti.

+ + + + +

Norman Darrick seděl v pleteném křesle u vchodu saloonu Union a kouřil. Když přijel dostavník, vstal a opřel se o opěrný trám verandy. Dostavník projel kolem a zastavil u stanice. Pozorně sledoval, kdo vystupuje. Byli to dva muži a dvě ženy, všichni kolem padesátky. Muži, které očekával Adrian Taff, tedy nepřijeli.

Darrick opustil chodník a vydal se prašnou Main Street k saloonu Sunshine. Zde nyní, v pravé poledne, vládl čilý ruch. Prodral se k pultu a objednal si drink. Při tom pohlédl na Terryho Keena a neznatelně zavrtěl hlavou.

Keen zavřel oči a dal mu tím najevo, že rozumí. Vzal si svou sklenici a šel k jednomu stolu, u něhož živě debatovalo několik občanů. Probírali otázku, kdo má být po Taffově zavraždění starostou města. Bylo to pouhý jeden den po Taffově zvolení

a oni si nevěděli rady. Keen zůstal stát za židlí Jacka Malonea. Naslouchal bankéři Wingateovi, který se právě ujal slova.

„Musíme se podívat skutečnosti do tváře, pánové,“ řekl tělnatý, stále poněkud nervózně působící muž. „Městská rada musí ještě dnes zasednout a jmenovat kandidáta, který se provizorně ujme úřadu. Později mohou proběhnout volby. Momentální situace vyžaduje rázné řešení.“

„A koho byste navrhoval, pane Wingate?“ zeptal se Gunsmith.

„V úvahu připadá pouze jeden muž,“ odvětil bankéř. „Adam Spock. Musí se vrátit do funkce. Koneckonců v ní byl do včerejška a vyzná se. Kromě toho je jediný z nás, kdo má na úřadování čas. Práce na pile může pokračovat i bez něj.“

Hubený Moritz Pratt, vydavatel novin „Felt Chronicle“, se suše zasmál. „Vy optimisto,“ prohodil. „To vážně věříte, že Spock si bude hrát na záchranáře, když jste ho včera zbavili funkce? Kdo z nás by přijal tak trapný návrh?“

Pár mužů přikývlo.

Terry Keen si odkašlal. „Spock by vás poslal někam,“ poznamenal. „Možná můj názor není příliš důležitý, ale jediný muž, který je momentálně po ruce, je patrně pan Malone. Je energický a činorodý a má v našem městě značnou autoritu. A šance, že při pozdějších volbách získá nutný počet hlasů, je velmi vysoká. Ušetřili byste si tím trapné chvilky při přemlouvání Spocka.“

Malone se otočil a užasle pohlédl na Keena.

„To by bylo řešení,“ uznal bankéř.

Malone byl v rozpacích, když i ostatní přítomní začali nadšeně přikyvovat. „Nevím, co k tomu mám říct, pánové. Přirozeně bych to považoval za velkou čest ujmout se své občanské povinnosti, ale vy všichni znáte mou minulost. Býval jsem hráč, který si v kartách vydělal na normální živobytí. Některým lidem ve Feltu se to moc nelíbí.“

„Dokážu si představit, že tyto lidi během přechodného období přesvědčíte o opaku a získáte je na svou stranu, pane Malone,“ podotkl bankéř a rozhlédl se dokola. „Pánové, navrhuji, abychom ihned se po pohřbu setkali ve škole a dohodli se tam. Souhlasíte?“

Odpovědí mu byl spontánní souhlas.

Malone vstal. „Pánové, dovolíte, abych se vzdálil? Je to na mě všechno moc rychlé a překvapivé. Musím si to v klidu rozmyslet.“

Uklonil se a odešel. Keen hleděl za ním, když po schodech kráčel do své kanceláře. Nahoře se Malone ještě jednou otočil. Pohledy obou mužů se střetly.

Keen se usmál.

+ + + + +

Clive Storm si nedělal žádné iluze.

Jeho situace byla více než kritická. Mescalerové měli zálusk na jeho skalp a on měl jenom revolver. Nic víc. A stál proti přesile. Winchestrovka byla v sedlovém pouzdře a tím pádem pro něj byla nedosažitelná, jelikož mezi ním a jeho koněm byli indiáni.

Navíc ztratil mnoho krve a zranění mu způsobovalo velkou bolest. Upřímně řečeno, jeho osud byl zpečetěn, protože neměl možnost uniknout. Byl však rozhodnut neprodat svou kůži lacino.

V listí šelestil vítr. Ten zvuk byl tak silný, že přehlušil všechno ostatní. Jelikož indiáni byli i tak mistři v plížení, neprozrazovalo naprosto nic jejich pozici. Clive tam stál, těžce oddechoval a čekal. Srdce mu divoce bušilo. Clive si přitiskl pravou dlaň na roztrhaný a zakrvácený levý rukáv, pod nímž ho pálila rána. Neustále z ní tekla krev. Tu instinktivně vytušil nebezpečí a rozhlédl se.

Jeden Mescalero, který tam vylezl z druhé strany, stál s nožem v ruce na okraji strmé, zhruba patnáct stop vysoké stěny a chystal se ke skoku. Clive tasil těžký revolver a zmáčkl spoušť. Apač se právě odrážel pravou nohou. Kulka ho zasáhla do prsou. Clive jen tak tak odskočil, jinak by na něj spadlo tělo. To nyní leželo podivně zkrouceno mezi kamením.

Vůkol se ozval děs nahánějící jekot. Clive si opět uvědomil, proti jaké stojí přesile. Měl již pouze čtyři kulky, protože rezervní munice byla v sedlových kapsách. Opatrně se proplazil mezi kameny ke skalní stěně a podél ní se vydal k řece. Tam se se zasténáním zastavil.

Jak správný to byl nápad, se ukázalo hned o minutu později. Mezi větvemi jednoho keříku spatřil čtyři Mescalery, kteří se plížili k místu, kde předtím byl. Když jej nalezli opuštěné, ostražitě se rozhlédli. Dva z nich měli pušky, jeden šípy a luk a poslední opeřený oštěp. Očima prozkoumávali půdu. Pomalu se k němu blížili.

Clive věděl, že je nesmí pustit příliš blízko. Proto na jednoho z nich zamířil a vypálil. Kulka Apače srazila k zemi. Clive potom vypálil na dalšího z nich. Zasáhl jej a indián se svezl po skále. Tím byli vyřazeni bojovníci s puškami. Zatímco jeden ze zbývajících dvou rudochů vrhl na Clivea oštěp, který zůstal vězet ve větvoví těsně vedle Storma, ukryl se lukostřelec za balvan.

Mescalero, který Clivea minul oštěpem, nyní vytáhl tomahawk a s jekotem vyrazil vpřed. Clive mu vpálil kulku do prsou. Jekot utichl. Indián se skácel těsně před jeho keřem.

Clive při střelbě koutkem oka zaregistroval pohyb a vzápětí se do levého ramene zavrtal opeřený šíp. Těsně pod kloubem mu vytryskla ostrá bolest. Všechno se mu točilo před očima.

Jakoby skrze rudou, kypící mlhu spatřil Mescalera, který se k němu blížil. Z posledních sil zvedl ruku s revolverem a zmáčkl spoušť. Nepoznal už, zda trefil či nikoli. Před očima se mu míhaly pestré záblesky.

A pak ztratil vědomí.

+ + + + +

Ve Feltu toho dne nikdo ani nepomyslel na to, že by si hleděl své obvyklé práce. Mezi dvanáctou a jednou hodinou se vyprázdnily oba saloony. Lidé šli domů, naobědvali se a oblekli se na pohřeb.

Tom Cord pověřil mladého kreola tím, aby vykopal Taffovi hrob. Reuben Vail dokončil svou práci a stáhl se i s nářadím do křoví u hřbitovní zdi. Tam seděl ve stínu a krájel si čerstvý chleba. Tak čekal na smuteční průvod, aby to divadlo mohl sledovat z bezprostřední blízkosti.

V saloonu Sunshine uklízeli barmani a tanečnice. Připravovali se na nával po pohřbu. Jack Malone seděl ve své kanceláři a prohlížel jakési papíry, když tu se ozvalo klepání na dveře.

„Dál!“ zvolal a vzhlédl.

Byl to Terry Keen, který vstoupil dovnitř s kloboukem v ruce.

„Ruším?“ otázal se.

Malone zavrtěl hlavou. „Posaďte se, Keene. Očekával jsem vás.“

Zástupce mávl rukou a přistoupil blíž. „Nemám moc času, pane Malone. Za půl hodiny začne obřad. Ten návrh, který jsem předestřel městské radě, vás pravděpodobně překvapil.“

Malone přikývl. „Ovšemže, Keene. I teď přemýšlím nad tím, co jste tím sledoval. Irituje mě, že ten návrh přišel právě od vás. Ve velké hře, kterou tady chtěl rozehrát Adrian Taff, jsem byl pravděpodobně jediným nevypočitatelným faktorem.“

Keen se usmál. „A to je přesně ten důvod, pane Malone. Už na začátku jste Taffa prohlédl a nespouštěl jste ho proto z očí. V životě jsem potkal už mnoho hráčů, ale žádný z nich se ani nepřiblížil vašemu formátu a nejednal tak cílevědomě jako vy. Taff si chtěl toto město podrobit a já bych vsadil svůj poslední dolar na to, že vy jste měl zálusk na to samé, než se objevil on. Abych to zkrátil, pane Malone: Taffův vzestup by mně a Normanu Darrickovi přinesl určité výhody. Jeho smrt změnila situaci. Teď máte navrch vy. A já bych se rád přidal na tu správnou stranu. Měl byste zájem?“

„Možná, Keene. Jaká jsou vaše očekávání?“

„Rád bych se stal oficiálním marshalem tohoto města, pane Malone, „ odvětil Keen. „Všechno ostatní nechám na vaší velkorysosti. Jestli přijmete úřad starosty, pak vás jako marshal podpořím za jakékoli situace. Jmenoval bych svým zástupcem Normana Darricka a zbytek by byl hračkou.“

Malone se usmál. „Zdá se, že zapomínáte na to, že jednoho marshala už máme. Včera byl znovu zvolen.“

„Žijeme v drsné době a každý den se něco přihodí,“ chladně podotkl Keen. „I Tom Cord může mít pech a vběhnout té rebelské sebrance do náruče. Jestli koupí kulku, pak bude celý Felt věřit, že vrahové jsou za hranicí.“

„A co ten federální marshal, který se tu objevil?“

„Ten je akceschopný jen potud, pokud mu to dovolí městský marshal,“ odvětil Keen. „Uvnitř města nemá žádnou pravomoc. Tam mu nepomůže ani těch pět guvernérských pečetí. Kromě toho se do bubínku revolveru vejde víc než jeden náboj a povstalci jsou všude.“

Malone vstal a přistoupil k malému sejfu. Otevřel ho a vytáhl odtud kožený váček, který hodil Keenovi. Zástupce jej chytil a potěžkal ho v ruce.

„Mám čuch na správné lidi,“ poznamenal s úsměvem.

Malone vytáhl ještě jeden menší váček a zase sejf zavřel. Přistoupil ke Keenovi a podal mu i tento váček. „Pro Darricka,“ řekl.

Keen schoval váčky a nasadil si na hlavu klobouk.

„All right, pane Malone! Pojďme nato!“

Pak odešel ven.

Malone ještě drahnou chvíli hleděl na zavřené dveře.

+ + + + +

Na Coldwater River se od skal odrazila ozvěna výstřelů. Mescalerové strnuli. Pouze několik kroků je ještě dělilo od kořisti, toho bílého muže, který bojoval o život jak bersekr. Teď už se ale k němu nedostanou. Křovím se totiž řítili jezdci. Mescalerové ani nestačili přiběhnout ke koním, které měli schované mezi stromy.

Hledali spásu v útěku, ale jezdci je dohnali a pobili je. Nenechali naživu ani jednoho z nich. Takový byl jejich hněv. To divoké a tvrdé mužstvo vedl Elmo Morgan. Mescalerové jim uloupili čtyři koně z jejich dvacet mil na jih vzdáleného ranče M v kruhu. Caleb Morgan, nejstarší syn rančera, se potom i s částí mužstva vydal po stopách Apačů.

Dva jezdci nyní přiváděli uloupené koně, zatímco další muži prohledávali křoviny, v nichž se - jak se obávali - možná ještě schovávali nějací Apači. Jeden z nich našel Clivea Storma, jenž se v bezvědomí choulil u skály.

„Hej, lidi,“ zvolal. „Tady leží federální marshal. Hm, ten to ale koupil.“

Jezdci sesedli z koní. Také Elmo Morgan, tělnatý a podsaditý muž okolo třiceti, seskočil ze sedla a vydal se tam. Klekl si ke Stormovi a na chvíli se zahleděl na hvězdu na jeho košili. Potom vytáhl nůž a nařídil jednomu z mužů, aby raněného posadil. Zatímco onen chlapík Glivea podepíral, nařezal Elmo šíp za špičkou tak, že se zbytek dal snadno odlomit. Pak se zapřel kolenem Stormovi o hruď a prudce šíp vytrhl.

Jeden z kovbojů přinesl obvazy. Svlékli federálnímu marshalovi košili a Morgan jej ovázal. Potom vstal.

„Naložte ho na koně a pevně ho k němu přivažte,“ přikázal svým lidem. „Ale opatrně. Odvezeme ho na ranč. Doyle, ty pojedeš do Texline a přivedeš odtud doktora.“

Kovboj nasedl na svého koně a vyjel. Jeden z mužů si vzal Elma Morgana stranou.

„Proč ho prostě nenecháš odvézt do města, Elmo?“ otázal se. „Co myslíš, že řekne tvůj otec, když mu na ranč přivezeš federálního marshala. To se mu nebude moc líbit.“

„To je možné, Barte,“ odvětil Morgan. „Ale jen si toho muže prohlédni. Kdo by se o něho v Texline postaral? Ten nějakou dobu potřebuje klid a péči, až ho doktor ošetří. Vím, co si myslíš. Velice pravděpodobně to je Yankee, ale v tomto okamžiku je to jenom poraněný člověk, který potřebuje pomoc. Copak ti to neleze do té tvé palice?“

Bart Landon, Morganův předák, se poškrábal na hlavě.

„Ale ano, Elmo,“ poznamenal a zazubil se.

Kovbojové naložili federálního marshala přes sedlo jednoho z koní a lasem ho přivázali k sedlu. Elmo

Morgan přišel ke svému grošákovi a nasedl. Naposledy pohlédl na mrtvé Apače a pak dal znamení k odjezdu.

Clive Storm o ničem z toho nevěděl.

+ + + + +

Na Taffův pohřeb přišel celý Felt.

Reuben Vail to vše mohl ze svého místa dobře sledovat. Se zadostiučiněním se díval, jak dřevěná rakev klesá do hrobu. Smuteční hosté prošli kolem hrobu. Pak začali na víko rakve házet hlínu. Dokonce i dívky ze saloonu Sunshine přišly. Byla mezi nimi i překrásná, černovlasá Rhonda Benteenová, která pracovala pro Jacka Malonea jako zpěvačka. Za dva měsíce, co byla ve městě, dokázala zamotat hlavu všem mužům ve Feltu.

Když lidé opustili hřbitov, vzal si kreol své nářadí a vydal se k hrobu. Než slezl dolů, rozhlédl se, ale nikoho nespatřil. Začal se přehrabovat v hrstech zeminy, kterou tam naházeli lidé, až našel malou papírovou kuličku, kterou tam někdo hodil s hlínou.

Rozložil ten papír a uhladil ho. Potom přečetl to krátké sdělení. Pak je zase skrčil a dvěma prsty ho zastrčil do dutiny pod rakví. Nato vylezl ven a zaházel hrob. Nakupil zeminu do tvaru mohyly, nahoru zarazil dřevěný kříž a nakonec si krumpáč a lopatu dal na rameno.

„To by bylo, pane Taffe,“ zavrčel a odešel pryč.

+ + + + +

Tom Cord a Terry Keen seděli naproti sobě v marshalově úřadovně.

Zatímco marshal hleděl zamračeně před sebe, Keen si čistil nehty. Při tom pozoroval Corda, který si vůbec nevšímal jeho přítomnosti.

„Proč vlastně nejste ve škole, Tome?“ zeptal se Keen. „Městská rada přece zasedá právě tam.“

„Už se mě napoučovali dost,“ zavrčel marshal.

Keen se předklonil. „Ale váš hlas má stále dostatečnou váhu na to, aby vaše eventuální námitky jednoduše nesmetli ze stolu.“

„Proti čemu námitky?“ odtušil Cord. „Námitky proti tomu, že Malone je bývalý hráč? Město potřebuje starostu a zatím neexistuje nic, co by Maloneovi mohlo vyčíst. Přinejmenším není horší než všichni ostatní ve městě. A mně budě dělat méně problémů než Adrian Taff.“

„Vy ho nenávidíte, že ano?“

„Ale ne, Keene,“ odpověděl Tom Cord. „Nenávidět už jsem se odnaučil. Ale znechucoval mě Taffův mýtus hrdiny. V mých očích to byl za války jen brutální a chladnokrevný vrah. Pro Felt by byl jako bolestivý vřed, proto jsem byl proti němu.“

„No, ten problém se šťastně vyřešil,“ ironicky podotkl Keen.

Cord sebou trhl. „Vy hlupáku,“ odsekl. „Taff by tomuto městu přinesl neštěstí, ale to neznamená, že schvaluji jeho vraždu. Naopak, následky mohou být katastrofální. Přál bych si, abychom jeho vrahy dostali před soud, protože dokud se tak nestane, budou se hranice kolem nás podobat soudku prachu. Já…“

Odmlčel se a pohlédl ke dveřím, které se otevřely. Stál v nich Reuben Vail se zamaštěným a roztřapeným kloboukem v ruce.

