John Kirby

Colorado western 072. Santana ve městě mrtvých

Šerif Donald McCloud viděl Jeremiase, jak jde po Main Street. Měl vypnutou hruď a hrdě zvednutou hlavu. Každým coulem Clanton, kterého v San Pedru musí všichni respektovat.

Každým coulem proklatý zloděj! pomyslel si McCloud.

Přitáhl si svůj nábojový opasek, posunul si pouzdro s šestiraňákem dopředu a otevřel dveře své úřadovny. Na chodníku se ozvaly duté kroky muže zákona. Doprovázelo je cinkání ostruh.

Šerif McCloud pohlédl proti slunci, které stálo vysoko na nebi a spalovalo krajinu svým pekelným žárem. Potom upřel svůj zrak na Clantona…

Jeremias Clanton věděl o šerifovi již dlouho. Přesto předstíral, že v San Pedru žádný šerif není. Ve tváři nejmladšího člena klanu Clantonů se zračilo pohrdání. Pohrdání a výsměch nad tím, že McCloudovi se zatím nikdy nepodařilo některého z těch divokých a bohatých bratrů přistihnout při nezákonném jednání.

Šerif McCloud opustil chodník na úrovni saloonu Silver Moon, který patřil Clantonům.

Nebyl to jejich jediný podnik ve městě.

Šlo o velkou a bohatou rodinu, která se v kraji usídlila ještě předtím, než vzniklo San Pedro.

Byli to chovatelé a zloději dobytka.

Kdysi Clantonové prodávali dobytek vládě, která je pak dodávala do apačské rezervace San Carlos. Dnes Clantonové zásobovali masem město.

Upřímně řečeno, na mase nebylo poznat, zda pocházelo z vlastního nebo uloupeného dobytka. Steak jako steak.

McCloud na to s trpkostí pomyslel, když se Clantonovi postavil do cesty.

Jeremias Clanton jel bez ukradených mul, které McCloud včera nalezl na pastvinách Clantonových. Dnes měl Jeremias ta zvířata vrátit a vysvětlit, jak se ocitli na jejich pastvinách, jestliže je tedy neuloupili.

Tak to bylo domluveno. McCloud se chtěl vyhnout zbytečným problémům s bohatým klanem.

Jenže to byla chyba.

Ty muly byly údajně minulou noc ukradeny z pastvin Clantonových. A tak zmizel i jediný důkazní materiál svědčící proti Clantonům.

Proto si nyní Jeremias Clanton vykračoval se zdviženou hlavou. Ne jako zloděj, kterým ve skutečnosti byl.

Jeremias Clanton se rovněž zastavil. Posunul si stetson hluboko do čela. Jeho okraj mu stínil do tváře. Přesto nedokázal skrýt škleb, kterým počastoval McClouda.

„Bylo by lepší, kdybys zůstal na ranči, dokud se neuklidním, Jeremiasi!“

Mladíkův škleb se ještě zvýraznil.

„Někdo ty zatracené muly ukradl z našich pastvin a v noci si je odvedl, McCloude,“ zasmál se škodolibě Clanton. „Smůla, co?! Měl sis ty mrchy vzít sebou, kdyžs nás chtěl zatknout. Teď mi uhni z cesty! Nemám na tebe čas.“

„V cele ho budeš mít dost, Jeremiasi. Viděl jsem ta uloupená zvířata na vašich pastvinách a viděl jsem i tebe s horkými cejchovacími železy. Dvě z těch zvířat už mají váš cejch!“

„To není můj problém, McCloude,“ odvětil mladý Clanton a zvedl ramena. „Máš smůlu, protože nám to už nemůžeš dokázat!“

Jeremias se nyní rozkročil, aby stál pevněji.

„Prošetříme to, Jeremiasi. Do té doby jsi zatčen!“

Odpovědí mu byl smích mladíka, který co do zlomyslnosti a násilnictví sotva zaostával za svými třemi bratry.

„Johnnie ti za to uřeže uši, šerife!“

„Johnnie tu není, Jeremiasi.“

„Pak to vyřídím já sám, McCloude. Už jsi dělal v San Pedru problémy dost dlouho.“

„Tobě, Clantone,“ rozvážným hlasem odvětil šerif. „Ne městu.“

„My jsme město, McCloude. Pokus se mě zatknout a já ti do té tvé zatracené hvězdy vystřelím díru. Rychleji, než si myslíš.“

Clanton nežertoval. McCloud viděl, že záludně přivřel oči. Jeremiasova pravice se zkroutila do oblouku nad hlavní revolveru, který měl strčený ve velmi nízko přivázaném pouzdře.

„Zkus to, šerife!“

Ze saloonů vyšlo několik lidí. Zůstali stát na chodnících napravo a nalevo od prašné ulice. Všichni Clantony znali. Každý věděl, že pokud McCloud necouvne, tak to bude drsné.

Rozhodně drsné. Ať už ten souboj vyhraje či nikoli.

To věděl i McCloud, když udělal krok vpřed.

Nyní ho od Jeremiase Clantona dělilo jen deset yardů.

Šerif toho mladého nespustil ani na zlomek vteřiny z očí.

Proto ho nezaskočilo, když Jeremias sáhl po zbrani.

Clanton sevřel pažbu a vytrhl těžký kolt z pouzdra. Během doby, kdy jej zvedal, natahoval palci kohoutek.

Než stačil McCloud nějak zareagovat, Clanton již střílel.

Zbrkle.

McCloud měl lepší nervy. Věděl, že to musí být čistý souboj. A mladý Clanton musí dostat šanci.

Rychle ukročil stranou.

První kulka se zavrtala přesně do místa, kde předtím stál.

Zvířil se prach. Třesk výstřelu se odrážel od dřevěných fasád domů.

Jeremias Clanton zavyl zklamáním a pootočil se směrem, kam ukročil McCloud.

Nyní již revolver držel v obou rukách. Tentokrát si při míření dával na čas. Svou první šanci promarnil. Další nedostane.

Teď byl na řadě Donald McCloud. Neměl na vybranou. Buďto půjde k čertu, nebo Jeremiase Clantona zastaví. Kulkou.