„Jsem hotov, marshale,“ řekl, přičemž se vyhnul tomu, aby pohlédl na Terryho Keena, který se na něj temně mračil.

„Fajn, Reubene,“ přátelsky řekl marshal a dal mu deset dolarů. „Podepiš mi stvrzenku, ať mi ty peníze městská rada proplatí. Poptám se, jestli někdo nemá nazbyt pár věcí, které by ti seděly. Při pohřbu jsi nebyl zrovna reprezentativně oblečený.“

Mladý kreol podepsal doklad a poděkoval se.

Když odešel, zavrtěl zástupce hlavou. „Já vám nerozumím, Tome. Proč na toho pobudu berete tolik ohledů? Ta chatrč, ve které žije, se už dávno měla strhnout. Je to hanba Feltu a poškozuje obraz města. Každý cestující si to myslí. Takový somrák. A navíc je to rebel. Právě teď, po tom lynči, bysme ho měli vyhnat pryč, než ho někdo rozmáčkne jako veš.“

Cord na svého zástupce vrhl chladný pohled. „Vím, že byste to rád provedl, ale jste tady od toho, abyste tomu zabránil, Keene. Kvůli tomu totiž nosíte hvězdu. Je čas jít na obchůzku.“

Keen vztekle vstal. Ve dveřích se otočil.

„Ach, napadla mě ještě jedna věc,“ prohodil. „Vyprávět vám, že mi připadá, že nemáte příliš velký zájem na nalezení Taffových vrahů, považuji za marné. Ale zdá se mi, že se někdo zabydlel v té opuštěné boudě na Beaver Creeku. Kočí dostavníku viděl nad kopcem kouř. Divil se tomu. Zatím tam přebývali nanejvýš lovci, které překvapilo špatné počasí.“

Cord vyskočil. „A to mi říkáte teprve teď?“

„No ano! Může to mít i zcela prozaické vysvětlení,“ mínil Keen. „Po obchůzce se tam můžu podívat.“

„To si vezmu na starost já sám,“ zabručel Cord a strhl svůj zbraňový opasek ze skoby. „Zamkněte tu, než odejdete na obchůzku.“

„Nechcete si radši vzít někoho s sebou?“

Cord zavrtěl hlavou. „Ta chata je tak malá, že je v ní místo nanejvýš tak pro dva lidi. Děláte, jako byste měl obavy o mé zdraví.“

Připnul si opasek a nasadil si na hlavu klobouk. Beze slova pak vyběhl ven. Keen přikročil k oknu a hleděl za ním. Na jeho rtech se objevil chladný úsměv. Dostavník už mezitím odjel. Nebezpečí, že by Cord potkal vozku, tedy neexistovalo. Keen kroutil hlavou nad tím, jak snadno marshal skočil na tu lež. A jeho, Keena, dokonce nechal tady, takže bude mít perfektní alibi.

Terry Keen byl více než spokojen.

Jeho velká hra začala.

+ + + + +

Elmo Morgan stál na verandě hlavního domu. Díval se na oba jezdce, kteří se blížili k ranči, a škrábal se na hlavě. Necítil se úplně ve své kůži. Přesto na Barta Landona hleděl se vzdorem ve tváři. Předák dohlížel na přestavbu sýpky. I on si všiml obou jezdců a zazubil se na Elma.

Elmo Morgan se zahákl palci za svou koženou vestu a sešel po schodech verandy. Oba jezdci seskočili ze sedel a přenechali své koně kovboji, který je odvedl do stáje.

Caleb Morgan pohlédl na svého syna. „Už jste zpátky?“

Byl to vysoký, silami překypující muž kolem padesátky, který tvrdou rukou vládl ranči M v kruhu a od svých dospělých synů požadoval stejnou práci, jakou ukládal poslednímu kovboji ze svého mužstva.

„Dostihli jsme je na Coldwater River,“ odvětil Elmo.

„Ztráty?“

Elmo zavrtěl hlavou. „Dočista jsme je smetli. Vypadalo to, že to bude trvat delší dobu, ale zastavil je jeden federální marshal, který jim zkřížil cestu. Patrně měli zálusk na jeho koně, ale on musel bojovat jako ďábel. Na poslední chvíli jsme ho zachránili.“

„Federální marshal?“ užasl Caleb Morgan. „Řekl, co tu hledá?“

Elmo se poškrabal za uchem.

„Byl v bezvědomí, když jsme ho našli. Odnesl to dost škaredě. Šíp ho trefil do ramene a kulka mu prostřelila nadloktí. Provizorně jsme ho ošetřili. Doktor ho ošetřil. Teď spí. Zatím se ještě neprobral.“

Caleb na něj hleděl jako opařený.

„Dicku,“ zavrčel. „Pověz mi, chlapče, jestlis slyšel to samé, co já! Odpověz!“

Richard Morgan, Elmův o čtyři roky mladší bratr, zbledl.

„Jen klid, tati,“ koktal. „To je určitě zase jeden z Elmových vtipů. Znáš ho přece. Federální marshal na našem ranči, hahaha!“

Caleb Morgan zpražil svého syna ostrým pohledem. „Víš, že ve Feltu unesli Adriana Taffa a za městem ho jenom tak oběsili?“ sykl. „Je ti jasné, že Yankeeové velice dobře vědí, kdo to takto běsnil? Rozpoutají teď na Breta Forrestera nelítostnou štvanici. Každým dnem, každou hodinu tu může vypuknout peklo. Ti to nenechají jenom tak. Možná že ten federální marshal je nějaký jejich čmuchal. Vždycky jsem majorovo chování toleroval, ale tentokrát zašel příliš daleko.“

„Poslouchej táto,“ přerušil Elmo svého otce. „Ten chlápek tam venku by zemřel jako pes, kdybychom ho nevzali s sebou. Možná je to marshal Yankeeů, ale je to běloch, kterého chtěli rudoši sejmout. Ty bys ho tam snad nechal ležet?“

„Samozřejmě že ne,“ zaklel Caleb Morgan. „Ale odvezl bych ho do Texline. Ať se něho starají tam. Ještě pořád to nechápeš? Jsme Jižané, ale toto je naše nová vlast. Texasana Forrestera ukryjí před těmi dráby a pro nás bude proklatě těžké držet se zpátky. Jak si myslíš, že ti lidé budou reagovat na to, až jim doktor řekne, že jsme tu pečovali o yankeeského marshala? Kde je? Chci ho vidět.“

„Leží v mém pokoji,“ odvětil Elmo. „Je mi líto, tati!“

Rančer vtrhl do domu.

„A sakra,“ zasténal Elmo. „Představoval jsem si to snazší.“

Richard si vytáhl doutník. Jeho ruce se při tom lehce třásly. Elmo si toho všiml a pohlédl na něj.

„Co se stalo s Taffem?“

Richard pokrčil rameny. „Minulou noc. V Texline se o ničem jiném nemluví. Vyprávěl mi o tom jeden chlapík, který tudy projížděl. Oslavovali tu zprávu jako nějaký svátek.“

Byl tak nervózní, že mu dělalo problémy zapálit si doutník. Elma to dojalo, a tak položil svému mladšímu bratrovi ruku na rameno.

„Vzchop se, Dicku. Vím, žes byl minulou noc pryč. Okolo třetí hodiny ještěs nebyl v posteli. Radši se teď od svých přátel drž stranou. Ani se tě nebudu ptát, kdes byl. Každý ví, že Morrie Stoddard patří do nejužšího kruhu kolem majora. Drž se od nich zpátky, Dicku. To přátelství tě může stáhnout pod vodu. I kdyby si Taff takový osud tisíckrát zasloužil, tak ten lynč byla obrovská chyba. A přivézt sem federální marshala taky nebylo zrovna dvakrát chytré. Doufám, že táta to ještě nějak vyžehlí. Pojď dovnitř, Dicku.“

Vešli do velké haly a odtud se vydali do obývacího pokoje.

Tam se posadili a čekali na návrat otce.

+ + + + +

Caleb Morgan tiše otevřel dveře a nahlédl štěrbinou dovnitř. Slyšel neklidný dech spícího muže. Vklouzl dovnitř. Na špičkách přistoupil k posteli a zastavil se u pelesti. Jeho pohled padl na smělou tvář, ve které se ovšem odrážely prožité nesnáze. Díky horečce byla zalita potem. Rančer poněkud bezradně pohlédl na spícího muže, načež se obrátil, aby opustil místnost. V tom se však zarazil, jako by přimrzl k podlaze.

Ta tvář!

Vzor na tapetě vedle dveří se mu náhle zamlžil a on viděl něco zcela jiného. Pane Bože, je to možné? Před očima mu vyvstala strašlivá scéna. Hořící domy, kouř valící se ulicemi Atlanty, který jej, plukovníka Morgana z 8.1ouisianského pluku, pálil v očích a dráždil mu plíce.

Generál Hood se musel města vzdát a 8.1ouisianský pluk patřil k jednotkám, které kryly ústup a bojovali s postupujícími oddíly Unie pod generálem Shermanem.

Och, ano - Caleb Morgan si na to všechno vzpomínal. Nalevo a napravo od něj se káceli k zemi jeho stateční muži. Bránili se proti oddílu kavalerie Severu vedenému kapitánem, který se snažil proniknout do města. Kapitán nechal zatroubit k útoku a se svými jezdci vyrazil jako bouře proti francouzským kreolům a tělnatým Irčanům z osmého pluku z Louisiany.

Při boji muže proti muži Caleb Morgan bojoval s tím mladým kapitánem, byl poražen a zajat. Odvezli ho do tábora, kde musel snášet bídu a pokoření poražených - a to celých deset měsíců. Dvakrát se neúspěšně pokusil uprchnout, než se mu to konečně povedlo.

Caleb Morgan se vrátil k posteli. Ano, tento federální marshal byl ten kapitán, který ho porazil v bitvě o Atlantu. Měl tu tvář znovu před očima. Nezměnila se, jen na ní zanechala stopy horečka.

Rančer sevřel železnou pelest postele tak pevně, že mu zbělely prsty. Prudce se otočil a rázným krokem odešel ven. Práskl za sebou dveřmi. Venku se musel chytit zábradlí.

Zmocňoval se ho hněv a on se jen stěží dokázal kontrolovat.

Na schodech zaregistroval pohyb. Jeho dcera šla nahoru. Nesla mísu s vodou a přes rameno měla nějaké kusy plátna. Když ho uviděla, usmála se.

„Ahoj, tati!“

„Pakuj se dolů!“ zařval na ni. „Běž do kuchyně, tam, kam patříš. A jestli tě někdy uvidím s tím Yankeem, tak se zapomenu. Rozumíš?“

Susan Morganová se celá roztřásla. V obývacím pokoji to zarachotilo a pak se objevili oba jeho synové. Elmo přispěchal k sestře a vzal jí mísu s vodou. Uviděl slzy v jejích očích a kývl na ni.

„Jen klid, malá! Radši mu běž z očí.“

Také Richard k ní přistoupil a objal ji kolem ramen. Potom ji odvedl pryč. Elmo tam chvíli nerozhodně stál s mísou, načež se obrátil a pohlédl na svého otce.

„O.K., tati. Půjdu k němu já. Jestli nemáme nic proti horečce, pak se ho tak rychle nezbavíme. Byla chyba ho sem vozit, ale už se s tím nedá nic dělat. Je to prostě náš host. A nepokoušej se mě zastavit. Bylo by to poprvé, co bych se ti musel vzepřít.“

Díval se svému otci do očí, když kráčel po schodech nahoru. Caleb Morgan se pustil zábradlí a sevřel ruce v pěst. Elmo však neohroženě prošel kolem něj a zmáčkl kliku. Vklouzl dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Caleb Morgan sešel dolů toporným krokem jako loutka a zamkl se ve své kanceláři.

+ + + + +

Beaver Hill byl malý kopec na nejzazším bodě trojúhelníku tvořeného Beaver River a Beaver Creeekem, a právě proto se oblasti říkalo Beaver Fork, Bobří vidlice.

Mezi zakrslými borovicemi, které rostly na jeho západních svazích, stál kůň. Jeho jezdec jej přivázal k jednomu útlému kmeni a nyní seděl za křovím na východní straně kopce. Odtud mohl vidět celé rozvětvení řeky. Byl vidět také kousek cesty vedoucí z Feltu do Fort Nichols.

Před půlhodinou spatřil poprvé osamělého jezdce, který jel po této cestě směrem k řece, avšak necelou míli před ní odbočil a zmizel v nepřehledném lese.

Nyní onen muž čekal v úkrytu. Dřív nebo později se jezdec musel objevit. Terén až k Beaver Creeku sice nebyl přehledný, ale oba břehy ano. Jezdec nemohl přebrodit potok nepozorovaně.

Muž položil vedle sebe dvouhlavňovou greenerovku. Byla nabita hrubými broky a byla to vražedná zbraň, která mohla člověka roztrhat na kusy. A přesně to se mělo stát, protože její majitel dobře věděl, kdo to tam přijížděl. Poznal koně a nyní mohl jen přemýšlet, jak se to Keenovi povedlo, že Tom Cord jel k chatě sám.

Bylo to tak. Nic nenaznačovalo, že by šlo o nějaký marshalův trik. Přesto muže polil pot. Sáhl po šátku, ale pak toho nechal. Na co se maskovat? Tom Cord by ho poznal tak jako tak. Jenže už to nikomu neřekne. Dvojhlavňová greenerovka byla spolehlivá zbraň.

Muž se probral z myšlenek a zaposlouchal se. Dusot kopyt byl slyšet jen slabě. Poblíž lesa byla půda kamenitá. Potom se jezdec vynořil mezi stromy, přijel ke břehu a vjel do vody.

Na druhém břehu seskočil ze sedla a dál táhl zvíře za sebou. Zmizel mezi stromy a skalami, aby se pak po třech minutách opět objevil. Kráčel před svým koněm a zdolával kopec, využívaje keřů ke krytí.

Zabiják si lehl na břicho a chopil se greenerovky. Měl zpocené ruce. Tu a tam se ozvalo křupnutí větvičky. Nemohl Toma Corda vidět, ale mohl ho slyšet. Stále zřetelněji.

Marshal prošel pouze několik kroků kolem něj, načež zamířil k opuštěné a polorozpadlé chatě, která kdysi patřila jednomu osadníkovi.

Zabiják opatrně vstal. Vyšel zpoza keře a zvedl brokovnici. Tom Cord se přikrčen plížil k dveřím srubu. V ruce držel revolver.

Zabiják natáhl kohoutek a namířil marshalovi na záda. Při cvaknutí kohoutku se Cord zarazil, jako by zkameněl. Bezděky se narovnal a chystal se otočit.

V tom okamžiku zabiják zmáčkl spoušť. Vzdálenost mezi nimi činila nějakých třicet yardů a účinek rány byl děsivý. Tom Cord padl na břicho a nehýbal se. Vrah k němu pomalu přišel.

Pohled na bezvládného Corda byl tak strašný, že Norman Darrick mu raději ani neprohledal kapsy. Velkým obloukem se mu vyhnul a běžel

kolem srubu na západní svah. Tam strčil pušku do vaku a schoval ji za sedlo svého koně.

Potom, jako hnán něčím hrozným, vyrazil z dějiště zločinu pryč.

+ + + + +

Clivea Storma trýznily divoké, horečnaté sny. Stál na široširé, zcela holé planině a před ním se valily cáry mlhy, které se náhle slily v houf divokých koní. Ti koně běželi k němu a on viděl, že mají lidské hlavy s dlouhými, vlnitými kníry a z očí jim šlehaly plameny.

Pokusil se utéct pryč, ale nemohl se hnout z místa. Ty bestie se blížily stále víc. Potom upadl a stádo přeběhlo přes něj. Sténaje se válel sem a tam, až se náhle probral.

Znovu před ním byla mlha. Posléze se ta mlžná stěna začala trhat, až se v ní objevila tvář. Pomalu začal rozeznávat její dosud nejasné kontury. Jednalo se o tvář mladé dívky. Její světlé vlasy měly zrzavý nádech. Zelené oči jí jasně zářily, ale byla v nich vážnost, která se k mladému obličeji jaksi nehodila. Zmocnil se ho podivný klid.

A pak si náhle uvědomil, že tam leží s otevřenými očima a že ta krásná dívka není sen. Našpulené rty se otevřely do úsměvu.

„Dobrý den! Jak se cítíte?“

Její hlas byl rajskou hudbou pro jeho uši. Chtěl se posadit, ale ona ho zatlačila do polštářů, přičemž její tvář byla na krátký okamžik jen kousek od jeho.

„Nesmíte se zatím hýbat,“ řekla. „Jsem Susan Morganová. Jeden z mých bratrů vás našel u Coldwater

River, když pronásledoval indiánské lupiče.“

Sňala mu hadr z čela, namočila ho do studené vody a zase mu jej položila na čelo. Chopil se její ruky a krátce ji stiskl.

„Díky, madam! Jmenuju se Clive Storm. Kde to jsem?“

„Na ranči Morgan, dvacet mil na jih od oklahomské hranice. Přinesu vám silnou kuřecí polévku, která vás probere.“

„Jak dlouho už jsem tady?“

„Asi šest hodin. Můj bratr vás našel včera v poledne.“

Otevřely se dveře a objevila se v nich hlava nějakého muže.

„Táta se vrací, Susan! Rychle pojď dolů.“

„Ano, Elmo,“ odpovědělo děvče, které zase vypadalo velmi vážně. „Pošlu vám nahoru polévku, pane Storme.“

Pak chvatně opustila pokoj. Clive Storm zůstal klidně ležet. Přemýšlel. Jen pomalu se jeho myšlenky dostaly k boji s Mescalery. Dívčin bratr mu tedy zachránil život. Podle jejích slov tedy ranč musel ležet na území Texasu, avšak výslovnost těch mladých Udí nebyla texaská. Zněla spíše jako z jihovýchodu.