Uhnout již nemohl.

Plynulým, sotva postřehnutelným pohybem vytáhl svůj peacemaker z pouzdra. V tom samém momentě se vrhl k zemi.

Právě včas.

Clanton pečlivě mířil. Byl si jist, když mačkal spoušť, že nenáviděného šerifa dostane.

Třeskl výstřel, ale v tom samém okamžiku Clanton s vytřeštěnýma očima zjistil, že McCloud už není na místě, kde byl ještě před chvílí a kam mířil.

Clanton zrakem kopíroval dráhu McCloudova skoku na zem. A pak spatřil záblesk v ústí dlouhé hlavně. V následujícím momentě Jeremias Clanton ucítil tvrdý náraz, který ho odhodil dozadu.

Smrt! pomyslel si.

Dostala ho, ještě než se mu podlomily nohy a on se skácel do prachu.

Během několika málo vteřin se kolem rozhostilo ticho. Teprve pak se lidé, kteří ten souboj sledovali z bezpečné vzdálenosti, pohnuli.

Sešli z chodníku na ulici a obestoupili oba soky.

McCloud vstal. Oklepal si prach z oblečení a strčil peacemaker zpátky do pouzdra.

„Je mrtvý, šerife,“ řekl jeden z mužů, který se sklonil ke Clantonovi. „Sakra, on je mrtvý!“

McCloud přikývl s nepřístupným výrazem ve tváři.

„To by ti bylo milejší, kdybych tu místo něj teď ležel já, Harrisone?“ zeptal se kováře, který konstatoval Clantonovu smrt.

Harrisonova mohutná postava se narovnala. Pod košilí se nadouvaly svaly muže, jehož předkové pocházeli odkudsi ze severní Evropy.

„To nikdo neřekl, Donalde,“ odvětil.

„O.K.,“ přikývl McCloud. „Pak ho odneste z ulice a povězte o něm funebrákovi. Náklady na jeho pohřeb zaplatí město!“ Těžkými kroky se McCloud obrátil. Teď tedy došlo k tomu, čemu se mu dva roky dařilo vyhnout.

Jeden z Clantonů byl mrtev.

To v jeho bratrech probudí rodovou zběsilost. Nešlo pouze o to, že hrozil neklid ve městě. Ten mohlo způsobit byť jen několik občanů. Přijímaly se však již sázky na to, jak dlouho McCloud přežije smrt mladého Clantona.

McCloud se nevrátil do své úřadovny. Dva domy před ní stála telegrafní stanice Western Union. McCloud vešel do zatuchlé místnosti.

Za přepážkou se právě Thomas Derring škrábal na čele, na němž mu stála vrstva potu.

„Tak už se ti to konečně povedlo, McCloude?“ zeptal se.

„Co?“

„Prostřílet si cestu do pekla!“

Šerif zaklel. Přistoupil k přepážce, vzal si formulář a se zachmuřenou tváří jej začal vyplňovat.

„Do Tucsonu,“ řekl. „Okamžitě, Thomasi.“

Starý muž vzal s nevrlým výrazem ve tváři formulář a přelétl ho očima.

„Santana, Baltimore House,“ četl nahlas, načež na McClouda tázavě pohlédl. „Kdo to je?“

Vůbec poprvé po oné přestřelce na ulici se McCloud usmál.

„Přítel,“ odvětil. „Prostě a jednoduše přítel.“

Thomas Derring zamyšleně přikývl. „Přátele budeš potřebovat,

McCloude,“ zabručel. „Víc než kdokoli jiný, sakra.“

*

Poté, co Santana dostal McCloudův telegram, zaslal zprávu do Washingtonu.

Znal Donalda McClouda už pěkně dlouho. Před mnoha lety spolu jezdili v Coloradu. Pak se McCloud nasytil nepokojného života, našel si klidné místo a chtěl založit rodinu.

Tvrdil tenkrát, že San Pedro je idylické městečko. To však byl omyl a ani McCloudův sen o normálním rodinném životě se nenaplnil.

Maggie zemřela, ještě než mu mohla říct ano. Její rodina se pak ze San Pedra odstěhovala na Floridu, kde údajně rostly peníze na stromech.

Ta tragédie měla být jakýmsi znamením pro McClouda, ale on se k rodině nepřipojil. Florida se mu nepozdávala. A peníze na stromech, to také nebyl jeho styl. Takže zůstal v San Pedru.

Naposledy ho Santana viděl před rokem.

Dobře si vzpomínal na to, co mu tenkrát McCloud řekl.

San Pedro se rozrostlo. V horách se našlo stříbro. Zřídily se tam doly a nastalo stěhování národů. Mezi nově příchozí se vmísil i všelijaký ksindl, který potom zase odtáhl, když se ukázalo, že to stříbro nebude vynášet tolik, kolik si lidé slibovali.

A tenkrát přišel čas pro Clantony. Ceny masa vystoupaly a oni tak bohatli. Zároveň však boom, který město prožilo, bratrům zabránil, aby San Pedro skoupili celé. Dokázali se pouze stát podílníky v několika saloonech, najali si jednu hráčskou licenci a vybudovali hotel, který se o všem o něco později stal obětí plamenů.

Už tenkrát se jednalo o divokou, nezkrotnou smečka.

Nyní bylo San Pedro mnohem klidnější a McCloud se obával, že Clantonové tak mohou provést svůj starý plán a skoupit celé město.

Santana tato fakta zaslal do Washingtonu. Zvláštní zástupce čekal jeden den na zprávu svého nadřízeného. Pak konečně přišel příkaz k odjezdu.

Ze San Pedra se nemělo stát „Clanton City“. Jeho příkaz zněl podniknout všechno, aby se ve městě udrželo právo a pořádek.

Teprve nyní se vysoký blondýn z Washingtonu mohl vydat pomoci McCloudovi, který ji tak netrpělivě očekával.

*

Byl to velkolepý pohřeb. Nejhonosnější, jaký kdy San Pedro zažilo. Zaplatil jej Johnnie Clanton. Hlava klanu, který neustále šířil svou moc.