Opatrně se rozhlédl kolem sebe. Místnost byla spoře, ale účelně zařízená. Pravděpodobně to byl pokoj jejího bratra. Teprve nyní znovu ucítil bolesti v rameni a v ruce. Po dobrodružství u řeky se mu pohodlná postel velmi zamlouvala. Několik minut tam klidně ležel a vychutnával si to.

Potom však opět pomyslel na svůj úkol. Jeho zranění pro něj znamenalo velkou ránu. Ztratil drahocenný čas, v němž mohli vrahové Adriana Taffa za sebou zamést stopy. Již tak neklidná situace na hranicích se tím lynčem ještě vyostřila. Teprve až vyřídí vrahy, se bude moci starat o tajuplného Sokola ostatní bandy, které zde tropily neplechu.

Z jeho myšlenek ho vyrušily kroky na schodech. Pohlédl ke dveřím, které se nyní otevřely. Dovnitř vstoupil vysoký, mohutný muž. Zavřel za sebou a přikročil blíž. U pelesti postele se zastavil a vrhl na Clivea chladný pohled.

Clive okamžitě věděl, že má před sebou muže s železnou vůlí a tvrdostí, kterého zocelil život a který ve svém světě nesnese odpor. Ta hranatá tvář byla jako vysekaná z žuly, šedé oči měly barvu sněhových bouří. Tak chladně, jak vypadal, zněl i jeho hlas.

„Jeden z mých synů vás našel a vzal do mého domu,“ řekl, aniž pozdravil. „Zákon pohostinnosti nás zavazuje vám pomoci. Doktor nám nechal instrukce, kterými se musíme řídit. Očekávám od vás, že se budete snažit, abyste byl do dvou, tří dnů schopný převozu. Odvezeme vás potom do Texline.“

Clive přikývl. „Samozřejmě, pane Morgane. Jmenuji se Clive Storm. Je mi líto, že jsem vám způsobil takové nepříjemnosti. Jsem vám zavázán.“

Rančer zavrtěl hlavou. „Nejste nám ničím zavázán, marshale,“ chladně odtušil. „Měl jste prostě štěstí, že vás našel můj syn. Kdybych byl u Coldwateru já, tak byste tu teď neležel. Nechal bych vás tam zemřít a postarali by se o vás supi.“

Po těchto slovech na sebe dlouho mlčky hleděli.

Clive je nejprve musel strávit. Pouze pomalu chápal, že pro tohoto Jižana je pouhým Yankeem. Uvědomil si, že banditismus pro tuto zemi není tím největším zlem. Skutečné nebezpečí pro ni znamenal téměř nepřekročitelný protiklad mezi lidmi z Jihu a ze Severu. Situace se dala přirovnat k uhašenému ohni. Nenávist stále žhnula, i když nebyla tak viditelná. Stačil závan větru, aby se oheň zase rozhořel.

Clive přikývl. „Rozuměl jsem, pane Morgane,“ řekl deprimované. „Patříte k těm, kteří nedokážou zapomenout na to, že bojovali za poražené. Chápu vaši zatrpklost, ale dva roky po skončení války by všichni lidé v této zemi měli myslet na budoucnost. Vyžívat se v démonech minulosti, to k ničemu nevede. Člověk přece musí hledět dopředu. Že to jde, ukazují příklady z jiných částí země. Poslali mě sem, abych tu obnovil klid a pořádek. Než jsem dorazil do Feltu, našel jsem oběšence. Jmenoval se Adrian Taff. Ten muž si za války, během níž jsem ho jednou potkal, získal velmi pochybnou slávu. Oddíl, který hledal vrahy, mě považoval za jednoho z lynčerů. V tomto okamžiku je nálada ve Feltu na bodu mrazu, pane Morgane. Občané jsou naplněni bezmocným vztekem, ale brzy se ze své letargie proberou. Je vám vůbec jasné, co se pak stane? Nesčetní bandité terorizují oklahomský Panhandle, to úzké držadlo pánve mezi hranicemi. Možná by se brzy mohlo podařit jejich řádění ukončit, ale Taffův lynč vzbudí vlnu nenávisti proti Jihu. Sám tomu těžko zabráním, ale udělám všechno

pro to, abych našel vrahy. Proto vás nebudu zatěžovat ani o minutu déle, než je nutno.“

Caleb Morgan si odkašlal. „Hezká řeč. Ale mýlíte se, jestli si myslíte, že žijeme jenom z nostalgie a utápíme se v slzách z prohry. Vlastnil jsem bavlníkovou plantáž v Lousianě a moji černoši rozhodně nežili jako otroci. Většina z nich vůbec nepochopila, proč je chtěl Lincoln osvobodit. Po vypuknutí války bylo samozřejmé, že se já i moji synové postavíme pod vlajku Jihu. Sami jsme si zaplatili výzbroj. Nezatrpkli jsme kvůli válce samotné, ale kvůli způsobu, kterým ji vedli mnozí lidé ze Severu. V červenci 1864 jsem byl plukovníkem a velitelem 8.1ouisianského pluku, který byl vytvořen z francouzských kreolů a z drsných Irů. To my jsme kryli ústup generála Hooda z Atlanty, kapitáne Storme! Ještě stále si nevzpomínáte? Vy jste tenkrát vedl oddíl kavalerie, který nás porazil a mě zajal.“

„Plukovník Caleb Morgan,“ otupěle řekl Clive a pohlédl na rančera.

„Jo, kapitáne,“ trpce poznamenal Morgan. „Zajetí bylo peklo. Dvakrát se mi pokus o útěk nepodařil, klaplo to až napotřetí. A znovu jsem si prožil peklo. Vydal jsem se Georgií po stopách armády generála Shermana a viděl jsem, co tam prováděla. Vypálená města, železnice a mosty povyhazované do vzduchu, rozehnaný dobytek, zničená úroda. Zanechali za sebou jen spoušť, slzy a krev, kapitáne Storme. Hemžilo se to tu dezertéry, kteří tu drancovali na každém kroku, ale to prováděly i pravidelné jednotky Severu. Moji plantáž vypálili, bavlníková pole zpustla. Moji černoši se rozutekli.

Byli ,svobodní’, ale svoboda pro ně znamenala jen chaos. Jen můj černý dozorce tam zůstal. Od něho jsem se dozvěděl, že moje žena i s oběma nejmladšími dětmi utekla do Texasu. Tento ranč kdysi patřil mému bratrovi, ale ten padl u Gettysburgu. Ukryl jsem se u dozorce a počkal u něho na své nejstarší syny Elma a Dicka. Když je vrátili z války, odjeli jsme sem. Moje žena na té obtížné cestě zemřela a Susan a Teda si k sobě vzali cizí lidé. Byli jsme plantážníci - a tady jsme museli začít znovu. Sousedé nám ukázali, jak zacházet s koňmi a s dobytkem. Byla to tvrdá léta učení a náš život se s tím na plantáži vůbec nedá srovnat. Ale nyní je už naším domovem Texas. Zklamání jsem překonal, kapitáne. Nenávist ne!“

Otočil se a šel ven. O něco později se objevil mladík, který mu přinesl misku s kouřící kuřecí polévkou. Clive poděkoval.

„Vy musíte být Dick,“ řekl a usmál se.

Odpovědi se nedočkal. Mládenec mlčky postavil misku na židli vedle postele a opustil pokoj. Clive se s námahou posadil. Měl hlad, ale tu se o něj pokusily mdloby a on padl zpět do polštářů. V bolestech zůstal ležet. Morganovo vyprávění jej naštvalo. Podivným řízením osudu se dostal do domu muže, proti kterému kdysi bojoval tváří v tvář.

Nyní byl jemu a jeho rodině zavázán, ale přesto věděl, že to pouze zákon pohostinnosti prolomil ledovou zeď nenávisti. Pomyslel na Susan Morganovou, jejíž prostá krása na něho udělala takový dojem. Jako by se mu kolem hrudi sevřel železný kruh.

Když usnul vyčerpáním, spatřil ve snu její tvář.

+ + + + +

Tou dobou, bylo sedm hodin večer, panovalo ve Feltu vzrušení. Terry Keen, který už od tří hodin odpoledne chodil po městě, nakonec zůstal sedět v saloonu Sunshine. Kolem čtvrté hodiny skončila městská rada své zasedání ve škole a občanům města oznámila, že prozatímním nástupcem Adriana Taffa se stal Jack Malone.

V saloonech se o tom čile debatovalo, ale většina občanů toto rozhodnutí přivítala. Malone krátce promluvil, poděkoval za důvěru a vyhlásil po zbytek dne volno. Na nějaké oslavy nebyla kvůli Taffovu zavraždění nálada.

Kolem páté hodiny se objevil Norman Darrick. Nikomu nebyla nápadná jeho předchozí několikahodinová nepřítomnost. O hodinu později se Keen začal starat o to, kde je marshal, a zmínil jeho jízdu k onomu osamělému srubu. Přirozeně to dělal tak, jako by nevěděl, odkud získal Tom Cord informaci, která ho vedla k tomu, aby jel k onomu srubu.

Po nějaké době vyrazil z města oddíl, ke kterému patřil i Norman Darrick. Kvůli blížícímu se soumraku muži vzali smolné pochodně. Jack Malone stál přede dveřmi svého saloonu a díval se na ně. Měl vlastní názor na marshalovo zmizení a v duchu musel obdivovat Keenovu rafinovanost.

Teprve v tomto okamžiku pochopil, jak je pro něj jeho nový partner nebezpečný. Dal se s ním do kupy, protože se mu zdál užitečný. Teď se však začal obávat, zda ho nepodcenil.

Napadlo ho, že by možná nebylo od věci najmout malé, ale drsné mužstvo, které by zaplatil tak dobře, že by si mohl být jist jejich loajalitou. Musel si o tom promluvit s Kelvinem Stonem, advokátem, který v tomto městě provozoval svou činnost. Večer se měl vrátit z Ratonu. Advokát se měl stát motorem velké hry, kterou chtěl Jack Malone rozehrát.

Energicky rozrazil lítací dveře a vešel dovnitř.

+ + + + +

Na krajinu se snesla tma.

Mezi skalami na severním břehu Beaver River seděli na svých neklidně tančících koních dva jezdci. Čekali na dostavník z Denveru, který zastavoval ve Feltu a následujícího rána měl jet dál do Amarilla.

Zde, na tomto místě, se nacházel jediný brod, kde bylo možné překročit řeku. Měsíc jen zřídkakdy vylezl zpoza mraků. Oba jezdci měli klobouky posunuté hluboko do čela a na obličejích měli vytáhlé šátky.

Když uslyšeli rachot blížícího se dostavníku, seskočil jeden z nich ž koně. Jednalo se o vraníka, kterého ve tmě nebylo takřka vidět. Také jezdec byl černě oblečen. Měl štíhlou, střední postavu. Jeho podstatně menší společník zůstal sedět v sedle a chopil se uzdy vraníka.

„Buď opatrný, chico,“ řekl. „Toto místo je nebezpečné. Mohli by s tebou chtít zatočit.“

Štíhlý bandita se zasmál. „To by mohli zkusit, jen kdyby jim pomohl měsíc. Když se skryje za mraky, bude spolujezdec muset vyjet dopředu s pochodní. Měj oči otevřené.“

S těmito slovy zmizel ve tmě. Dostavník se blížil. Menší bandita se pomodlil, aby všechno vyšlo, a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku, jelikož zpoza skály se vynořil dostavník. Viděl jen jeho nezřetelné obrysy.

Měsíc se skutečně ukázal být jejich spojencem. Schoval se. Vozka zpomaloval a zpomaloval, až nakonec zastavil.

„Co se děje? Proč jsme zastavili?“ otázal se kdosi.

„Jsme u brodu,“ odpověděl vozka. „Za chvíli se jede dál. Zapal konečně tu pochodeň, Jime. Rád bych se napil něčeho dobrého.“

Škrtl sirkou, ale její plamínek hned zhasl. Teprve na druhý pokus se podařilo rozsvítit. Nyní byl dostavník vidět jasně. Spolujezdec od něj kousek poodešel, ale v tom ho zastavilo zvolání: „Stát! To stačí, příteli!“

Z temnoty mezi skalami se vynořila postava. Kočí na kozlíku sáhl po pušce, ale když černě oblečený bandita vkročil do osvětleného kruhu, kočí okamžitě strnul.

„Sokol,“ hlesl a zbledl.

„Máš dobré oči,“ zasmál se bandita, který měl tvář skrytu za šátkem. „Všichni vystupovat, dámy jako první,“ přikázal. „Jestli se budete chovat rozumně, nic se vám nestane.

Mezi skalami se zablesklo a nad hlavou spolujezdce hvízdla kulka.

Jeho ruka, ve které držel světlo, se roztřásla. Ozvěna výstřelu se nesla skalami.

„To bylo jen přátelské varování,“ poznamenal bandita, který mířil koltem na kočího.

Ve vozu nastal neklid. Mužské hlasy byly přehlušený ječením jedné ženy. Jeden z cestujících svým hlubokým basem označil své spolucestující za bídné zbabělce. Pak se otevřely dveře a několik rukou vystrčilo ven ženu. Byla již starší a poměrně korpulentní. Z hlavy se jí svezl klobouk. Celá rozechvělá tam stála a před vzdouvajícími se ňadry držela jako ochranu svou cestovní tašku.

„Nemusíte mít strach,“ řekl jí bandita. „Všichni muži vyjdou po jednom ven a odhodí zbraně,“ zvolal.

Přes neklid ve voze uslyšel tichý zvuk, který vznikl, když se otevřela dvířka na druhé straně. To musel být onen muž s basem, který si očividně chtěl hrát na hrdinu. Černě oblečený bandita soustředěně naslouchal, když z vozu vystoupil první pasažér, štíhlý a pěstěný muž. Neměl revolverový opasek a špičkami prstů vytáhl z kapsy derringer, který hodil Sokolovi k nohám.

V tom okamžiku ve skalách zaduněla druhá rána. Zpoza dostavníku se ozvala kletba, načež odtud přišel vysoký, tělnatý muž a odhodil svůj revolver i zbraňový opasek s prázdným pouzdrem.

Vystoupili dva další muži. Jeden z nich byl štíhlý a šlachovitý. Obezřetně si odpásal opasek a nechal ho spadnout. Další cestující byl malý a tlustý. Se slzami v očích banditu ujišťoval, že není ozbrojen. Sokol k němu přistoupil a levou rukou ho prohmatal, zatímco koltem mířil na muže s hlubokým basem.

„Kdo jste?“ zeptal se tlouštíka. „Povězte mi své jméno, povolání a cíl své cesty.“

„Jeremias Bond,“ rozrušeně koktal muž. „Jsem zástupce jednoho lihovaru z Bostonu. Jsem na své obvyklé cestě, sbírám zakázky.“

„Ukažte mi, co máte v kapsách,“ přikázal mu Sokol.

Rozechvělý muž poslechl. Měl s sebou peněženku napěchovanou mincemi a bankovkami. Se slzami v očích mu říkal, že bude firmě muset vrátit chybějící peníze. Sokol na jeho nářek nereagoval a strčil si peněženku pod košili, načež se obrátil k muži, který si chtěl hrát na hrdinu.

„Jméno?“

„Oliver Shack, rančer ze Sandford Valley,“ zabručel nejčistším texaským nářečím. „Jsem na cestě domů!“

„Postavte se tam k vozu,“ přikázal mu bandita, aniž by se staral o kapsy toho muže, který na něj nevěřícně zíral.

„Jméno?“ zeptal se Sokol štíhlého, vyfintěného muže, který vystoupil jako první.

„Kelvin Stone, advokát ve Feltu,“ odpověděl strojeným hlasem. „Rovněž se vracím domů.“

Bandita i jemu vyprázdnil kapsy. Pod košilí mu zmizela další peněženka napěchovaná penězi. Potom přišel na řadu mladší, šlachovitý muž.

„Tim Holt! Doprovázím tu dámu do Texhomy. U mě toho moc nenajdete, „ poznamenal.

„Vzala jsem ho s sebou jako ochránce!“ zvolala korpulentní dáma. „Ten zbabělec mě měl chránit. Celá Texhoma se mi vysměje. Jsem Aphrodite Kapplerová, jestli vám to něco říká.“

„Je mi ctí, madam,“ zasmál se Sokol a uklonil se. „Aphrodite - to jméno se člověku rozpustí na jazyku. A jak je příznačné. Bohyně krásy a lásky. Vaše domy jsou proslavené po celé Západě, ale jak jsem slyšel, jsou také vaše ceny podle toho vysoké. Smím vás poprosit o tašku?“

„Ne!“ rozrušeně vykřikla. „Nazývají vás přece gentlemanem mezi bandity, ech - chtěla jsem říct…“

Zakoktala se a Sokol jí bez dalšího vyrval tašku z rukou.

„Vy mě zruinujete,“ naříkala.

Sokol otevřel tašku a usmál se. „Přeháníte, madam Aphrodite,“ řekl a nahlédl do tašky. Potom si zahvízdl. „A sakra. To je malé jmění. Ale nebojte, dokud existuje něco, jako je noc, tak hlady určitě trpět nebudete. Dám vám jednu radu. Najděte si lepšího osobního strážce. Tento nestojí za nic! Pane Shacku, přeji vám příjemnou cestu do Texasu!“

Otočil se a zmizel i s taškou ve tmě mezi skalami, kde ho čekal jeho kumpán. Zatímco pasažéři se začali hádat, vyšvihl se Sokol na svého vraníka.

„Vyšlo to, chico,“ řekl mu s úlevou komplic. „Někdy ale jdeš s tou svou lehkomyslností příliš daleko. Zábava to ovšem byla skvostná.“

Když kryti skalami opustili úkryt, vystoupil zpoza mraků měsíc. Sokol se rozesmál, smekl klobouk a zamával mu. „O.K., příteli,“ pozdravil jej.

+ + + + +

Když se Clive Storm probudil, svítila vedle jeho postele kerosinová lampa a ozařovala svým teplým světlem pokoj. Do reality ho vrátilo kručení v žaludku. S námahou se narovnal, ale miska s kuřecí polévkou již byla pryč. Neměl tušení, jak dlouho spal. Teprve nyní si uvědomil, že bolesti odezněly.

Pravděpodobně by znovu usnul, ale v tom okamžiku se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Elmo Morgan. Rančerův syn přišel k postelu a s úsměvem jej pozdravil: „Dobrý den, marshale! Jsem Elmo Morgan. Zdá se, že to nejhorší už máte za sebou.“

Clive se posadil. „Pak vám za to děkuji, Elmo! Nikdy na to nezapomenu. Ale jestli se mám opravdu uzdravit, tak bych potřeboval něco k snědku. Kručí mi v žaludku.“

„Má sestra vám hned něco přinese, marshale,“ zasmál se Elmo. „Měl jsem vás probudit. Táta byl dnes u vás.“ Při té větě okamžitě zvážněl. „Zaslechli jsme něco z vašeho rozhovoru. Setkání s vámi byl pro něho velký šok. Málokdy mluví o válce, ale pokud to někdy udělal, byla to ta historie z Atlanty. Ten zážitek nikdy nestrávil. V zajetí velmi trpěl.“

Clive přikývl. „Rozumím, Elmo. Já jsem ho hned nepoznal, ale ani já jsem na naše první setkání nezapomněl. „ Přeslechl otevření dveří a pokračoval dál: „Váš otec byl ten nejstatečnější důstojník Jihu, které

jsem měl tu čest potkat. Když jsem ho zajímal, konal jsem svou povinnost. Jeho pocity jsou pochopitelné.“

Teprve nyní si oba muži všimli Susan Morganové, která stála ve dveřích s tácem. Elmo k ní přišel a vzal jí ho. Zatímco jej pokládal na židli, Susan vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. Přistoupila k posteli a natřásla polštáře. Potom je dala Cliveovi, který seděl, pod záda.

„Děkuju, slečno Morganová,“ řekl a rozbušilo se mu srdce.

Její zrzavé vlasy zářily ve světle lampy jako měď.

Postavila mu tác na klín a usmála se, když se začal rozplývat nad skvělými pokrmy. Také Elmo jej pobaveně pozoroval.

„Chutná?“ otázala se Susan.

„Skvělé,“ odvětil Clive plnými ústy a s vervou pokračoval dál.

Zatímco dívka se posadila na židli, zůstal Elmo stát u nohou postele. Mlčky na něj hleděli. V mžiku do sebe dostal obrovskou porci brambor a pečeného masa a nyní si pochutnával na jablkovém koláči. Susan mu nalila kávu.

„Těší mě, že máte o otci tak dobré mínění,“ řekla. „Ale nedělejte si iluze. Jeho přízeň vám to v žádném případě nezíská. Jen co budete jen trochu moct stát na nohou, pošle vás k čertu.“

„To rozhodně,“ dodal Elmo. „V současné situaci na hranicích pro nás nejste tou nejlepší vizitkou. Na tom nic nezmění ani vaše hvězda. Jste totiž Yankee.“

„Jsou i horší osudy,“ suše se zasmál Clive. „Našel jste mého koně?“

Elmo přikývl. „Vzali jsme ho s sebou.“

Susan sebou trhla. „Snad vás nenapadlo…,“ koktala.

„Odjet pryč?“ zasmál se marshal. „Ne, slečno Morganová. Nešlo by to, i kdybych chtěl. Potřebuju ještě den či dva. Stačí mi dostat se do Feltu.“

„O tom ani neuvažujte,“ rozrušeně řekla a zrudla. „Chci říct, že ať už se táta vzteká, jak chce, nepsaný zákon pohostinnosti je pro něj posvátný, ne, Elmo?“

„Přirozeně, malá,“ přisvědčil její bratr. „Pojď už! Marshal potřebuje klid.“

Když chtěla sáhnout po tácu, chytil ji Clive za ruku. „Děkuji vám, slečno Morganová! Tak dobře jsem zatím jedl jen u mámy. A i vám chci ještě jednou poděkovat, Elmo. Je to nešťastná situace, která pro vás není lehká. Ačkoli si váš otec myslí něco jiného, tak slušných Yankeeů je víc, než tuší. A ještě něco se bude muset naučit. Člověk není dobrý jenom proto, že je náhodou z Jihu. Všude jsou černé ovce. Obě strany je budou muset sehnat a protřídit, než nakazí celé stádo. Jenom tehdy má tato země budoucnost. To je mé pevné přesvědčení!“

Teprve nyní si všiml, že ještě stále drží dívku za ruku. Jako by si to uvědomila i ona, vytrhla se mu a vzala podnos.

Ačkoli Elmo naslouchal a zamyslel se nad marshalovými slovy, neunikla mu tato důvěrnost. Viděl, že jeho sestra zrudla a musel se rychle otočit, protože se neubránil úsměvu.

Podržel Susan dveře a pohlédl na Clivea.

„Hlavně zase nedostaňte horečku,“ řekl s úsměvem.

Teprve když za sebou zavřel dveře, došel Cliveovi význam těch slov. S úsměvem si lehl a zhasnul lampu. K čertu, vždyť i já se červenám, pomyslel si. Když konečně usnul, stála ona krásná dívka na prahu jeho dalšího snu.

Clive Storm se ve spánku usmíval.

+ + + + +

21 hodin 30 minut.

Nálada ve Feltu se jen stěží dala popsat slovy. V obou saloonech panovalo hrobové ticho. Lidé sice popíjeli, ale mlčeli. Na Main Street ten samý obrázek. Muži a ženy stáli nebo seděli na chodníku a otupěle čekali na jezdce, kteří se vydali hledat Toma Corda. Všechno připomínalo situaci před třinácti hodinami, kdy byl nalezen Adrian Taff.

Teď to bylo možná ještě horší. Trýznivá nejistota je nesnesitelně tížila a čekání jim brnkalo na nervy. Město ovládl strach.

Jack Malone vyšel ze saloonu a s doutníkem v ústech se opřel o podpěrný trám verandy. Byl nervózní, protože dostavník ještě nepřijel. Za ním se otevřely létací dveře. Stála v nich Rhonda Benteenová, tmavovlasá, hezká zpěvačka. S šátkem přehozeným kolem holých ramen k němu přistoupila.

„Kde jenom jsou?“ zeptala se. „Lidé jsou jako ochromení.“

„Tuší, že nepřivezou nic dobrého,“ odpověděl Malone. „Muselo se něco stát, jinak by se už vrátili. Proč nejsi vevnitř, Rhondo? Bude ti chladno.“

„To mi nevadí,“ odvětila. „Lidi mě znervózňují, když tu tak sedí jak strašáci. Nakazili mě tím neklidem. Myslím, že začínám mít strach.“

„Nesmysl, Rhondo,“ opáčil. „Z čeho bys měla mít strach? Ty s tím přece nemáš nic společného. Muži ti tu leží u nohou. Ať se stane cokoli, ty zůstaneš královnou tohoto města. Já…“

Odmlčel se, protože mezi lidmi vznikl neklid. Potom i on uslyšel rachot. Dostavník. Konečně přijel. Pekelnou rychlostí přijel do města a zastavil na rohu Main Street a North State Street. Malone s úlevou objal mladou zpěvačku.

„Pojď, Rhondo! Pojďme dovnitř.“

Vešli do saloonu a právě dospěli k pultu, když se rozletěly dveře a dovnitř vtrhl muž. Byl to holič.

„Dostavník byl přepaden,“ vykřikl. „Dole u brodu! Prý to byl Sokol!“

Přišel k baru a poručil si drink. Ostatní hosté vyskočili ze židlí, obklopili ho a zasypali ho otázkami. Nic přesnějšího však nevěděl. Potom dovnitř vešla skupina lidí, v jejichž středu byl Kelvin Stone. Advokát přistoupil k Maloneovi.

„Dobrý den, slečno Benteenová! Ahoj, Jacku! Určitě jste to už slyšeli. Byl to Sokol. Měl s sebou komplice, který mu kryl záda. Bylo to ráz na ráz.“

„A peníze?“ zeptal se Malone.

Stone pokrčil rameny. „Všechny nás obral, tedy kromě jednoho texaského rančera a osobního strážce Aphrodite Kapplerová, který asi měl prázdné kapsy.“

„Spočítal jste to, Kelvine?“

Advokát přikývl. „Skoro čtyři tisíce dolarů.“

Malone si vyžádal láhev a tři sklenice, nalil Stoneovi, zpěvačce i sobě a pak jim připil.

„Na zdraví!“

Vypil sklenici na ex a znovu si nalil.

„Už jedou,“ zvolal kdosi z ulice.

Většina hostů jako na povel vyběhla ven. Jen někteří z nich zůstali, jako by se báli pravdy. Ale ani oni jí nebyli ušetřeni. Muži, kteří se vrátili dovnitř, byli popelavě bledí. Viděli mrtvého marshala a nyní je ochromil děs. Nic proti tomu nepomáhal ani alkohol.

Stále více lidí se vracelo do saloonu, mezi nimi i hubený Moritz Pratt, kterému patřily místní noviny, nebo tělnatý bankéř Wingate. Oba muži okamžitě přichvátali k Jacku Maloneovi. Wingate byl ještě nervóznější než obvykle a na jeho čele se leskly krůpěje potu.

„Kdybyste ho viděl, pane Malone,“ zasténal a osušil si květovaným bílým kapesníkem čelo. „Na ten pohled do konce života nezapomenu. Co teď bude? Vy jste starosta. Nemůžeme jen tak nečinně přihlížet. Musíme s tou rebelskou sebrankou zatočit. Udělejte něco, Malone!“

Pratt si mnul bradku. „Někdo musí do Fort Nichols,“ řekl. „Sami jsme tomuto teroru vydáni napospas. K čemu je tu armáda? Teď už ani nemáme marshala.“

„Kde je Keen?“ otázal se Malone.

„V hotelu,“ odpověděl Wingate. „Baví se s těmi lidmi z dostavníku. To je další věc. Jako by tu nestačila Forresterova banda, ještě tu musí řádit i ten Sokol. Brzy se nikdo neodváží vytáhnout paty z města. A potom nás vydrancují. Z Feltu se stane město duchů.“

„Tak to dál nejde,“ řekl Malone. „Budu o tom přemýšlet, pánové. Naším novým marshalem se musí stát Keen. V této chvíli neznám nikoho jiného pro tento džob. A svým zástupcem může jmenovat Normana Darricka. Ten je po zavraždění Taffa bez práce.“

„To je všechno hezké, pane Malone, ale ti dva sami nic proti tomu povstaleckému ksindlu nic nezmůžou,“ namítl Pratt.

„Měli bychom uskutečnit Taffovu myšlenku o občanské milici,“ řekl Malone. „Vytiskněte ve vašich novinách výzvu, Pratte. Všichni občané mezi dvaceti a padesáti musí být v případě nutnosti k dispozici. Já se postarám o pomoc armády.“

„Ještě něco,“ poznamenal Wingate. „Co bude s Taffovým majetkem? Jeho přepravní společnost bychom neměli nechat zajít na úbytě. Jsou tam nějaké zakázky.“

Malone pohlédl na Kelvina Stonea. „To je problém. Musíte nám v té věci poradit, Kelvine.“

„To si vyžaduje jistý čas,“ řekl advokát. „Musíte zveřejnit oznámení v několika novinách. Tady i ve Washingtonu a v ostatních městech na východě. V tom oznámení se musí vyzvat případní dědicové, aby se ohlásili. To může trvat měsíce. Taff ale měl jednoho člověka, který se mu staral o firmu. Ať se o ni stará dál. Jestli se během roku neohlásí nikdo, kdo by si mohl právoplatně dělat nárok na Taffovu pozůstalost, pak jeho celý majetek připadá městu, v němž naposledy žil.“

„O.K.,“ řekl Malone, „postarám se o to. Pojďte, Kelvine, sedneme si v mé kanceláři. Myslíte na ten článek o domobraně, pane Pratte?“

Majitel novin přikývl. „Nezapomenu na to.“

Malone se obrátil na zpěvačku. „Omluvíš mě, Rhondo? Až se objeví Keen, ať jde okamžitě ke mně. Jako nový marshal Feltu bude muset něco vymyslet.“

„Ještě okamžik, pane Malone,“ zadržel ho bankéř. „Kde vlastně je ten federální marshal? Ten by přece za peníze daňových poplatníků mohl něco dělat.“

Malone sebou trhl. Na toho Storm dočista zapomněl. Uvědomil si, že od chvíle, co vyvedl svého koně z obecní stáje a odjel pryč, jej nikdo neviděl.

„To je dobrý nápad, pane Wingate,“ podotkl. „I o to by se měl postarat Terry Keen. Dám mu patřičné instrukce.“

„Pokud ten muž ještě žije,“ řekl Pratt.

Předtím nikoho nenapadlo, že by federální marshal mohl dopadnout stejně jako Tom Cord. Nyní na sebe všichni mlčky hleděli.

Malone se otočil a vydal se ke schodům.

Kelvin Stone jej následoval.

+ + + + +

Uplynuly tři dny. Dny, které Cliveu Stormovi připadaly jako věčnost, od chvíle co uslyšel o vraždě marshala Corda. Tu zprávu přivezl Elmo z Texline. Clivem to otřáslo. Ačkoli marshala skoro neznal, působil na něj ten muž dojmem poctivého člověka.

Toho rána už v posteli nevydržel. Po snídani vstal a protáhl se. Ještě byl celý rozlámaný, třásly se mu nohy a při každém pohybu cítil stehy v ráně.

Když chtěla Susan Morganová odnést tác od snídaně, vrhla na něj nechápavý pohled. „Přišel jste o rozum?“ otázala se. „Na to je ještě příliš brzo. Doktor vám nařídil přísný klid.“

„Doktor neví, co mám všechno na starosti,“ odvětil Clive a zaťal zuby, aby na sebe nedal znát bolest. „Do Feltu už to nějak zvládnu. Věřte mi, slečno Susan, potřebují mě tam. Ten klid tam je klid před bouří. Něco se tam chystá. Jste v domě sama?“

Zavrtěla hlavou. „Je tu se mnou Ted, můj nejmladší bratr. Dick je tu také. Pracuje ve stáji. Otec a Elmo odjeli na prérii.“

„Možná je to tak lepší,“ přikývl a přistoupil k ní. „Váš otec bude rád, když odtud zmizím. Proč se tak tváříte?“

„Ale nic,“ šeptla, avšak její oči se smutně leskly. „Copak mi může být jedno, že se za každou cenu chcete zabít?“

„Škoda,“ řekl, „tak jste se o mě starala, že…“ Chvíli hledal slova, aby pak pokračoval. „No ano, možná už jsem příliš dlouho sám. Vaše péče mi prospěla, Susan. Občas jsem jen předstíral, že spím, když jste seděla na mé posteli. Tolik se mi líbilo, když jsem vás mohl držet za ruku. Nemám příliš mnoho zkušeností s ženami. Jako mladík jsem musel tvrdě pracovat, když můj otec přišel o život při důlním neštěstí. Zůstal jsem sám s matkou. Pak vypukla válka a stal se ze mě voják. A moje matka si po válce užila jen několik dnů

míru. Jako by jenom čekala na to, až se vrátím, aby mě ještě jednou viděla. Tenkrát jsem neměl vůbec nic. A pak jsem potkal přítele, který byl za války ve štábu generála Hooda. Stal se politikem a nabídl mi džob federálního marshala.“

„Ten džob pro vás znamená hodně, že, Clive?“

Přikývl. „Ano, Susan! Je to důležitý džob. I když válka skončila před dvěma lety, je země ještě stále rozdělena na dva tábory. A všude kvasí nenávist. Proti tomu se musí něco dělat a můj džob mi k tomu skýtá možnosti. Ale nechci odtud pryč jen kvůli tomu. Setkání s vámi ve mně vyvolalo otázky o smyslu mého života. Zatímco myslím na budoucnost všech lidí v této zemi, můj vlastní život mi uniká. Hrozí mi, že má současnost se stane minulostí, aniž bych si toho vůbec všiml. Jednoho dne přijde muž, kterého vůbec nebude zajímat to, jestli se tu navzájem vraždí pár idiotských Yankeeů a povstalců. Jeho oči budou hledět jen na příjemné stránky života a uvidí to samé, co já.“

„A co to je?“ zeptala se dívka a pohlédla na něj.

„Uvidí vás, Susan,“ řekl zadrhlým hlasem. „A nebude jen snít o tom, jaký by byl život po vašem boku, ale pokusí se ten sen uskutečnit. Ten muž bude muset splňovat tři podmínky. Bude chovat mít ty správné city k vám a odvahu vám je ukázat.“

Pohlédla kolem něj k oknu. „To jsou jen dvě podmínky. Jaká je, podle vás, ta třetí?“

„Nesmí to být Yankee,“ trpce dodal, „jinak by ho váš otec vypráskal bičem.“

„Táta je paličák,“ tiše řekla a začervenala se. „Jeho zatrpklost ho zaslepila. Ale na i na Severu jsou lidé jako on, kteří nedokáží překonat svůj stín. Nezaslepuje jenom nenávist, ale i láska.“

Opět na něj pohlédla a její pohled jím pronikal skrz naskrz. Než stačil pochopit smysl jejích slov, objala ho a políbila. Její ostych povolil jako tenká vrstva ledu. Clive Storm stál jako zasažen bleskem.