Před pohřbem Johnnie Clanton svolal rodinnou radu. Mluvili na ní i Abel a Preston, jeho bratři, ale konečné slovo měl Johnnie.

„Jedinečná šance, jak toho šerifa dostat z úřadu,“ řekl Preston.

Abel souhlasně přikývl.

„Pošleme ho k čertu a dosadíme do toho úřadu člověka, který nám půjde na ruku, Johnnie,“ požadoval Abel Clanton. Nyní byl nejmladším členem klanu. Abel vůbec nejvíce vypadal jako desperado.

Malý, s kadeřavými vlasy a věčně špinavý. Jeho oči, které měl posazeny těsně při sobě, a špičatý nos prozrazovaly jeho záludnost.

„Clanton City,“ zamyšleně řekl Johnnie, který vedle svého ušmudlaného bratra vypadal jako plantážník z Jihu. Decentní, v tmavém obleku, dlouhém kabátě, který zakrýval revolverový opasek, a s coloradským kloboukem na hlavě. „To se neposlouchá špatně, jenže ještě něco nám chybí.“

Preston trhl svou poněkud hranatou hlavou a vstal. Teprve nyní bylo vidět, že Preston má ruce jako opice. Byly příliš dlouhé na jeho postavu.

Kdyby stál nehybně na poušti, člověk by si ho spletl s kaktusem, jak byl hubený a neholeny.

„Franklinův ranč,“ vyslovil Preston to, co si Johnnie myslel. „Ta zatracená voda, za kterou musíme starému Rossu Franklinovi platit. Pochopitelně, Franklinův ranč. Když už, tak už, Johnnie. Čekali jsme příliš dlouho.“

„To je fakt,“ přisvědčil zavšivený Abel.

Johnnie Clanton si to nechal projít hlavou. Měl na to celou noc. Nyní, na hřbitově za městem, o tom ještě stále přemýšlel. A uvědomil si, že jsou nejbohatší, nejstarší a největší rodina ve městě. A přesto na Jeremiasův pohřeb nepřišli žádní přátelé. Jen lidé, kteří na nich byli finančně závislí. A to bylo příliš málo pro pohřeb člena jejich klanu. Vždyť právě oni město svým masem za tuhých zim udrželi při životě. Ať už to maso pocházelo odkudkoli, San Pedro nehladovělo. Bez Clantonů by nepřežilo.

Proč se tedy nejmenovalo Clanton City?

Preston nad hrobem svého bratra pronesl modlitbu. Hovořil nahlas, chraplavým hlasem o jeho počestném, naplněném životě. Pak se rozhlédl kolem. Jeho chladné, šedé oči se upřely na šerifa McClouda, který stál stranou smutečních hostů.

„Mladý, naplněný život ukončený rukou šílence, kterému připnuli na hruď hvězdu. Nikdy na to nezapomeneme, bratře! Nikdy! A lidé v tomto městě na to také nezapomenou, bratře!“

McCloud nehnul ani brvou. Vyslechl ta slova zcela lhostejně. Něco takového očekával. Ne přímo nad hrobem toho mladíka, kterého zastřelil v sebeobraně, ale počítal s tím, že Clantonové se pokusí proti němu poštvat občany města.

Nyní přišla jejich hodina.

McCloudův pohled sklouzl k Johnniemu, elegantnímu muži s černými vlasy, které mu čouhaly zpod jeho oklahomského klobouku. Měl ostře řezanou tvář a úzké rty. Pohyboval se s hbitostí dravce a také tak jednal.

Oko za oko!

Preston Clanton odstoupil od hrobu, vystřídán Abelem, který na rakev hodil hrst hlíny. Zadunělo to. Pak malý muž otočil hlavu a pohlédl na Donalda McClouda. V jeho očích se zračila nenávist.

McCloud si uvědomil, že jestli ho někdo sejme ze zálohy, pak to bude Abel Clanton.

O deset minut později bylo po všem.

Dva muži zahrabali hrob. Lidé, kteří přišli na pohřeb, se zase rychle rozešli. Jen šerif McCloud zůstal stát u plotu malého hřbitova, k němuž byl přivázán jeho bělouš.

Johnnie Clanton přišel k němu po tom, co opustil Abela a Prestona.

„Je jedno, jak se to odehrálo, McCloude,“ řekl vysoký, elegantní muž. „Jeremias byl můj bratr.“

„Chtěl mě zabít, Clantone.“

„Může být, šerife. Může být.“

„To je všechno?“

Johnnie Clanton se obrátil, jako by chtěl odejít, ale v tom se zarazil. Jeho tvář vypadala jako vysekaná ze skály.

„Jestli jsi chytrý, šerife, pak odtud zmizíš,“ procedil mezi zuby.

„Mé funkční období vyprší až za rok.“

„Polož starostovi svou hvězdu na stůl. Pochopí to, McCloude. Pak zmiz, dokud můžeš. Nedokážu své bratry držet na uzdě věčně. Měli Jeremiáše rádi.“

Už váš otec vychovával Jeremias spíš bičem než láskou, pomyslel si McCloud. Pak zemřel a ty, Johnnie, jsi pokračoval v jeho díle. Chtěls z tvého malého bratra udělat chlapa. Pravého Clantona. A povedlo se ti to zatraceně dobře. Stal se stejným zlodějem dobytka, jako jsi ty a tví bratři. Mluvil stejným tónem, stejným způsobem zdůrazňoval své postavení a po zbraních sahal rychleji než kdokoli jiný ve městě. Ale rádi jste ho neměli, sakra! Vy totiž vůbec nevíte, co to je mít rád!

McClouda se zmocnila trpkost. Poprvé za dlouhou dobu litoval, že neodjel s rodinou své dívky na Floridu.

Jestli tam rostou peníze na stromech, nevěděl. Každopádně by však na Floridě nezemřel tak rychle a tak nesmyslně jako v tomto divokém a drsném koutě Texasu.

Když McCloud odvázal svého bělouše, pohladil ho po nozdrách a vyšvihl se do sedla, Clantonové odjeli.

Pomalu se vydal zpátky do města.

Od incidentu uplynuly už tři dny. O Santanovi ještě neslyšel. Možná ani jeho telegram nedostal. A jestli ano, tak koho zajímala tak zapadlá a zavšivená díra, jako bylo San Pedro?

Ve Washingtonu měli jinou práci, než vysílat zvláštního zástupce do vesnice mezi Brazosem a Trinity River.

McCloud uvolnil běloušovi uzdu.

Když jel k San Pedru, táhl se za ním oblak prachu.

Byla to horká noc. V saloonech Clantonů se na Jeremiasovu památku čepovalo pivo zadarmo.

Taky způsob, jak si udělat přátele.

*

Stíny kopců se prodlužovaly.

Po nelítostném denním vedru ochladil vzduch vánek, který rozvlnil prérijní trávu jako moře. Slunce zapadalo za hřebeny hor. O půl hodiny později to vypadalo, jakoby se zřítilo mezi skály.

Vraný hřebec Coronado klidně kráčel veden jistou rukou svého jezdce.

Santana byl na cestě už víc než tři hodiny.

V Barringtonu musel vysednout z vlaku. Železnice už blíž k San Pedru nevedla. Kdysi, v dobách stříbrné horečky, se sice začala stavět, ale přestalo se s tím hned, jak se zjistilo, že zásoby stříbra jsou příliš malé na to, aby se tam těžba vyplatila.

Santana nechal svého koně jít krokem. Myslel přitom na Donalda McClouda, který s ním už asi nepočítal, protože ho telegraficky neinformoval o svém příjezdu do San Pedra.

Zvláštní zástupce považoval za lepší, když se ve městě objeví inkognito, aniž by někdo věděl, kdo je a proč tam je. Také McCloud měl mlčet tak dlouho, dokud se to Santanovi hodilo.

Krajina se začala vlnit. Na několika místech byla tráva tak řídká, že tam pod vrstvou prachu byla vidět skála.

Dále vepředu, na úpatí dalšího kopce, byla tráva opět hustější a měla sytě zelenou barvu, oproti hnědému zbarvení o kousek dál. Byla to bizarní hra světla a barev.

Coronado klusal dál, jako by věděl, že už za dalším hřebenem se ocitnou na dohled San Pedra.

Také Santana toužil po té chvíli. Po tom, co strávil skoro dva dny ve vlaku, se ten muž z Washingtonu již těšil na postel a koupel.

Modlil se, aby tam měli hotel.

Santana chtěl právě Coronadovi popustit uzdu, když tu třeskly výstřely. Ozvaly se ze severu a zdálo se, že byly vypáleny hodně daleko.

„Hej, starý brachu!“

Coronado se zastavil. Vraník nastražil uši. Santana ho otočil na levou ruku a potom mu popustil uzdu.

Večerem opět zaznívaly další výstřely. Krajinu začínaly pohlcovat stíny.

Coronadova kopyta bubnovala po vyschlé půdě. Santana se přitiskl ke krku cválajícího koně.

Nyní byly výstřely stále zřetelnější. Občas je přehlušoval hluk velkého stáda, které se dalo do pohybu. Znělo to, jako by se dobytka zmocnila panika.

Jenže to nebylo možné. Kovbojové, kteří by chtěli zastavit vyděšený dobytek, by nestříleli z winchestrovky.

A většina výstřelů, které padly, byla vypálena z winchestrovek.

Santana se ještě více přitiskl ke hřbetu koně.

„Hej, starý brachu!“ zvolal hřebci do ucha. „Běž, Coronado!“

Zdálo se, že kůň snad nad zemí letí. Tryskem pádil k jednomu návrší. Odtud, tím si byl Santana jist, už bude vidět, kdo to střílí z winchestrovky a co tak splašilo stádo.

O dvě nebo tři minuty později tam Coronado dorazil.

Santana jej zastavil. Střelba ustala. Ve vzduchu se vznášel zvířený prach. Ten mu ukazoval, kam odtáhlo stádo.

Pod návrším, na jedné pastvině obehnané plotem, nyní ovšem rozdupaným, v trávě bezvládně leželi dva muži. Vedle nich se válela spousta mrtvých krav.

V tom okamžiku se zvedl třetí muž. V ruce držel winchestrovku a pohled upíral směrem, kde se nad obzorem vznášela hustá oblaka prachu.

Santana se vydal dolů.

Když se ocitl v polovině vzdálenosti k oněm mužům, chlápek s winchestrovkou si jej všiml.

Prudce zvedl pušku a Santanovi těsně nad hlavou hvízdla kulka.

Okamžitě zastavil Coronada, který chtěl vpřed. Zvíře se řehtáním postavilo na zadní. Předníma pak kopal do vzduchu, jako by tak chtěl odrazit neviditelného nepřítele.

Santana počkal, až se kůň uklidnil. Potom zvedl ruce, aby onen kovboj mohl vidět, že má přátelské úmysly.

Kovboj sklonil pušku. Zdálo se, že pochopil, že střílel na špatného člověka.

Santana na posledních yardech řídil vraníka tlakem stehen. Pak dorazil na planinu.

Byly to skvělé pastviny. Lepší místo pro chov dobytka snad ani nebylo možné si představit.

V té chvíli však ten kus země nevypadal tak idylicky.

Několik zvířat tu paniku nepřežilo, byla ušlapána nebo prostě a jednoduše zastřelena. Jejich mršiny nyní byly rozesety po prérii.

Vedle muže, který Santanu ještě stále držel v šachu puškou, leželi další dva kovbojové, kteří už neměli tolik štěstí.

„Můžu zase dát ty ruce dolů?“ zeptal se Santana, když si ho ten vysoký a hubený muž změřil nepřátelským pohledem.

„Kdo jsi?“

„Santana.“

Aniž čekal na kovbojovo rozhodnutí, dal Santana ruce dolů. Pak slezl ze sedla.

„Ty jsi jeden z těch chlápků, které si do města přivedli Clantonové?“

Santana zavrtěl hlavou. „Já neznám žádné Clantony.“

Kovboj konečně sklonil zbraň.