„To musím všechno dělat sama, Yankee?“ prohodila mezi polibky. „Vrhnu se na tebe a ty tu stojíš jako pařez. To zruinuje mou dobrou pověst.“

Konečně objal i on ji a přitáhl ji k sobě. Zmocnil se ho omamný pocit štěstí, když se líbali. Jenže rázem se štěstí změnilo v katastrofu. Ve vzájemném laskání přeslechli otevírající se dveře.

Richard Morgan zkameněl, když je spatřil. Potom k nim přiskočil a odtrhl je od sebe. Clive ucítil bodavou bolest v rameni.

„Ne, Dicku!“ vykřikla Susan.

Zatmělo se mu před očima, a tak ani neviděl pěst, která ho zasáhla do brady, načež se skácel do postele. Měl pocit, že se řítí do bezedné propasti.

Pak ztratil vědomí.

+ + + + +

Klid panující ve Feltu byl klamný. Terry Keen se slunil v úřadovně městského marshala. Už měl za sebou pár důležitých věcí v nové funkci. Jmenoval Normana Darricka svým zástupcem. A Tom Cord byl pohřben. Toho ráno se lidé ve Feltu konečně zase věnovali své práci. Rozruch kolem vražd Taffa a Corda je na dva dny dostal z jejich obvyklého pracovního rytmu a nyní měli co dohánět.

Cestující z přepadeného dostavníku zase odjeli. Pouze zástupce lihovaru zůstal. Čekal na instrukce své firmy. Keen s Darrickem střídavě objížděli okolí a předstírali, že pátrají po stopách. Občané to viděli a byli spokojeni. To, že oba noví mužové zákona žádnou stopu Cordových vrahů nenašli, nebyla jejich vina. Hranice zkrátka byly příliš blízko.

Terry Keen toho rána seděl v kanceláři a četl výzvu k vytvoření občanské milice, kterou Moritz Pratt otiskl ve „Felt Chronicle“. Měl nohy položené na okraji stolu a cítil se nadmíru dobře, když tu uslyšel dusot kopyt. Chvatně vyskočil, hodil noviny na stůl a na hlavu si nasadil klobouk. Když otevřel dveře a vyšel na chodník, spatřil tři jezdce.

Pomalu jeli z východu po North State Street. Keenovi se sevřel žaludek. Chvatně se vrátil do kanceláře a přes záclony vyhlédl ven. Muži projeli kolem úřadovny a zastavili se na křižovatce. Keen viděl, že spolu hovoří.

Muž, který jel uprostřed, byl střední postavy. Musel mít přes třicet. Nalevo od něj se v sedle klátil dlouhán, kterému Keen hádal tak třicet let. Měl kostnatou tvář a nosil zkřížené opasky se dvěma revolvery. Třetí muž nebyl o mnoho mladší než první. Byl malý a křivonohý a měl hrb. Jeho levé oko bylo zakryto páskou.

Vypadal jako trpaslík. Kolem hrušky sedla měl omotaný bič.

Marshal instinktivně vycítil nebezpečí, které z těch tří vyzařovalo. Po chvíli zmizeli v severní části Main Street. Keen vyšel ven a zamknul kancelář. Potom přiběhl k rohu budovy. Muži přijeli až k saloonu Sunshine. Na konci Main Street se objevil Norman Darrick. Rovněž směřoval k saloonu. Keen se rozběhl k němu. Viděl, jak jezdci sesedají ze sedel. Přivázali uzdy svých koní k zábradlí a vstoupili do saloonu. Keen přiběhl k Darrickovi, který právě seskočil ze sedla.

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptal se nový zástupce.

Keen pokrčil rameny. „Zrovna přijeli,“ odvětil. „Mohou to být muži, které očekával Adrian. Podíváme se na ně.“

Vyšel na chodník a Darrick ho následoval. Když vstoupili do saloonu, stáli tři cizinci u barového pultu a objednávali si drinky. Nejstarší z nich se otočil. Pohled jeho modrých očí se upřel na Keenovu hvězdu.

„Dobrý den, marshale!“ zavrčel. „Vy mi určitě řeknete, kde bych mohl najít pana Taffa. Čeká nás.“

Také jeho dva druhové se obrátili.

Keen cítil, že se potí. „Jdete příliš pozdě, pane,“ řekl a pokusil se nedat na sobě znát nervozitu. Pana Taffa jsme pohřbili před třemi dny.“

Udiveně pohlédli na něj a pak na sebe. Jejich mluvčí náhle vypil svou sklenici. Potom ji postavil na pult a opět pohlédl na Keena.

„Asi jsem vám špatně rozuměl, marshale,“ řekl. „Myslel jsem pana Adriana Taffa. Poslal nám z tohoto města depeši, rozumíte?“

Keen přikývl a odvětil: „Jistě, pane. Ale slyšel jste správně. Bandité, pravděpodobně šlo o Forresterovu bandu, v noci přijeli do města a unesli ho. Našli jsme ho následujícího rána za městem. To přepadení nás dokonale překvapilo.“

Muži si mlčky vyměnili pohledy. Jejich mluvčí uchopil láhev a nalil. Potom se napili. Keen dal barmanovi znamení, aby nalil i jemu a Darrickovi. Když pili, zvědavě si cizince prohlíželi. Oni dva a ti jezdci byli jedinými hosty saloonu. Pouze Jack Malone pomalu scházel ze schodů. Postavil se k pultu a zapálil si tenký doutník.

„Drink, šéfe?“ zeptal se barman.

„Ano, Harry! Pro tyto tři gentlemany i pro naše ochránce zákona.“

Muži na něj pohlédli.

„Jsem Jack Malone,“ představil se. „Terry Keen a Norman Darrick jsou v úřadu noví, pánové. Ještě před třemi dny byli ve službách pana Taffa. Jako osobní strážci.“

Cizinci se opět otočili na oba muže s hvězdou. Jako by je propalovali pohledy. Úzké rty jejich mluvčího se zkřivily do ironické grimasy.

„Slyšeli jste to, chlapci?“ pohrdavě poznamenal. „Byli Adriánovými osobními strážci. To je dobré.“ Pohlédl na Malonea a dodal: „Spíte v noci dobře, když máte takové ochránce zákona?“

„Nedá se jim nic vyčítat,“ řekl Malone. „Taff je ubytoval mimo svůj dům. Přepadli ho ve spánku.“

Muž se obrátil na muže s hvězdou. „A co jste podnikli, abyste chytili vrahy?“

Keen bezmocně pokrčil rameny. „Stopy vedou k hranici.“

Malone potom mužům vysvětlil, jak se to všechno seběhlo. Pověděl jim také o vraždě Corda a zmizení federálního marshala. Pak jim řekl, jaká opatření přijali.

„Víte něco o možných dědicích?“ zeptal se nakonec.

Mluvčí zavrtěl hlavou. „My dva,“ řekl a ukázal na hrbáče, „jsme s Taffem jezdili za války, ale o příbuzenstvu nikdy nepadlo ani slovo. Marty, odveď koně do stáje,“ přikázal dlouhánovi. „Mě a Todda najdeš v hotelu. A teď k vám, marshale. Pan Taff nám poslal velkou zálohu. Měli jsme mu pomoci vyřídit povstalce. Jsme zvyklí pracovat za svůj plat pořádně. Toto město nám je lhostejné, ale Taffovy vrahy dostaneme. V takových případech máme své metody. Nejlépe uděláte, když nás jen budete zpovzdálí sledovat a nebudete se pokoušet nám do toho mluvit. Jen byste ztrácel čas.“ Hodil pár mincí na pult a řekl: „Myslím, že to stačí.“

Nato se i se svými druhy vydal ke dveřím. Tam se ještě jednou obrátil. „Informace, které by nám při pátrání po těch vrazích pomohly, samozřejmě oceníme. Stačí se jen v hotelu zeptat na Rexe Hallmarka, Todda Brennigana a Martyho Magoffina.“

Muži v saloonu ještě dlouho zaraženě hleděli na vrzající křídla lítacích dveří. Keen a Darrick zbledli. Také barman vypadal vyděšeně. Jen Jack Malone zůstal klidný, ačkoli mu ti tři naháněli husí kůži.

Hallmark a Brennigan byli ti nejbrutálnější lovci lidí na Západě a mladý Magoffin zase nejpověstnější pistolník své doby. Vskutku povedený trojlístek. Ti tři Feltu ještě chyběli.

+ + + + +

Uplynuly tři dny, v nichž se Clive přinutil ke klidu, aby podpořil regeneraci. Susan už nespatřil. Caleb Morgan jí po incidentu zakázal ke Cliveovi chodit a jídlo mu nosil devatenáctiletý Ted.

V neděli panoval na ranči klid. Kovbojové se odjeli pobavit do Texline. Po obědě se Clive posadil na okno. Cítil se velmi dobře a byl odhodlán následujícího rána odjet z ranče. Dvakrát či třikrát zahlédl Susan ve dvoře. Pokaždé ho bodlo u srdce. Dosud se natolik věnoval svému džobu, že ho ani nenapadlo, že by se mohl zamilovat.

Nyní se to stalo. Byl zamilovaný až po uši. Zprvu z toho byl zmatený, ale potom již pociťoval jen štěstí. Před večeří se oblékl a šel dolů. Caleb Morgan seděl se svými třemi syny v obývacím pokoji. Jejich rozhovor rázem utichl, když Clive stanul na schodišti.

„Pane Morgane, chci vám jen říci, že váš ranč zítra ráno opustím,“ řekl. „Chtěl bych vám ještě jednou za všechno poděkovat.“

„To, že zmizíte, mi jako dík stačí, marshale,“ odtušil rančer ledovým hlasem.

Clive zamyšleně přikývl. „Utápíte se v nenávisti, plukovníku, a jednoho dne ji zanecháte svým dětem jako svůj odkaz, aniž byste se jich zeptal, jestli s ní chtějí žít. Já budu bojovat za své přesvědčení a jednoho dne se vrátím, plukovníku, abych vaší dceři řekl, že ji miluji. Poprosím ji, aby se stala mou ženou, a na její odpovědi bude záviset více než mé soukromé štěstí. Ukáže mi, zda jsem splnil svůj úkol.“

Caleb Morgan vyskočil tak prudce, že se jeho židle převrhla.

„To pusťte z hlavy, Yankee,“ zabručel. „To by byla ta poslední otázka, kterou byste kdy někomu položil. Rozstřílel bych vás na cucky, i kdybyste měl na prsou deset hvězd.“

V kuchyni, která byla hned vedle, se rozbil talíř.

„Otče!“ zvolala Susan.

Bledá jako stěna stála ve dveřích a celá rozechvělá se snažila neupadnout. V jejích očích žhnuly plameny.

„Ven!“ vykřikl starý Morgan a chtěl se k ní rozběhnout.

„Chceš mě udeřit?“ zeptala se a vypnula hruď, přičemž na něj pohlédla bez známky strachu v očích. „Moc jsem v těchto dnech přemýšlela, otče. Když s námi matka vyrazila z Louisiany, ležela před námi namáhavá cesta. Všude byli Yankeeové. Matka byla hezká žena a mnozí Yankeeové ji častovali nebezpečnými pohledy. Dívali se na nás jako na nehájenou zvěř a my jsme žili v neustálém strachu. Obzvlášť špatné to bylo v oblastech, kde byly rozmístěné černošské oddíly Severu. Černoši měli velký zálusk na jižanské bělošky. Pro ně jsme byli bonbónkem na dortu jejich nově získané svobody.“

„Přestaň žvanit a zmiz!“ vykřikl na ni rančer, ale tu se do toho vložil Elmo.

„Nech ji mluvit, otče,“ zavrčel. „Matka o tom nikdy nemluvila. Chci to slyšet.“

Caleb Morgan se díval na syna, jako by nedokázal pochopit, co se stalo. Dosud bylo jeho slovo zákonem. Odpor nejstaršího syna ho vykolejil. Vrávoral jako postřelený bizon.

„Mluv dál,“ vyzval Elmo svou sestru.

„Díky, Elmo,“ řekla měkkým hlasem a chvíli bojovala se slzami. „Chtěl jsem jenom říct, že jsme tenkrát mezi vojáky Severu potkali i dobré muže. Důstojníci, kteří nás chránili před jejich vlastními lidmi, vojáci, kteří nám dávali potraviny a ukazovali cestu. Matka tenkrát nazvala tu válku porodní bolestí před zrozením národa. Věřila ve společnou budoucnost. Ty, otče, jsi ve mně tuto víru zadusil. Musel přijít Yankee, aby mi ji zase vrátil. Naslouchala jsem mu, když blouznil v horečce. Myšlenka na smír v něm plane jak posvátný oheň. To není žádný falešný patos, otče. On to myslí vážně.“ Pohlédla na Clivea, který zamyšleně naslouchal jejím slovům. „Mohu ti odpovědět už nyní, Clive. Nescházej ze své cesty. Miluji tě a beru to jako slib, že se vrátíš. Budu na tebe čekat. A chci být tvou ženou.“

Potom odešla do kuchyně a zavřela za sebou dveře.

„Vy…!“ zavrčel rančer na Clivea. „Co jste to s ní udělal?“

„Nic, za co bych se musel stydět, plukovníku,“ klidně odvětil Clive. „Víc vám nemohu říct. Musím se trochu nadýchat čerstvého vzduchu a rád bych se podíval na svého koně. Máte něco proti tomu?“

„Jen běžte, Clive,“ řekl Elmo a pohlédl na svého otce, který odešel do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi.

Clive Storm vyšel ven, nasál do plic čerstvý vzduch a udělal si procházku. Jeho štěstí bylo tak ohromné, že mu málem praskla hruď. To nebyla žádná přechodná nálada pubertální slečny nebo blouznění. Susan ho opravdu milovala.

Chvíli si hvízdal, načež se posadil na kámen a zahleděl se do večerního slunce. Myslel na budoucnost. Vždycky žil velmi prostě a našetřil si nějaké peníze. Dost na to, aby s nimi mohl něco začít. Chtěl už jenom ještě dokončit svůj úkol ve Feltu. Prvním krokem k obnovení práva a pořádku mělo být nalezení Taffových vrahů a jejich předání spravedlnosti. Ano, brzy vrátí hvězdu a bude žít život po boku Susan Morganové, která se už ovšem bude jmenovat Susan Stormová.

Teprve za soumraku se vydal z procházky zpátky. Dorazil na dvůr a zamířil do stáje. Fellow ho pozdravil radostným řehtáním a položil mu hlavu na rameno. Clive ho poplácal po krku a zasmál se.

„Zítra vyrazíme, Fellowe! Pak pojedeme vstříc novému, krásnějšímu životu.“

Rozhlédl se po stáji, v níž kromě Fellowa stálo ještě sedm dalších koní. Byla to hezká, vybraná zvířata, která patřila rančerovi a jeho synům. Na jednom dřevěném kolíku trčícím z trámu visel zbraňový opasek. Clive z něj vytáhl revolver, překontroloval ho a zase ho strčil zpátky do pouzdra. Prošel se mezi boxy a prohlédl si koně. Náhle se zarazil. Jeden palomino se sněhobílou hřívou a ocasem neklidně tančil ve svém boxu. Jeho srst se zlatě leskla. Clive otevřel dvířka boxu a vykročil k němu, přičemž na něj hovořil klidným hlasem.

Sklonil se k levému zadnímu kopytu palomina a zvedl je. Kůň strnul. Clive pohlédl na novou podkovu. Potom vstal a přišel k Fellowově boxu, kde přeš tyč viselo jeho sedlo. Rozepnul jednu ze sedlových kapes a vytáhl kopyto, které nalezl před setkáním s Mescalery na břehu Coldwater River. Nato se vrátil k palominovi a zvedl jeho pravou zadní nohu.

Srovnal obě podkovy a tu ho polil studený pot. Nebylo pochyb o tom, že ztracená podkova patřila palominovi. Každý kovář vyráběl jiné podkovy a zde byly vypadlé čepy neomylným znamením. To poznání na něj mělo účinek rány kladivem. Jeden z rodiny Morganů se tedy zúčastnil lynčování Adriana Taffa. Ale kdo?

Uslyšel za sebou cvaknutí a trhl sebou.

„Sotva jsi vstal z postele, už tu zase čmucháš, Yankee,“ řekl za ním chladný hlas. „Tvé poznatky ti už ale nepomohou. Vstaň a otoč se!“

Clive poslechl.

Hleděl do ledových očí Dicka Morgana, který na něj mířil koltem. Přečetl v nich rozsudek, který nad ním Morgan vynesl, a pochopil, že sen o štěstí se v tom okamžiku rozplynul.

Zhroutil se mu svět.

+ + + + +

Carlos Mendoza nesl z kůlny ke svému dřevěnému domku náruč polen, když tu uslyšel jezdce. Otočil se.

Stál přesně v úzkém pruhu světla, který vycházel z otevřených dveří domu.

Z temnoty se pomalu vynořovaly obrysy oněch tří jezdců. Malý Mexičan strnul. Takže jeli k němu. Čekal to, ale teď ho to zastihlo zcela nepřipraveného.

Vjeli do osvětleného pruhu a zastavili několik yardů před ním. Viděl jim do očí, kterými si ho mlčky prohlíželi. Bezděky si polena přitiskl k hrudi, jako by ho tak dokázala chránit.

„Mendozo?“ zeptal se muž uprostřed.

Mexičan přikývl. „Si, seňor?“

„Jsi Mexikán,“ řekl muž a rozhlédl se. „Co tu děláš? Z čeho žiješ?“

„Pěstuju zeleninu, seňore,“ odvětil Mexičan. „Prodávám ji ve městě. A mám i dvě krávy a několik koz. To nám stačí. Žijeme se ženou sami.“

„Porozhlédni se tu, Marty,“ přikázal Rex Hallmark.