„Já jsem Arch Lamper. Právě jste Clantony poznal, Santano.“ Jeho hlas zněl trpce. „Jeff a Tom neměli tolik štěstí, co já.“

Santana mlčky přišel k oběma mužům. Byli mrtví. Měli rozdupaná záda, což naznačovalo, že se museli zdržovat před stádem. Pak po nich přeběhl dobytek. Hrozný pohled.

„Vy jste ty chlápky viděl?“ zeptal se Santana.

Kovboj zavrtěl hlavou.

„Jak potom víte, že šlo o Clantony?“

Arch Lamper si pohrdavě odplivl.

„Byli to muži, co se vyznají, co dobře věděli, že zrovna dneska jsou u stáda jen tři lidi. Většina ostatních je totiž ve městě. S rančerem Rossem Franklinem. Marilyn, rančerova dcera, má zítra narozeniny. Každý rok nám vždycky dá volno a potom je slaví ve městě. Ksindlové!“

Santana zamyšleně přikývl. Snad to opravdu byli lidé, kteří se vyznali v okolí a kteří věděli o Franklinově programu. Ale to ještě nedokazovalo, že šlo o Clantony.

Santana ukázal směrem, kam odtáhlo stádo.

„Ta stopa se dá snadno sledovat,“ řekl. „To opravdu nevypadá, že by to stádo chtěli odehnat do Mexika.“

Arch Lamper, který se opíral o pušku, se rozesmál.

„Na vás je fakt vidět, že jste cizí, Santano,“ řekl. „Směr, kterým se vydali, vede ke kaňonu Bergamo. Je to proklatě hluboká rokle. A dobytek se nezastaví, dokud se nezřítí dolů!“

Santana si protřel oči.

„Je to tak, cizinče. Není to poprvé, co to zkusili. Zatím se jim to ale nepovedlo!“

Santana si posunul stetson do týla.

Jestli měl ten kovboj pravdu, pak se tu stalo něco hrozného. Naprosto nevídaný zločin. Někdo zastřelil dva statečné kovboje a nahnal stádo na jistou smrt.

Arch Lamper, jediný přeživší kovboj, hleděl směrem, kam bandité odehnali stádo. Pak zasténal.

Teprve nyní si Santana všiml krvavé stopy na jeho boku.

Takže ani on nevyvázl z toho boje bez újmy.

„To nic není,“ poznamenal Arch Lamper, když mu vládní agent chtěl ošetřit zranění. „Je to jenom škrábnutí, nic víc. Clantonové nebudou mít dobré spaní, když tak špatně mířili.“

Santana zavrtěl hlavou. „Je nesmyslné chtít teď něco podnikat,“ odvětil. „Jak daleko je to k ranči?“

„Hodinu,“ odvětil Arch Lamper. „Do města je to blíž. Rančer a několik našich mužů tam teď jsou.“

„Pojedu tam,“ nabídl se Santana. „Vy jeďte na ranč a posbírejte zbylé muže, Archi. Setkáme se později v kaňonu. Snad tam zjistím něco víc. Přivedu s sebou šerifa.“

Arch Lamper sice přikývl, ovšem příliš nadšeně nevypadal.

„Jestli to byli Clantonové, tak se šerif McCloud bude muset držet zpátky,“ řekl tichým hlasem.

Santana svraštil čelo. Kolem kořene nosu se mu utvořily vrásky.

„Proč?“

„Zastřelil jednoho z nich. Sice ve férovém souboji, ale ta smečka jenom čeká na to, až McCloud udělá další krok proti nim.“

„Nemá na vybranou.“

Arch Lamper přikývl. „To jistě ne,“ připustil. „Je to jeho povinnost to vyšetřit. Neopusťte ho, Santano. Clantonové si do města přivedli pár lidí s kolty nízko u pasu. Jak se zdá, tak nemají za úkol nic jiného, než dávat pozor na šerifa.“

To nevypadalo dobře. Santana netušil, že jeho přítel McCloud se ocitl v takových těžkostech.

„Přesto, Archi,“ řekl. „Jedu do města. Vy jeďte na ranč. Setkáme se později v kaňonu. Jestli tam za tři hodiny nebudu, tak i se svými lidmi jeďte do města. O.K.?“

Arch Lamper se poškrábal na hlavě. „To zní skoro jako rozkaz, Santano,“ řekl. „Je to rozkaz?“

Santana zachytil kovbojův zkoumavý pohled a zavrtěl hlavou.

„Návrh, Archi,“ odvětil. „Jestli máte lepší, tak sem s ním.“

Lamper žádný neměl.

O několik minut později se oba muži, kteří se poprvé setkali teprve tady, rozloučili. Lamper se vydal k ranči, Santana zamířil na hřbetě Coronada do města.

Jestli za tou loupeží skutečně stojí Clantonové, co tím sledují? A opravdu do města poslali pistolníky, kteří měli držet v šachu šerifa?

S jeho přítelem Donaldem McCloudem to nevypadalo dvakrát dobře. Doufám, že nepřijedu pozdě, pomyslel si Santana.

*

V saloonu Daisy se toho večera nezdržovalo více než deset hostů. Podnik ještě vedl Walt Erkins, ale bylo jenom otázkou času, kdy jej bude muset prodat. Johnnie Clanton už mu dal dvě nabídky. Ta druhá byla podstatně horší než ta první.

Walt Erkins ji nepřijal, ačkoli si spočítal, že dlouho nepřežije.

Kromě tohoto saloonu Clantonům nepatřila ještě restaurace Pietchy.

Před týdnem Clantonové zahájili velkou ofenzívu.

Johnnie Clanton přišel za Erkinsem s nabídkou koupě k holiči, která se nedala odmítnout. Vše se odehrálo podle velmi prostého, osvědčeného vzoru.

Nejdřív Clanton nabídl peníze. Když majitel váhal, na scéně se objevili lidé, které do města přivedli Clantonové, kteří začali vyvolávat potyčky. A potom opět přišel Johnnie Clanton a s penězi v ruce majiteli vysvětlil, že může o svůj podnik velmi snadno přijít, přičemž se zmínil o těch násilnících.

Proto lidé prodávali.

Městem zavanul ledový vítr.

Walt Erkins, zrzavý obr, jehož vzezření na první pohled prozrazovalo irské předky, na to ten večer myslel, když sledoval partii pokeru u okna.

Ke stolu, u něhož seděl Ross Franklin a dva jeho kovbojové, přišli dva pistolníci, kteří se před nedávnem objevili ve městě.

Franklin je raději nechal u stolu, aby se vyhnul problémům. Hrálo se už půl hodiny. Hráči byli tiší a soustředění. I ten, kdo neměl dobrý instinkt, musel cítit, že něco je ve vzduchu.

Málokdy to dopadlo dobře, když se ke kartám posadili kovbojové a pistolníci.

Erkins ty lidi sledoval už nějakou dobu. A ostatní hosté také, ačkoli jich tam nebylo mnoho díky tomu, že Clanton v saloonech, které koupil, snížil ceny.

Tito poslední věrní zůstávali v saloonu Daisy proto, že se tam nevyskytovaly vtíravé dívky, jež tahaly hostům dolary z kapes.

Erkins právě čepoval pivo, když se u stolu rozhostilo mrtvolné ticho.

Mohutný Ross Franklin vstal. Jeho velikost byla skutečně imponující. Stetson mu sklouzl do zátylku. Měl zrudlou tvář, přivřené oči a sevřené rty.

Walt Erkins odložil sklenice, otočil se doprava a přistoupil k místu, kde měl pod barovým pultem brokovnici s uřezanou hlavní.

Zatím ji nikdy nepotřeboval, dokonce ani v dobách, kdy se San Pedro stalo divokým hornickým městečkem. Teď však měl neblahý pocit, že ji potřebovat bude.

„Pět králů,“ řekl Franklin. „To je nějak moc, pane!“

Rozhostilo se ledové ticho. Lidé, kteří ještě zůstávali Erkinsovi věrní, se bezděky přikrčili. Křečovitě se pokusili dívat do stropu, do podlahy, do zdi, prostě někam. Každý z nich teď litoval, že šel do saloonu Daisy. Nikdo to sice neřekl, ale dalo se to vyčíst z jejich tváří.

Erkins spěchal k brokovnici. Ještě dva kroky a bude u soudku, na němž ležela. A potom…

Tu se za pultem náhle objevila tvář jednoho hubeného muže. Jednoho z pistolníků, kteří do San Pedra přijeli před týdnem.

Na první pohled ničema.

„Starej se o své pivo, Erkinsi,“ procedil ten muž mezi zuby. „To je tvůj džob!“

Erkins se zarazil. Koutkem oka sledoval Franklina a lidi u karetního stolu. Ve tváři mu cukalo. Pocítil mravenčení v prstech.

Takže to bylo tady. Už dvakrát mu dali nabídku, na kterou nepřistoupil. Teď se ho pokusí přimět k prodeji jinými prostředky.

Johnnie Clanton už pravděpodobně čekal s pár mizernými dolary na ulici.

„Tys mi nerozuměl, Erkinsi?“

Hubeňourův hlas připomínal syčení chřestýše.

„Co to má znamenat, kovboji?“ otázal se u stolu muž, kterému Franklin vyčetl oněch pět králů.

„To znamená, že ve hře je o jednoho krále navíc,“ odpověděl Ross Franklin svým klidným, chraplavým hlasem. Když hovořil, znělo to, jako by měl zaprášené hrdlo.

„Zvláštní,“ odvětil muž na druhé straně stolu, který se rovněž zvedl. „Možná sis přivezl jednoho krále z toho tvého zavšiveného ranče, Frankline!“

To obvinění se nedalo jen tak přejít.

„Tušil jsem to od začátku,“ zavrčel další pistolník, který vstal od karet. „Ještě nikdy jsem nezažil, že by nějaký pasák krav měl tolik štěstí proti poctivému hráči, když nehrál s vlastními kartami.“

To byl druhý z mužů, kteří se objevili ve městě, které nikdo neznal, ale na kterých bylo okamžitě vidět, že se nikdy v životě neživili poctivou prací.

Walt Erkins zatajil dech.

Oba pistolníci stáli proti Franklinovi a jeho třem kovbojům.

Čtyři proti dvěma.

Erkinsovi to naráz došlo.

Od začátku se mu zdálo, že ti dva tam jsou proto, aby dělali problémy. Čtyři proti dvěma. Kdyby šlo do tuhého, kdyby byli mrtví, tak by žádný soud v zemi ty dva neodsoudil za to, že se bránili proti dvojnásobné přesile.

„Vrať se pěkně k pípě, Erkinsi,“ vyzval ho hubeňour se supím obličejem, který dával pozor, aby se do boje, ke kterému se schylovalo, nezapletl Erkins se svou brokovnicí.

Erkins skřípal zuby.

Ten lump zatím neměl v ruce kolt. Ležérně se opíral o pult a civěl na něho.

Erkins sebou trhl.

„Vykašli se na to, Rossi!“ zabručel na Franklina. Pak odstoupil krok stranou.

Muž se supím obličejem se nepohnul z místa. Jenom se mu rozšířily zorničky jeho chladných očí. Lehce se pohnul. Erkinse však nespouštěl ani na vteřinu z očí.

Erkinse nejvíc udivilo to, že se ho ten hubeňour nepokusil zastavit. Vůbec nijak nereagoval. A to ani tehdy, když Erkins natáhl ruku po brokovnici, chopil se jí a odhodlaně ji vytáhl zpod pultu.

Majitel saloonu zvedl zbraň se dvěma hlavněmi a palcem natáhl oba kohoutky.

Ještě ani nedoznělo cvaknutí kohoutků, když se ozval výstřel.

Padl ve dveřích, kde se náhle objevil čtvrtý z pistolníků, kteří do města přijeli před týdnem.

Erkins okamžitě zhasl.

U karetního stolu po té ráně ztratili Franklinovi muži nervy.

Clint Baker byl mladík a výborný kovboj. Pěstmi se dokázal prosadit vždy, ale s koltem už to tak slavné nebylo. Proti pistolníkům by neměl sebemenší šanci.