Hubený Magoffin slezl ze sedla a vydal se ke stáji. V tom okamžiku z domu vyrazil malý, chundelatý pes. Koně zneklidněli. Pes běhal kolem nich a neúnavně štěkal. Todd Brennigan z hrušky sedla odmotal bič. Rozmotal jej a práskl jím. Úder zvíře odmrštil. Kňučelo a bilo kolem sebe tlapkami.

Magoffin se bleskově otočil a jakoby zázrakem se v jeho ruce objevil revolver. Dvakrát vypálil a obě kulky zasáhly. Pes sebou ještě jednou trhl a pak zůstal bezvládně ležet v prachu. Mendoza pustil polena a sevřel ruce v pěst.

„Proč jste to udělal, seňore?“ otázal se rozechvělým hlasem, zatímco mu do očí vhrkly slzy.

Z domu se ozval výkřik, pak vyběhla Mendozova žena. Když uviděla, že její muž žije, zastavila se. Teprve potom spatřila psa. Klekla si k němu, zvedla ještě teplé tělo a se slzami v očích jej přitiskla k sobě.

„Chico mio,“ zasténala.

Magoffin strčil revolver do pouzdra a vydal se ke stáji. Hrbáč si hrál s bičem a smál se.

„Slyšels to, Rexi? Jejich domácí mazlíček se jmenoval Chico. To je snad vtip.“

Smál se, až se za břicho popadal.

Mendozu přemohl hněv. „Co jste to za lidi!“ zvolal. „Zná jenom práci. Děti nám byli odepřeny. Ten psík byl pro ni vším!“

Žena vstala. Tíha let se na ní podepsala. Působila velmi drobně, když odnášela psíka do domu. Carlos Mendoza se přestal ovládat. Přiskočil k Brenniganovi a chtěl ho strhnout ze sedla, ale zastavil ho úder biče. Z hluboké rány na levé tváři mu crčela krev.

„Jsi lehkomyslný, Mendozo,“ chladně poznamenal Hallmark. „Když Mexikán drží s gringy, tak s těmi z Jihu. Víš něco o těch chlápcích, co pověsili Adriana Taffa?“

„Nic, seňore,“ odtušil Mexičan. „Žijeme tu jen pro sebe. Vím akorát to, co zaslechnu ve městě. To je všechno.“

„Mám to z tebe dostat bičem?“ zeptal se Brennigan a upravil si pásku přes oko, která se mu poněkud posunula.

V tom okamžiku přišel ze stáje Magoffin s rozsvícenou lucernou.

„Hej, lidi,“ rozrušeně vykřikl. „Narazil jsem na zlatou žílu. To mi nebudete věřit. Páni, to je věc.“

Zatímco k nim kráčel blíž, držel jednu ruku za zády.

Mendoza zbledl. Tušil, že vše je ztraceno. Horečně se snažil nalézt nějaké řešení, ale Magoffin ho svými slovy zhypnotizoval jako had vyděšenou myš. Pistolník přistoupil k Hallmarkovi.

„Co si asi myslíš, že jsem našel?“ zeptal se.

„Copak jsem jasnovidec?“ zavrčel.

„Ve stáji stojí tři koně,“ podotkl Magoffin. „Dva jsou úplně obyčejní, ale na toho třetího se musíte podívat. Je to vraník jako z učebnice. Vsadím se, že mu v žilách koluje arabská krev. Můžete mi vysvětlit, jak se tento Mexikán mohl dostat k takovému koni?“

„Možná nám to poví sám,“ poznamenal Hallmark a číhavě pohlédl na Mexičana.

„Před válkou jsem pracoval na jedné haciendě,“ odvětil Mendoza. „Flecha je dárek mého tehdejšího patrona.“

„A toto tady?“ vykřikl Magoffin a ukázal zatím schovanou ruku. „I to máš od tvého patrona?“

Hallmarkovi se překvapením rozšířily oči. Také Todd Brennigan strnul. Oba nevěřícně hleděli na šaty, které Magoffin držel v ruce. Košile, kalhoty, plášť a plochý klobouk. Vše v černém.

„Sokolův oděv,“ sykl Magoffin.

„Ty víš, kdo to je, Mendozo,“ řekl Rex Hallmark. „Ty sám to nejsi, ale doprovázíš ho na jeho loupežných výpravách. Pověz mi jeho jméno.“

Mendoza se přikrčil,, ale pak se v tom malém Mexičanovi ještě jednou probudila odvaha. Věděl, že smrt je neodvratná, a díky tomu náhle přestal mít strach. Jeho poslední myšlenky se upjaly na jeho ženu.

„Odpusť mi, Consuelo,“ zašeptal a zavřel oči.

Brennigan se rozmáchl bičem a udeřil. Mendoza se zasténáním padl na kolena. Na tváři mu visel kus stržené kůže. Ještě jednou pohlédl na své mučitele.

„El Halcon vás všechny oddělá,“ řekl. „Vy bastardi!“

Hallmark tasil kolt a zmáčkl spoušť. Kulka Mendozu srazila do prachu. Zabiják do něho vystřelil ještě dvakrát. Když se ve dveřích objevila žena, vystřílel do ní zbylé náboje.

Magoffin a Brennigan na něj užasle hleděli.

„Proč, Rexi?“ otázal se mladý pistolník.

„Už ho nepotřebujeme,“ odpověděl Hallmark, zatímco nahrazoval vystřílené nábojnice novými náboji. „Todde, jeď do města a pozoruj, co se tam děje. Marty a já odklidíme mrtvé a počkáme tu na Sokola. Nastražíme mu tu léčku. Jestli dostaneme jeho, tak jsou jasní i ostatní rebelové.“

Brenniganova tvář se zkřivila do děsivého šklebu.

„Jsi liška podšitá, Rexi,“ uznale prohodil a svinul bič, načež obrátil koně a odjel pryč. Hallmark a Magoffin odvedli koně do stáje a odnesli oba mrtvé do malé kůlny.

Potom se vrátili do domu. O něco později tam zhaslo světlo.

Past byla nalíčena.

+ + + + +

„A teď, Dicku Morgane?“ zeptal se Clive Storm, který hleděl do hlavně revolveru. „Byls při tom, když věšeli Adriana Taffa. Chceš teď oddělat ještě federálního marshala?“

„Co mi zbývá, yankee?“ sykl Morgan. „S Taffovou smrtí nemám nic společného. Odsoudil ho soud Výboru Svobodný Texas. Porota složená z pěti mužů ho uznala vinným. Pro vás je hrdinou, pro nás vrahem. Vaše soudy odsoudily kapitána Henryho Wirze kvůli incidentům v zajateckém táboře Andersonville k trestu smrti a byl také popraven, ale Taffa jste za jeho řádění odměnili řády. Tomu vy Yankeeové říkáte spravedlnost?“

Na čele se mu třpytily kapičky potu, prst na spoušti se chvěl. Cliveovi přeběhl mráz po zádech. Takže to byl onen důvod. Teď už mu bylo všechno jasné.

„Spravedlnost není zboží, které by se dalo koupit,“ řekl. „I na severu je hodně lidí, kteří v Taffovi vidí vraha, Dicku. Na obou stranách došlo k chybám. Špatné je jen to, když se z nich lidé nepoučí a dělají další chyby. Taff si smrt určitě zasloužil, ale to, co jste s ním provedli, byla vražda. Texas patří znovu k Unii, Morgane, a váš výbor je nezákonný. Proto ani nemohl vytvořit nějaký soud a vynášet rozsudek. To si konečně uvědom.“

„To si musí zodpovědět jiní lidé,“ odsekl Dick.

„Pak vystup jako svědek,“ navrhl Clive. „Lidé jako major Forrester musí být zastaveni. Tímto lynčem se stal Adrianem Taffem Jihu. To znamená novou nenávist a novou krev. Má to snad pokračovat donekonečna?“

„Šetři slovy, yankeeský kapitáne,“ zavrčel Dick Morgan. „A teď se pomalu otoč, pomalu a opatrně, jasné?“

Clive náhle pochopil, že ho mladík nechce zastřelit tady. Chtěl ho omráčit a pak dostat pryč z ranče. Kdyby ho potom našli někde jinde, pak by neexistovaly důkazy proti Morganům. Musel jednat. Pomalu se pohnul a předstíral, že se chce otočit.

A pak, pro Dicka Morgana zcela nečekaně, jej udeřil podkovou. Současně se vrhl stranou, ale zbytečně. Morgan již nevystřelil. Podkova jej zasáhla do hlavy. Hned se skácel k zemi. Z rány na čele mu tekla krev. Clive k němu přiskočil a vzal si jeho zbraň. Při těch prudkých pohybech ho rozbolely rány, ale zatnul zuby.

Provazy, které našel ve stáji, omráčeného mladíka svázal. Pak osedlal palomina, naložil na něj Morgana a pevně ho přivázal. Nakonec osedlal Fellowa a připnul si svůj revolverový opasek.

Než opustil stáj, přistoupil k jejím vratům a chvíli naslouchal. Venku panoval klid. V oknech hlavního domu se svítilo, v noclehárně mužstva ovšem panovala tma. Kovbojové ještě byli ve městě.

Clive se vrátil a uchopil uzdy obou koní. Srdce mu divoce bušilo, když je vyváděl. Držel se těsně u stěny stáje a tak s nimi budovu obešel. Vyhnul se při tom osvětleným pruhům vycházejícím z oken hlavního domu. S lítostí pomyslel na Susan. Bude to pro ni těžké zklamání, ale musel takto jednat.

Opět byl federálním marshalem Clivem Stormem, kterého vyslala vláda do Feltu se speciálním posláním. Když se ocitl dostatečně daleko od budov, vyšvihl se do sedla a vyjel. Do Texline Dicka Morgaria přivézt nemohl. Tam měl rančerův syn příliš mnoho přátel. Kromě toho tam bylo mužstvo z ranče.

Každopádně ho musel dostat přes hranici. Ve Feltu byla situace rovněž velmi nebezpečná. Po zavraždění marshala Corda by tam těžko nalezl podporu. Zůstávalo mu tedy jedině Nové Mexiko. Jenže hledat tam v noci nějaké město by bylo velmi obtížné.

Rozhodly bolesti, které se ozvaly. Musel se šetřit. Nic by mu nepomohlo, kdyby Morgana přivezl do Nového Mexika a tam by odpadl. Proto zůstal jen Felt, ačkoli se mu tam příliš nechtělo. Vzal si na svá bedra neuvěřitelnou odpovědnost.

Zahloubán do chmurných myšlenek se vydal na sever.

+ + + + +

Ve Feltu zely ulice prázdnotou. Také v obou saloonech panoval jen velmi mírný ruch. Občané zůstávaly ve svých domovech. Již tři dny ve městě a v okolí panoval teror.

Nejprve se příchod Hallmarka, Brennigana a Magoffina slavil. Ti tři, o kterých se občané mezitím dozvěděli, že za války bojovaly po Taffově boku, činili to, na co jejich nový marshal evidentně neměl síly. Hledali vrahy někdejšího starosty.

Ale během pouhých tří dnů se spokojenost občanů změnila v hrůzu. Brutální a nemilosrdný postup obávaných lovců lidí vyvolal všeobecné zděšení. Ten, na koho padl byť jen stín podezření z toho, že pochází z Jihu nebo sympatizuje s Jižany, byl zbit nebo šikanován.

Tak se ti tři snažili získat výpovědi, které by je přivedly k úkrytu Foresterovy bandy. Hallmark byl toho názoru, že někdo ve městě udržuje tajný kontakt s rebely.

Jelikož v okolí Feltu nebyl žádný velký ranč se silným mužstvem, nebyl zde také nikdo, kdo by se jim mohl postavit.

Terry Keen byl na to příliš zbabělý a městská rada příliš slabá. Jack Malone, prozatímní starosta, také proti nim nepodnikl nic. Údajně poslal Normana Darricka do Fort Nichols, aby tam požádal o pomoc armádu, ale Darrick už byl dávno zpátky a nic se nedělo. Takto mohli ti tři muži naprosto bez zábran šířit hrůzu.

Několik Jižanů, kteří se zde usadili po válce, se již rozhodlo opustit město dřív, než na ně přijde řada. Dokonce i zapřísáhlí Yankeeové to řádění sledovali s odporem a znechucením.

Taková tedy byla situace toho pozdního nedělního večera.

Krátce před půlnocí Clive Storm dorazil do města. Nikým nespatřen se dostal do stáje, kde odvázal klejícího Dicka Morgana. Řekl starému Macovi, aby se postaral o koně, a vydal se i se svým zajatcem k marshalově úřadovně. Tam potkal Normana Darricka, kterému málem vypadly oči z důlků.

„Vy?“ koktal.

„Vy jste nový marshal?“ zeptal se Clive a strčil Dicka Morgana do jedné z otevřených cel. „Zamkněte ho.“

„Keen je nový marshal,“ odpověděl Darrick a vzal ze skoby svazek klíčů. „Já jsem jeho zástupce. Toto je přece Morgan, ne? Jak jste se sem dostal?“

Zamkl dveře cely a tázavě pohlédl na federálního marshala.

„Přiveďte Keena,“ naléhal Clive. „Zůstanu tady.“

Darrick pověsil klíče na skobu a vyběhl ven. Clive položil Winchestrovku na stůl a pohlédl na Morgana.

„Zachovejte klid,“ řekl. „Nevěděl jsem, že jste tu tak známý. Asi tu kolem toho bude pěkný kravál. Povím těm lidem, že jste přijel jako svědek proti Forresterovi, jinak vtrhnou do kanceláře.

Rančerův syn zbledl.

„To nesmíte udělat, marshale,“ řekl rozrušeným hlasem a sevřel tyče mříží. „Jestli se to dozví Forrester, a ten o tom uslyší dřív, než si myslíte, tak mě rovnou můžete předhodíte těm Yankeeům.“

„Opravdu, Dicku?“ zeptal se Clive a přikročil k mřížím. „Takže on má tady ve městě informátora? Myslel jsem si to. Pak ovšem ten nápad přivézt vás sem nebyl tak špatný. Vy jste ta nejlepší možná návnada pro tu bandu.“

„Vy hlupáku,“ zavrčel Morgan. „Nemáte ani nejmenší tušení, do čeho jste se pustil. To si myslíte, že moji lidé spí? Můj otec už určitě ví, že jsem zmizel. Naše mužstvo se už vrátilo z Texline a teď ví, že jsem nejel do města. To vážně věříte, že můj otec to tak nechá být?“

Clive s vážnou tváří přikývl. „Rozhodně plukovníka nepodceňuji, Dicku, a počítám s jeho příjezdem. Dokonce to je nezbytné, aby to tady skončilo, ale to vy nechápete.“

Vrátil se ke stolu a posadil se. Nyní si musel zachovat chladnou hlavu. Caleb Morgan a jeho jezdci už zabrání, aby místní Dicka vytáhli z vězení a pověsili na nejbližším stromě. Musel manipulovat se situací tak, aby Morganův klan použil proti občanům města a občany města proti Morganovu klanu. A to všechno, pokud možno, bez krveprolití. Celé se to podobalo tanci mezi vejci. Clive se zděsil své odvahy.

Seděl na soudku s prachem.

Zpráva o návratu federálního marshala se rozšířila rychlostí blesku. Neoběhla pouze oba saloony, ale vytáhla také všechny ostatní občany z postelí. Ulice se zaplnily lidmi, kteří se hrnuli k marshalově úřadovně. V jejich čele šli Terry Keen, Norman Darrick a celá městská rada.

Když je Clive uslyšel, vzal Winchestrovku ze stolu. Potom vyšel před dveře. Dav, který se mezitím dostal až před úřadovnu, jej zasypal otázkami.

„Jen klid,“ zvolal. „Musím vám něco říct.“

Trvalo dlouho, než se lidé uklidnili. Pak začal mluvit. Vysvětlil jim, jaký úkol ho přivedl do Feltu, a apeloval na jejich rozum. Tvrdil, že tato část Oklahomy už dávno mohla žít v míru, kdyby na obou stranách znovu neožila vzájemná nenávist. Hovořil zaníceně a odsoudil jižanské bandy, které na vlastní pěst dál vedly válku, i hlupáky, jako byli oni, kteří si zvolili za starostu někoho tak pochybného, jako byl Adrian Taff.

„Mějte už konečně rozum, lidi,“ zapřísahal dav. „Teď už vím, že Bret Forrester je zodpovědný za Taffovu vraždu, a já ho dostanu z jeho doupěte. To vám Slibuju. Ale předtím Potřebuju vaši pomoc. Každým okamžikem se ve městě může zjevit Caleb Morgan se svými jezdci. Bude chtít osvobodit svého syna, který chce vystoupit jako svědek proti Forresterovi. Ozbrojte se a rozmístěte se kolem vězení. Musíme tomuto pokusu zabránit. Ale zachovejte si chladnou hlavu. Kdyby došlo k boji, vypuklo by peklo a toto město by přestalo existovat.“

Lidé rozrušeně mluvili jeden přes druhého o tom, co právě slyšeli, až Moritz Pratt, vydavatel místních novin, poprosil klid a ujal se slova.

„Slyšeli jste to, občané,“ řekl vážným hlasem. „Myslím, že je nejvyšší čas, abychom přišli k rozumu. Takto to dál nejde. Tomu, kdo ještě donedávna viděl v Adrianu Taffovi hrdinu Severu, přece musely události posledních dnů otevřít oči. Copak to mohl být dobrý člověk, když se paktoval s chlápky, jako jsou Rex Hallmark, Brennigan a Magoffin? Přemýšlejte o tom a rozhodněte se. Já jsem pro to, abychom federálnímu marshalovi pomohli.“

V davu to jen zahučelo.