Přesto Clint Baker vykřikl a sáhl po šestiraňáku.

To bylo znamení pro ostatní Franklinovy lidi. A také pro Rosse.

Ten se chtěl původně držet Erkinsovy rady a neplést se do toho, jenže teď se situace zcela změnila. Nemohl jen tak přihlížet. A jeho dva kovbojové se nemínili nechat svým rančerem zahanbit.

Společně jeli do města, aby si užili na oslavě narozenin dívky Marylin. Teď museli i společně bojovat. Franklinovi lidé vždycky drželi spolu. Jednalo se o ty nejmírumilovnější muže na světě, dokud ovšem nenarazili na nějakého lumpa. Potom se z nich stali andělé pomsty.

Pistolník, který obvinil Franklina z toho, že při pokeru podváděl, kopl do stolu.

Ten se převrhl.

Franklin vzápětí uskočil. Dva jeho muži ovšem nebyli tak rychlí. Místo aby se soustředili na své kolty, měli nyní plné ruce práce s tím, aby se na ně nepřevalil stůl.

A to byla fatální chyba.

Třeskly výstřely.

Nikdo z občanů, kteří nepatřili k pistolníkům ani k Franklinovi, se do té přestřelky nemíchal. Občané San Pedra stáli jako přikovaní u pultu. Vyděšenýma očima sledovali smrt Rosse Franklina a jeho tří kovbojů, kteří s ním přijeli do města.

Franklin dvakrát vypálil, než zemřel. Jednoho kovboje trefil do ruky. Clint Baker, kovboj, který tasil jako první, vystřelil jednou. Do podlahy.

Než dokázal zamířit, zasáhla jej kulka jednoho z pistolníků.

Oba další kovbojové ani nestačili vypálit ze zbraní, které drželi v rukou.

Za deset vteřin po prvním výstřelu zavládlo v saloonu Daisy opět ticho.

Pod lampami vytvářel točící se dým prazvláštní struktury.

Zpoza stolu vyšli oba pistolníci. Muž, který vyřadil Walta Erkinse, přišel od dveří dovnitř. Čtvrtý pistolník, hubeňour se supím obličejem, se obrátil na občany San Pedra, kteří po celou dobu ani nemukli.

„Viděli jste to,“ řekl, načež se zazubil a vykouzlil příšerný škleb. „Viděli jste proklatě dobře, že tu přestřelku začali ti honáci a že oni sáhli po zbrani jako první!“

*

Ty výstřely přivítaly Santanu v San Pedru.

Právě projížděl kolem saloonu, když se začalo střílet.

Okamžitě zastavil a seskočil ze sedla, načež vyběhl na chodník.

Naproti, na opačné straně ulice, se rozletěly dveře šerifovy úřadovny. Ve svitu kerosinových lamp, jež visely napravo a nalevo od dveří jako jakési ukazatele k zákonu, se objevil Donald McCloud.

Šerif se pátravě rozhlížel.

Santana hvízdl. Tím hvizdem se kdysi, když spolu jezdili, dorozumívali.

Štíhlý McCloud sebou trhl. Vyšel z ozářeného kruhu, seskočil na ulici a energickými kroky se vydal na druhou stranu.

Před tyčí, k níž byl přivázán Santanův vraník, se McCloud zastavil. Ohlédl se a na jeho tváři se objevil úsměv, když spatřil Santanu.

„Ksakru…“ zaklel.

Santana mávl rukou. Tím pohybem mu naznačil, že chce, aby se k němu McCloud nehlásil.

McCloud přikývl a vyšel po schůdcích na chodník. Když přistoupil k vládnímu agentovi, Santana řekl: „Ty výstřely padly v saloonu.“

McCloud prošel kolem něj a rozkopl dveře.

Za šerifovou postavou se vynořil Santana. Vzduch v saloonu byl ještě stále prosycen střelným prachem.

Santana však byl zvyklý na ledacos.

Přesto se zhrozil, když spatřil krvavé plody přestřelky.

Naproti, za převrženým stolem leželi čtyři mrtví kovbojové. Za pultem zrzavý, širokoplecí muž.

O pult se opírali čtyři muži s kolty nízko u pasu a další hosté, kteří ovšem nebyli ozbrojení.

Santana se držel zpátky, zatímco McCloud se obrátil na lidi, kteří s tou přestřelkou evidentně neměli nic společného.

„Je to Franklinova vina,“ řekl člověk s počínající pleší, jemuž se po čele řinuly krůpěje potu. Jeho hlas se chvěl. Ještě stále byl v šoku z té přestřelky. To bylo zjevné.

Ostatní přikyvovali, kdežto pistolníci se spokojeně opírali o pult a tvářili se jako neviňátka.

McCloud byl bledý jako stěna, když se otočil k Santanovi. Obešel pult, sklonil se k Waltu Erkinsovi a zase se narovnal.

„Takže Clanton získal i třetí a poslední saloon ve městě,“ řekl.

Pak se obrátil k hubeňourovi. Byl jen půl kroku od něj, málem se dotýkali.

„Tys samozřejmě nestřílel, Larry Walkere, co?“

Walker zavrtěl hlavou. „Zatím ne, šerife,“ odtušil. „Ale jestli mi ještě chvíli budete šlapat na paty, tak se to může rychle změnit!“

Walker to řekl stejným tónem, jako kdyby někomu sděloval, že se venku setmělo.

McCloud se zhluboka nadechl.

„Erkins vytáhl zpod pultu brokovnici a namířil ji na Walkera,“ oznámil plešatý muž. „Vypadalo to, že chce Walkera, který ani neměl v ruce zbraň, oddělat. Vzápětí vystřelil muž ze dveří. Přesně tak se to stalo, šerife!“

McCloud se vrátil k Walkerovi a zatnul zuby, až to zaskřípalo.

Co k čertu čekal? Že mu někdo pomůže vsadit ty pistolníky, co do města poslal Clanton, do vězení?

„Jo, bylo to tak, šerife,“ řekl muž, který zastřelil Erkinse.

Byl vysoký a poněkud při těle. Pravou tvář mu zdobila červená, ještě čerstvá jizva.