„Beze mě!“ zvolal jeden z mužů. „Já musím myslet na svou rodinu. Caleb Morgan sem vtrhne jak vichřice. Nedokázali jsme se bránit teroru Hallmarkových lidí. Jak se potom chcete postavit Morganovu mužstvu? Se mnou nepočítejte.“

Otočil se a odešel. Ozvalo se souhlasné mručení a ulice se v mžiku vyprázdnila. Pratt jen klel a kroutil hlavou. Kromě Keena, Darricka a otrhaného Reubena Vaila zůstalo jen pět občanů.

Clive pohlédl na Pratta: „Jména těch tří darebáků jsou mi známa,“ řekl. „Oni jsou tady?“

Než mohl Pratt odpovědět, vynořil se ze stínu verandy Todd Brennigan. V ruce držel svinutý bič a opíral se o trám.

„Jo, marshale, jsme tady,“ zvolal. „Máte snad něco proti tomu?“

„Mám, Brennigane,“ chladně odvětil Clive. „Dejte mi vaši zbraň. Zítra ráno, až budete odjíždět z města, ji dostanete zpátky.“

Hrbáč se poškrabal na pásce přes oko. „Co to má znamenat, marshale? Nárokujete si práva, která vám nepřísluší. Toto město má svého vlastního marshala. Hej, Keene! To si tu necháte poroučet?“

Keen vypnul hruď. „V žádném případě, pane Brennigane! Tady rozhoduju já. Neposlouchejte ho. Je mi líto, marshale, ale je to zkrátka tak.“

Clive přikývl. „Rozumím, Keene,“ odsekl. „Tom Cord vždycky věděl, na čí straně stojíte. Pokud tu dojde ke krveprolití, pak za něj nesete plnou zodpovědnost. Ale od Dicka Morgana dejte laskavě ruce pryč. Vyvarujte se dalších chyb.“

Potom odešel zpátky do úřadovny. Pratt s Malonem jej následovali.

„V tomto městě žijí jen zbabělci,“ zavrčel Pratt. „Co teď bude dělat, marshale? Keen je proti vám. Jestli přijedou Morganovi jezdci, tak mu zajatce vydá.“

Clive zamyšleně přikývl. „Na to už jsem myslel, pane Pratte. Kromě

toho znám Caleba Morgana celkem dobře. Vtrhl by do vězení a osvobodil by svého syna. Musíme toho chlapce dostat z města. Ale kam?“

„Těžko říct,“ řekl zadumaný Pratt. „Nejlepší by byla ta opuštěná chata u Beaver Forku.“

„A jak ji najdu?“

„Mohl by vás tam zavést ten kreol,“ navrhl Pratt. „Mám ho přivést? Lelkuje u chodníku.“

„O.K.! Přiveďte ho.“

Když Pratt odešel, Malone sebou trhl. Poznal neklamné signály změny. V duchu udělal tlustý, červený škrt přes svůj ambiciózní plán. Copak toho nedosáhl dost? Zatím byly jeho ruce čisté. Co mu pomůže bohatství, když bude stále v nebezpečí? Copak ho už jednou neokradli při přepadení dostavníku? V kraji přece jednou musí zavládnout právo a pořádek. Bylo zapotřebí jasného a konečného rozhodnutí.

„Musím vám něco říct, marshale,“ spustil zajíkavě. „Terry Keen je rozhodnut stát se novým Adriánem Taffem. Chce Felt ovládnout stejným způsobem, jako měl předtím v úmyslu Taff. A Tom Cord mu stál v cestě. Na dobu vraždy si obstaral neotřesitelné alibi, ale zeptejte se Darricka, kde toho dne byl. Keen se pokusil mě získat a při tom mi naznačil, že Cord pro něj nebude žádný problém.“

Clive na něj vrhl tázavý pohled. „A proč jste to přestal tajit, Malone?“

Malone pokrčil rameny. „Asi kvůli tomu novému džobu. Přistihl jsem se při tom, že mě baví nést zodpovědnost za ostatní.“

Clive mu položil ruku na rameno. „To mě těší, Jacku. Zatímco já odvezu pryč Dicka Morgana, vy můžete něco udělat pro toto město. Vysvětlím vám to později.“

V tom se dovnitř vrátil Pratt i s mladým kreolem. „Je připraven, marshale. Ulice zejí prázdnotou. Keen šel do saloonu. Vypadá to, jako by se všichni chtěli držet zpátky.“

„O Keena se postarám, až přijedu zpět,“ řekl Clive. „Znáte mého hnědáka?“ zeptal se Vaila, a když ten přikývl, dodal: „Osedlejte ho a přiveďte ho za vězení. A potřebujeme ještě dva koně.“

Vail odešel a Clive se vydal i s Prattem a Malonem do sousední ložnice a zavřel dveře.

„Dokázali byste nějakou dobu předstírat, že zajatec je ještě ve vězení?“ otázal se. „Myslím, až se objeví Caleb Morgan. Dokázali byste ho tu zdržet, než se vrátím?“

Oba muži na sebe pohlédli a přikývli.

„Můžeme to aspoň zkusit,“ podotkl Jack Malone.

„To stačí,“ řekl Clive. „Nemusíte zbytečně riskovat. Pospíším si.“

Vrátili se do kanceláře a Clive vzal z Cordova psacího stolu pouta, načež vyvedl Dicka Morgana z cely. Když mu je nasazoval, díval se mu do očí.

„Musí to být, Morgane,“ řekl na vysvětlenou. „Místní by mohlo napadnout vás odtud dostat dřív, než sem přijede váš otec.“

„Nechte si výmluvy,“ zavrčel Morgan. „Bojíte se mého otce, to je všechno. Ale ten trik vám nepomůže.“

Ve dveřích ložnice se neslyšně objevil Reuben Vail.

„Všechno je připraveno,“ oznámil.

Na okamžik se jeho pohled střetl s Morganovým. Clive náhodou zahlédl zajiskření v Morganových očích, ale dál o tom nepřemýšlel.

„Všechno je jasné?“ zeptal se Malonea a Pratta. Oba muži přikývli.

Clive pak postrčil Dicka Morgana ke dveřím. Přes ložnici se dostali do malé stáje, která ovšem nyní byla prázdná. Dřív tam stával Cordův kůň. Opatrně vyklouzli ven a vydali se ke koním, které Vail nechal stát v tom nejtemnějším zákoutí.

Vail pomohl spoutanému Dickovi na koně. Clive sáhl po uzdě hnědáka a právě dával levou nohu do třmenu, náhle však zkameněl.

„Ani hnout, Storme!“ zvolal ledový hlas za ním.

Byl to Elmo Morgan, který se tam připlížil temnotou a nyní na něj mířil revolverem. Dick se přidušeně rozesmál.Clive vytáhl nohu ze třmene a otočil se se zvednutýma rukama.

„Přijel jste sám, Elmo?“

Tu cvakl závěr pušky.

„Já jsem tu také,“ ozval se hlas Susan, která přistoupila po bok svého bratra. „Táta vás hledal u hranic Nového Mexika, ale teď už určitě pochopil, že se zmýlil.“

„Máte zvláštní způsoby, jak poděkovat za pohostinnost,“ zavrčel Elmo. „Sesedni, Dicku. Máme tu koně.“

Teprve když Dick slezl ze sedla, spatřili náramky.

„Co to má znamenat?“ obořil se na Clivea Elmo. „Proč jste ho unesl a spoutal jako banditu?“

„Protože je důležitým svědkem proti vrahovi Adriana Taffa,“ klidně odpověděl Clive. „Tu noc byl při tom. Jeho kůň ztratil podkovu. Byla to výjimečná stopa a já jsem jel po ní, když mě přepadli Mescalerové. Důkaz o tom najdete v mé levé sedlové kapse.“

„Podívej se tam,“ přikázal Elmo.

Dívka sklonila pušku a přistoupila k jeho koni. Snažila se při tom nepodívat se na Clivea. Potom otevřela kapsu a vytáhla podkovu, kterou ukázala Elmovi. Ten si ji nevěřícně prohlížel.

„Ty hlupáku!“ vyštěkl náhle a zpražil svého bratra ledovým pohledem. „Tak kvůli tomus potřeboval novou podkovu! S Morriem Stoddardem tě tedy nepoutalo jen přátelství. Byls majorův věrný přívrženec.“

„S Taffovou smrtí nemám nic společného, bratře,“ řekl Dick. „Za to mohou jiní.“

„Až se to dozví táta, tak se mu zhroutí svět,“ řekl Elmo. „Postavil by se na špatnou stranu, kdyby tě z toho dostal. Kam jste ho chtěl odvézt, Clive?“

„Za městem je taková chata, Elmo,“ odvětil Storm bez váhání. „Chtěl jsem ho tam schovat, dokud nebudeme mít Forrestera. Jestli proti němu bude Dick svědčit, tak má tato země šanci na mír. Jinak tu bude stále pokračovat.“

„A co si od toho slibuje Dick?“

„Jestli se bezprostředně neúčastnil té vraždy, tak z toho může vyjít bez trestu,“ odpověděl Clive.

Elmo pohlédl na svého bratra a pak na sestru. Bylo vidět, že bojuje sám se sebou.

„Je čas začít znovu,“ řekl posléze. „Vezměte ho s sebou. Ta želízka si nechám. Počkám tu na otce. Musíte mi věřit.“

Clive se usmál. „Důvěra patří k novému začátku.“

„Ty mě necháš v jeho pařátech?“ hlesl Dick a pohlédl na bratra.

„Je to tvoje jediná šance, bratře,“ odtušil Elmo.

Dick mu plivl pod nohy. Pak se otočil a vylezl na koně. Clive si všiml, že vrhl dlouhý pohled na kreola. Co to mělo znamenat? Čekal snad od něj pomoc? Předsevzal si, si na oba dá pozor.

Clive se vyšvihl do sedla. Pohledem hledal Susan, ale dívka sklopila zrak. Ještě jednou kývl na Elma a dal znamení k odjezdu. Zdrženlivost a chlad ze strany Susan ho bolely. Pak ale chmurné myšlenky zaplašil.

Musel se soustředit na svůj úkol.

+ + + + +

Jeli za domy North State Street a tak se nepozorovaně dostali z města. Kreol, který je vedl, byl celou domu zamlklý a uzavřený. Jeli nyní poměrně rychle. Clive nespouštěl z očí Dicka Morgana, aby jej náhodou nenapadla nějaká hloupost.

Projížděli lesem a poté prérií. Clive zneklidněl. Ačkoli zde byl cizincem, zdálo se mu, že jedou špatně. Směřovali na východ, přičemž Beaver River byla na severu. Pak dorazili do jednoho hájku. Když jím projeli, Reuben Vail zastavil.

Clive a Dick Morgan jej napodobili. Federální marshal jen nezřetelně viděl obrysy jednoho dvorce. Ležel zhruba čtyři sta yardů před nimi v jedné nehluboké dolině.

„Kde to jsme?“ nedůvěřivě se otázal Clive.

„Žije tu jeden můj přítel,“ odvětil kreol. „U něho bude zajatec ukryt lépe než v té chatě na Beaver Fork. Kromě toho se odtud mnohem rychleji dostaneme zpátky do města.“

„Jednáte dosti svévolně, Vaile,“ nedůvěřivě prohodil Clive.

„Můj přítel pro vás může být důležitým svědkem, marshale,“ odvětil Vail. „Minulé pondělí byl poblíž té chaty, když uslyšel výstřel.“

„Myslíte, když byl zavražděn Tom Cord?“

Vail přikývl. „Viděl jeho vraha odjíždět pryč. Byl to Norman Darrick. Můj přítel mlčí, aby sám neupadl v podezření. Ale teď promluví, protože je načase zúčtovat s Cordovým vrahem. Marshal byl jeden z mála lidí, kteří se ke mně chovali slušně. Měl jsem ho rád.“

Pohnal svého koně a Clive s Dickem jej následovali. Přiblížili se k budovám dvorce a zastavili u ohrady. Panoval tam klid. Když sesedli, ukázal Vail na jednu kůlnu.

„Běžte tam a počkejte na mě, marshale,“ řekl Giveovi. „Měl byste pro mě zbraň?“

Clive mu váhavě dal revolver, který na ranči vzal Dicku Morganovi. „Co se bude dít, Vaile?“ zeptal se a bleskově vytáhl i svůj vlastní kolt.

„To ještě nevím, marshale,“ zašeptal kreol a rozhlédl se. „Pes neštěká. Porozhlédnu se. Vy zatím zmizte.“

Clive chytil Morgana za ruku a odtáhl ho do kůlny. Mezitím kreol pomalu přišel ke dveřím hlavního domu. Byl nyní jako proměněný.

Roli hloupého pobudy zvládl dobře, však ji také hrál často, ale nyní byl opět oním nelítostným lovcem jako při lovu Adriana Taffa. Měl sokolí zrak.

Dorazil ke dveřím a chvíli naslouchal. Nic se nedělo. Opatrně přikráčel ke stáji. Se zaskřípáním otevřel její vrata a okamžitě ho do nosu udeřil pach koní. Protápal až k jedné bedně, otevřel ji a sáhl dovnitř. Byla prázdná. Revolverový opasek byl pryč a stejně tak i oblečení, které nosil, když s Carlosem Mendozou vyjížděl na výpravy jako tajuplný Sokol.

Někdo našel jeho úkryt a odhalil jeho tajemství. Napjatě se vydal k otevřeným dveřím. Věděl, že mu někdo nastražil past a někde tu na něj v temnotě číhá, ale v té chvíli myslel pouze na svého starého druha Carlose Mendozu a jeho ženu Consuelu. Co jim udělali?

Šlápl na cosi měkkého a sklonil se. Když na to sáhl rukou, polil jej studený pot. Polkl a zvedl studené tělo mrtvého psa. Potom jej takřka něžně zase položil na zem a vyběhl ze dveří.

„Pojďte ven, vy vrazi!“ vykřikl, jen s námahou zadržujíc slzy. „Bojujte přece! Jsem tady! Sokol na vás čeká!“

Dveře hlavního domu se rozletěly a ozval se ďábelský smích. Reuben Vail se rozběhl k rohu. Ze dveří vyskočil Hallmark a vypálil.

„Stůj! Přestaň!“ vykřikl Clive a vyrazil zpoza kůlny, avšak již bylo pozdě. Hallmark minul kreola, který se vrhl stranou. Nyní vystřelil on. Hallmark byl zasažen do prsou a skácel se zády na stěnu domu. Přesto ještě jednou stačil zvednou ruku s koltem. Než ale mohl zmáčknout spoušť trefil ho kreol znovu. Hallmark se svezl na zem.

„Pozor, Vaile! Za tebou!“ vykřikl Clive, který zaregistroval kradmý pohyb vedle stáje.

Kreol se otočil. Magoffin tasil oba revolvery a s klením vypálil na Vaila, který se zarazil uprostřed pohybu. Cítil, jak ho zasáhly kulky a zavrávoral. Kolt mu vyklouzl z dlaně a podlomila se mu kolena.

Nad ležícím Vailem Clive vystřelil na pistolníka, který sice koupil jeho kulku, ale přesto se rozběhl k otevřeným dveřím stáje. Clive ještě nikdy nikomu nestřelil do zad. A neudělal to ani teď. Když Magoffin zmizel ve stáji, klekl si k Vailovi.

„Nestarejte se o mě, marshale,“ zasténal mladý kreol. „Podívejte se po Carlosovi a jeho ženě. Bojím se, že je ti ničemové zavraždili.“

„Hned, Reubene,“ slíbil Clive a pohlédl ke stáji.

V tom okamžiku z ní vyšel Magoffin. Vzal si Sokolova vraníka, ale zvíře jej neposlouchalo. Vyšel ven, vzepjal se a shodil ho ze sedla. Magoffin zasténal a převalil se na břicho, načež vypálil a srazil Cliveovi stetson z hlavy. Marshal zvedl kolt a zamířil pistolníkovi na rameno.

V tom okamžiku se však pistolník zvedl a koupil kulku přímo do srdce.

Vail kašlal a z koutku úst mu tekla krev. Clive schoval zbraň do pouzdra.

„Zůstaň klidně ležet, Reubene,“ řekl.

„Jde to se mnou z kopce, marshale,“ odpověděl kreol. „Už nemusíte pátrat po Sokolovi. Nikdo se už nedozví, kdo to byl. Na Jihu válka zničila tolik malých lidí. Chtěl jsem jim pomoci, dát jim novou šanci. Při žádném z mých přepadení netekla krev. Jen Taffa mám na kontě. Hledal jsem ho dlouhých sedm let, marshale. Měl na svědomí mého otce a mé bratry. V kapse mám hodinky, které jsem mu vzal. Patřily mému otci. Dejte je, prosím, Rhondě Benteenové, zpěvačce v saloonu Sunshine. Vlastně se jmenuje Rhonda Vailová a je to moje sestra. A teď se podívejte po Mendozových. Chovali se ke mně jako otec a matka.“

Clive vstal a teprve nyní si všiml, že tam stojí Dick Morgan a že všechno slyšel. Divil se, že Dick nevyužil příležitosti k útěku. Pomalým krokem přišel do domu a našel tam oba mrtvé. Když se vrátil, byl na pochybách.

Vail na něj hleděl rozšířenýma očima.

„Budeš ještě muset chvíli vydržet, Reubene,“ prohodil. „Jsou trochu unavení a musí odpočívat. Ti chlápci je svázali, takže mají ztuhlé údy.“

„Žijí,“ zamumlal kreol a usmál se.

V tom samém okamžiku se mu zvrátila hlava.

Morgan si odkašlal. „Vy jste mu lhal, že je to tak?“

Clive na něj pohlédl. „Ano, Dicku. Je to snad špatně?“

Morgan zavrtěl hlavou. „Byl Forresterovou spojkou ve Feltu. Ale osamostatnil se. Když jste byl v domě, zapřísahal mě, abych při procesu nevypovídal proti němu. Byl to můj přítel, marshale. Teď se můžete postarat o mě. Můžete se se mnou vrátit do města.“

„Pod jednou podmínkou, Dicku,“ řekl Clive a zkoumavě na něj pohlédl.

„Pod jakou?“

„Sokol si své tajemství vezme do hrobu. Kromě nás dvou to ví už jen Todd Brennigan, a ten nebude mluvit. Souhlasíte?“ ,

„Rhonda to ví také, tím jsem si jist.“

Clive přikývl. „Samozřejmě! Nikdo jiný neměl takový přehled jako ona o tom, kdo má u sebe větší obnos peněz. Ale k novému začátku patří tlustá čára za minulostí, ne? Takže?“

„Ode mě se nikdo nic nedozví,“ slíbil Dick.

Clive mu sňal želízka. „Naložte ho na koně. Ostatní mrtvé necháme uklidit potom. Musím ještě něco vyřídit.“

Prohledal dům i stáj, až nalezl černé oblečení. To potom zakopal v měkké půdě za stájí.

Nejpozději v té chvíli Dick Morgan poznal, že k tomuto federálnímu marshalovi pociťuje respekt a obdiv.

+ + + + +

Ve městě ještě stále panoval klid. Přijeli zezadu k vězení a sesedli z koní. Clive chtěl otevřít vrata stáje, ale ta byla zamčená.

„Kdo je tam?“ ozval se hlas Jacka Malonea.

Clive odpověděl a Malone jim s puškou v ruce otevřel. V jeho očích se objevil údiv, když spatřil Dicka Malonea. Potom pohlédl na tělo naložené na koni.

„Vail? Co se stalo?“

„Trpělivost, Jacku,“ odtušil Clive.

Odvedli koně do stáje a zamkli vrata. Potom přes ložnici prošli do kanceláře. Pratt stál s puškou u okna a nevěřícně na ně hleděl. Clive postrčil Dicka Morgana do cely a zamkl ji. Potom přišel k oběma mužům a krátce je zpravil o tom, co se stalo. Pratt s Malonem poslouchali se zatajeným dechem.

„Teď se podívám na ty chlápky,“ řekl Clive, když skončil své vyprávění. „Máte tušení, kde mohou být?“

„Šli k saloonu Sunshine,“ odvětil Pratt.

„Zůstaňte tady,“ řekl Clive a chopil se winchestrovky.

Nato opustil kancelář. Ulice zela prázdnotou. Přišel na křižovatku a zastavil se. Ze saloonu Union se ozývaly hlasy, jinak všude panoval klid. Clive pokračoval dál.

Když vešel do saloonu Sunshine, nacházelo se tam přibližně dvacet lidí. Keen a Darrick stáli s několika dalšími muži u barového pultu. Todd Brennigan nikde. Jakmile si jich hosté všimli, rozhostilo se ticho. Všichni zarytě mlčeli a hleděli před sebe.

Clive pomalu přistoupil k Normanu Darrickovi.

„Odepněte si hvězdu, Darricku,“ řekl chladným hlasem.

„Vy mi nemáte co poroučet,“ odsekl Darrick a zašklebil se.

Clive ho dloubl hlavní pušky do hrudi. „Keene, odzbrojte ho a vezměte si jeho hvězdu. Je to vrah Toma Corda. Mám svědka, který ho viděl při tom zločinu.“

Darrick zbledl a vyděšeně pohlédl na Keena.

„Kdo je ten svědek?“ otázal se světlovlasý marshal.

„Carlos Mendoza,“ odvětil Clive. „Dosud mlčel, protože se bál.“

Viděl, jak Keen horečně přemýšlí. Náhle blondýn vytáhl ohromenému Darrickovi revolver z pouzdra a vrhl na něj chladný pohled.

„Odepni si hvězdu, Darricku,“ řekl Keen. „Toto obvinění musí být prošetřeno. Jistě chápeš, že jako marshal tohoto města to musím učinit. Tak dělej.“

Darrick se roztřásl. „Ty ksindle,“ zavrčel. „Chceš si tímto podlým trikem zachránit kůži. Ty jsi to přece vymyslel a pověřils mě tím.“

Clive otočil hlaveň winchestrovky na Keena. „To by stačilo! Pusťte revolver, Keene!“

Ostatní lidé se chvatně klidili z nebezpečné zóny. Keen strnul. Pak pustil kolt, ale v ten samý moment chytil Darricka a mrštil jím dopředu. Překvapený Darrick nejdřív odstrčil hlaveň Stormovy winchestrovky, načež vrazil do něj.

Keen se rozběhl k východu. Clive odhodil Darricka a zatímco několik srdnatých mužů se vrhlo na vraha jejich marshala, vyběhl Keen létacími dveřmi ven. Clive se vydal za ním. Rozrazil dveře a ocitl se na chodníku. Keen již dorazil doprostřed ulice, když tu uslyšel kroky za svými zády.

Měl nyní v ruce svůj vlastní kolt.

Bleskově se otočil.

Clive viděl záblesk, načež mu kulka hvízdla kolem ucha a zavrtala se do rámů dveří. Uskočil stranou, pustil Winchestrovku a neuvěřitelnou rychlostí tasil kolt.

Keenova další kulka skončila v trámu. Nyní promluvil těžký revolver federálního marshala. Terry Keen si vzápětí sevřel hruď a z prstů mu vyklouzl kolt. Pomalu se skácel do prachu Main Street.

Clive vstal a přišel k němu. Teprve nyní pocítil bolest v rameni. Strčil si ruku pod vestu a nahmatal vlhkost. Rána začala znovu krvácet.

Terry Keen byl mrtev. Clive jej otočil na záda a vzal mu z ruky hvězdu. Strčil si ji do kapsy a vrátil se do saloonu. Několik mužů se nabídlo, že Darricka odvedou do vězení a mrtvého odklidí z ulice. Clive přikývl a pak rozrušenému Darrickovi odepnul hvězdu. Potom se jedné dívky zeptal, kde by mohl najít Rhondu Benteenovou. Kývla nahoru.

Vyšel po schodech do patra. Vedle Maloneovy kanceláře byla krátká chodba se třemi dveřmi. Zde bydlely dívky. Zaklepal na dveře, ke kterým ho poslalo ono děvče, a čekal. Zpěvačka otevřela.

„Dobrý den, slečno Benteenová! Váš bratr vám posílá toto,“ řekl a dal jí kapesní hodinky.

Pohlédla na ně a trhla sebou.

„Něco se mu stalo, že ano?“ špitla.

Clive přikývl a jemně ji vtlačil do pokoje. Pak za sebou zavřel dveře. Statečně zadržovala slzy, když jí o všem vyprávěl. Potom mu zajíkavým hlasem řekla, jak se hodinky jejího otce dostaly k Taffovi.

„Už není ničím vinen, slečno Benteenová,“ poznamenal Clive. „Nikdo se nedozví, že Sokol byl váš bratr. Mohu vám nějak pomoci? Potřebujete peníze?“

Zavrtěl hlavou. „Díky, marshale. Něco jsem si ušetřila. Odjedu do New Orleans, kde budu zase moct žít jako Rhonda Vailová. Vždycky jsem s tím počítala. Nikdy si nic nenechával pro sebe, vždycky všechno rozdal lidem, které válka postihla nejhůře. Pro mě byl Reuben dobrý člověk.“

Clive viděl, že se již jen stěží dokáže ovládat, a uklonil se.

„Přeji vám hodně štěstí, slečno Vailová, „ řekl a vyšel ven.

Na schodech se chvíli musel přidržet zábradlí. Potom se však vzchopil a šel dál. Ještě musel vydržet. Každou chvíli se mohlo objevit Morganovo mužstvo. A kromě toho musel vyřídit ještě jednu věc.

Musel dopadnout posledního ze tří vrahů manželů Mendozových.

+ + + + +

Todd Brennigan v tom okamžiku platil útratu v saloonu Union. Celou dobu stál u pultu sám. Hosté u stolů se snažili ho ignorovat.

„Všichni jste odporní zbabělci,“ řekl a vzal si drobné, které mu barman vrátil. „Stačí vám jenom pomyslet na Morganovo mužstvo a hned máte plné kalhoty. Sedíte tu proto, že si chcete vzájemně dodat odvahu. Jste baby, nic víc.“

Chopil se biče, který neustále nosil při sobě, vrhl na hosty saloonu pohrdavý pohled a vyšel ven. Když dorazil doprostřed ulice, uslyšel dusot mnoha koní. Rychle se blížil. Ačkoli právě před chvílí nadával místním do zbabělců, chvátal nyní k verandě hotelu. Tam, ve stínu, čekal.

Jednalo se o osm jezdců, kteří přijeli do města ze západu. Projížděli nyní po North State Street a na křižovatce prudce zastavili. Muž v jejich čele měl úzký, špičatý obličej.

„Nejdřív se podívejte do saloonu Union,“ přikázal ostatním. „Dane, Morrie, vy se na ně zeptejte v hotelu. A myslete na to, že je chci, pokud možno, živé.“

Čtyři muži seskočili z koní. Dva z nich šli do saloonu Union, další dva se vydali k verandě hotelu. Todd Brennigan se přitiskl ke stěně domu a zadržel dech.

„Hledáme Hallmarka, Brennigana a Magoffina,“ řekl jeden z jezdců v saloonu. Potom se odtud ozvala směsice hlasů. Oba další muži prošli jen několik yardů od něho a zmizeli v hotelu. Jeden z nich byl malý a šikmooký. Nyní již Brennigan věděl, kdo je vůdcem těchto mužů.

Major Bret Forrester.

Naproti ze saloonu vyšlo několik lidí. Pravděpodobně si mysleli, že do města vtrhlo Morganovo mužstvo, a chtěli se zachovat podle Stormových instrukcí. Domnívali se, že Morgan šel do saloonu Sunshine. Brennigan se bál, že bušení jeho srdce musí být slyšet na míle daleko. Nikdo si ho však nevšiml. Oba Forresterovi muži vyšli z hotelu.

„Mají tam pokoj, majore,“ řekl jeden z nich, „ale nejsou tam.“

Slovo „major“ na občany zaúčinkovalo jako dynamit. Vzali nohy na ramena a prchali zpátky do saloonu Union. Město přenechali Forresterově bandě, která si to nyní rázovala k saloonu Sunshine.

Brennigan se narovnal. Jeho kůň stál ve stáji. Musel tam a pak na farmu, kde jeho dva komplicové čekají na Sokola. Jezdci už byli poměrně daleko od křižovatky. Brennigan se

ještě jednou rozhlédl, načež seskočil z chodníku a vyrazil přes křižovatku ke stáji.

+ + + + +

Clive Storm opustil saloon Sunshine a šel podél chodníku, když se na křižovatce objevili jezdci. Byl ještě příliš daleko na to, aby rozuměl povelům jejich vůdce. Proto je považoval za Morganovo mužstvo. Držel se ve stínu a tak se nenápadně dostal až k dalšímu rohu. Když se jezdci vydali po Main Street - tedy k němu -zmizel v temné postranní uličce. Muži projeli kolem něj a on nyní poznal, že se jedná o Forresterovu bandu.

Byla to náhoda, že ještě jednou pohlédl na křižovatku a spatřil tam malého hrbáče, který chvátal přes ulici. Jezdci mezitím dorazili k saloonu a seskočili z koní.

Clive vyšel na chodník a přikrčen se blížil podél domů. U hotelu přeběhl ulici. Rameno ho pálilo. Pouze jeho nepopsatelná energie a železná vůle ho hnaly dál. Todd Brennigan mohl mít namířeno pouze ke stáji.

Clive musel za každou cenu zabránit tomu, aby se ten bandita dostal z města.

Když kráčel ke stáji, cítil teplou krev, která mu prosakovala z rány na rameni. Také noha se ozvala. Než se však mohl zamyslet nad svým stavem, objevil se před ním Brennigan. Právě vyváděl koně ze stáje.

„Stát,Brennigane! Ruce vzhůru!“ zvolal.

Hrbáč sebou trhl. Bleskově poklekl a zvedl revolver, který již držel v ruce. Clive na něj vypálil z winchestrovky od boku. Brennigana rána odmrštila na jeho koně. Koupil to do ramene.

Vyděšený kůň uskočil a bandita se skácel na zem. Při tom ještě jednou vypálil, ale pouze Pánu Bohu do oken. Clive k němu přiskočil a vrazil mu pažbou pušky do ruky. Brennigan zařval a pustil kolt. Clive jej odkopl pryč.

„Vstávat,“ řekl železným hlasem.

Sténající bandita se posbíral ze země. Držel se za rameno. V tom se Cliveovi zatmělo před očima. Zavrávoral a zoufale se bránil mdlobám, které se o něj pokoušely. Brennigan si toho všiml a zavětřil šanci.

Klekl si a levou rukou sáhl po revolveru.

„Nech to být,“ varoval ho Clive, který se v poslední chvíli vzpamatoval.

Brennigan zlostně zaklel. Chtěl se zvednout, ale vtom padla rána. Kulka jej zasáhla přesně do pásky na oku.

Bez hlesu se skácel na zem.

Clive se otočil a spatřil tři muže, kteří přicházeli blíž. Byli to členové Forresterovy bandy. Storm se honem uklidil do stáje. Právě včas, protože vzápětí se do její stěny zavrtalo několik kulek.

Vrhl se na zem a zvedl kolt. Když se na světlejším pozadí v otevřených dveřích stáje objevili obrysy banditů, začal na ně pálit. Vystřílel celý bubínek, ačkoli v podstatě střílel poslepu. Všechno se kolem něj začal rozplývat. A pak se z ulice ozval dusot kopyt. To bylo to poslední, co Clive slyšel.

Potom ztratil vědomí.

+ + + + +

Když přišel k sobě, zjistil, že leží v posteli. Oknem tam svítilo slunce, ale ještě víc pro něj zářila tvář jedné dívky.

„Susan?“ nevěřícně se otázal.

Susan Morganová se k němu sklonila a políbila ho.

„Jak se cítíš, Yankee?“ otázala se.

„Dokud jsi tady, tak skvěle, rebelko,“ odvětil s úsměvem. „Kde to jsem?“

„V hotelu,“ odpověděla Susan. „Naše mužstvo přijelo v poslední chvíli a pomohlo občanům Feltu v boji s Forresterovou bandou. Major a zbytek jeho družiny teď sedí ve vězení.“

„Počkat,“ užasl Clive. „Ti budižkničemové bojovali s Forresterovou bandou a tvůj otec jim pomohl?“

Susan přikývla. „Je to tak, Clive. Tvůj příklad přiměl mnohé z nich, abych se vzmužili. Máš dost sil na to, abys mohl přijat návštěvu? Venku totiž čeká pár lidí.“

„Na to se ještě potřebuju trochu posílit,“ řekl a našpulil rty.

„Ty jsi neukojitelný,“ zasmála se a něžně ho políbila. „Jsem na tebe hrdá, Clive Storme.“

Pak odešla ke dveřím. „Dale.“

Clive nevěřil vlastním očím, jak se místnost zaplnila lidmi. Byli tam Caleb a Elmo Morganovi, Pratt, Jack Malone a několik dalších občanů Feltu. Elmo Morgan na něj kývl a usmál se.

„Nedokážu se ubránit podezření, že jsi ze všeho nejradši v posteli,“ poznamenal a mrkl na svou sestru.

„Ahoj, Storme,“ řekl Caleb Morgan a přistoupil k posteli. „Vězení je příliš malé pro ty chlápky, které jsme pochytali. Musíme je odvézt do Fort Nichols. Jestli mě na dva dny jmenujete svým zástupcem, tak to za vás vyřídím. Můj syn bude vypovídat při procesu, aby se s tím vším konečně udělal konec.“

„Souhlasím, plukovníku,“ klidným hlasem řekl Clive. „Dnešek je pro mne velkým dnem. Děkuji vám za vaši pomoc.“

„Já vám musím poděkovat, kapitáne Storme,“ odvětil Caleb Morgan. „Získal jste si srdce mých dětí a mně jste otevřel oči. Ale především vaše chování mě přesvědčilo o tom, že jste se vydal na správnou cestu. V tomto kraji přece mohou spolu žít v míru lidé z Jihu i ze Severu.“

Potom si podali ruce, načež svůj dík vyjádřili i občané Feltu. Clive byl šťastný. Když osaměl se Susan, přitáhl ji k sobě a políbil ji.

„Teď má vše zase smysl,“ řekl.

„Co budeš dělat, až se uzdravíš?“ tiše se otázala.

„Vrátím hvězdu a půjdu si hledat kousek země pro koňský ranč,“ odvětil Clive. „A když ho najdu, pak přijedu jistého Caleba Morgana požádat o ruku jeho skvělé dcery.“

„A když si tě třeba nebude chtít vzít?“

„Pak bude Sever muset znovu bojovat proti rebelům,“ usmál se.

Políbila ho a přitulila se k němu. „Jménem Jihu kapituluji, Clive Storme!“

+ + + + +

O dva měsíce později proběhl proces.

Major Bret Forrester a Norman Darrick byli odsouzeni k trestu smrti, další členové bandy dostali vysoké tresty odnětí svobody. Ostatní sympatizanti majora Forrestera byli omilostněni. Mezi nimi i Dick Morgan.

Dostal se domů právě včas, aby se mohl zúčastnit svatby. O dva roky později mohl Caleb Morgan houpat na kolenou své první vnouče. Clive a Susan se na něj s úsměvem dívali.

Všiml si toho a přikývl. „To je naše budoucnost.“