Billy Maldock se před nedávnem uchýlil do Mexika. Toho chlápka, co na něho zaútočil nožem, odkrouhl, ale Maldock byl tím nožem poznamenán na celý život.

„Maldock,“ zavrčel McCloud.

Maldock přikývl. Jeho jizva se protáhla až ke koutku úst, když se kousl do spodního rtu.

Abbie Easton a Jeff Bucker, kteří hráli s Franklinem karty, se drželi zpátky. Zatím se jich nikdo na nic neptal.

Easton, malý, živý chlapík, který nosil velké stříbrné ostruhy, si přesunul sklenici piva z jedné dlaně do druhé.

Jeff Bucker, vůdce těch drsných hochů, který byl znám jako mlčenlivý člověk, si strčil do úst cigarillo a klidnými prsty si jej zapálil. Pustil sirku na podlahu a jeho žluté vlčí oči se upřely na Santanu, který se zatím rovněž držel zpátky.

Podle toho, jak si věci stály, neměli možnost proti těm ostrostřelcům zasáhnout.

Pravděpodobně oni tu přestřelku vyprovokovali, ale to se nedalo dokázat. Navíc se nezdálo, že by občané San Pedra byli ochotní strčit pro McClouda ruku do ohně.

Donald McCloud byl osamocený ve městě, které Clanton ovládl tím, že koupil ty nejdůležitější podniky.

McCloud se otočil. I on viděl, že tady se toho moc vyhrát nedá. Jeho pohled se střetl se Santanovým. McCloud rozuměl tiché žádosti zvláštního agenta, aby se stáhli, protože to vypadalo, že těm čtyřem pistolníkům by opakování olověného rodea nebylo proti mysli.

Tentokrát by to určitě neměli tak snadné, ovšem byli čtyři a měli rychlé ruce.

„Lokál se až na další zavírá,“ zavrčel šerif. „Zmizte!“

Walker, Maldock, Easton a Bucker se takřka v jednom okamžiku odlepili od barového pultu. Bucker na své lidi kývl, a ti zmizeli ve dveřích. Sám tam ještě chvíli zůstal. Pomalu se obrátil na McClouda a Santanu.

„Jestli máte nějaké otázky, šerife,“ řekl muž, jehož šedé vlasy a žluté oči propůjčovaly jeho vzhledu cosi vlčího, „tak nás najdete v hotelu Topeka. Přímo naproti!“

Pak Bucker odešel ze saloonu.

McCloud se obrátil na občany města, kteří pistolníkům svou výpovědí kryli záda.

„Nechcete mi říct nic dalšího?“ zeptal se trpkým tónem.

William Sharpman, muž s poloviční pleší, který mluvil už předtím, zavrtěl hlavou.

„Ti čtyři jsou určitě darebáci,“ řekl pomalu, „ale odehrálo se to férově, McCloude. Byli dva proti Franklinovi a jeho třem kovbojům. Walt Erkins se do toho zamíchal, i když ho Larry Walker varoval. Erkins by ho zastřelil a ty to, šerife, víš sám.“

„Máte strach,“ zněla první Santanova věta v San Pedru.

Sharpman udělal krok vpřed a změřil si zvláštního zástupce pohledem.

„Vám se to mluví, pane,“ procedil Sharpman mezi zuby. „Vy nemáte co ztratit.“

„A vy?“ opáčil Santana.

„Mně patří dragstór,“ odpověděl Sharpman. „Nemůžu si dovolit problémy s Clantony.“ Pak namířil ukazováčkem na McClouda. „To vyprovokoval šerif tím, že zastřelil Jeremiase Clantona,“ řekl vyčítavým tónem. „Každý ve městě dobře věděl, co se po tom bude dít. Clantonové se už jednou pokusili San Pedro učinit svým městem. Tehdy, když tu vypukla stříbrná horečka. Teď to zkusí znovu a povede se jim to.“

Sharpman a ostatní opustili bar. McCloud šel za pult a nalil dvě skleničky whisky.

„Sharpman má pravdu, Santano,“ řekl, když se napil. „Tentokrát se to Johnniemu Clantonovi povede.“

Santana energicky zavrtěl hlavou. Už několikrát zažil, jak nějaká smečka chtěla ovládnout město. Na začátku to vždycky vypadalo, že se to podaří. Ale pak, když šlo do tuhého, se občané pokaždé vzepřeli.

„Jel jsem přes Franklinovy pastviny,“ řekl Santana. „Několik desperados tam odehnalo stádo a zastřelilo dva koně, Donalde. Arch Lamper, kovboj, který přežil, jel na ranč. Setkáme se s ním v kaňonu Bergamo. Lamper tvrdil, že ti, kdo jim odehnalo dobytek, ho chtějí nahnat do té strže!“

„Pane Bože,“ hlesl McCloud.

„Už to tu někdy zkusili?“ otázal se Santana.

„Před dvěma roky, krátce po tom proklatě horkém létě,“ přikývl Santana. „Těsně předtím Ross Franklin odmítl nabídku na prodej svého ranče Johnniemu Clantonovi. Clantonové sice mají větší ranč a více dobytka, ale v horkém létě jim došla voda. A té má zase dost Ross Franklin. Jestli za tím incidentem na prérii a tou přestřelkou tady nestojí on, tak budu do konce života jezdit jen na mule, Santano!“

Zvláštní agent odsunul sklenici. „Ty myslíš, že…“

„…já myslím, že Franklina vyřídili a to stádo nahnali do kaňonu proto, aby s jeho dcerou pak měli snadnou práci,“ dokončil jeho myšlenku šerif. „Nebude to dlouho trvat a Johnnie Clanton se objeví na Franklinově ranči. Vysloví svou soustrast a dá Marilyn nabídku na koupi jejich ranče.“

„To znamená, že nechce ovládnout jenom město, ale i celý kraj,“ zamumlal Santana. „Ale to je příliš velké sousto a on se jím zadusí, McCloude. Něco takového se ještě nikomu nepodařilo!“

„Ty Clantony neznáš!“

To byla pravda, ale Santana nepochyboval o tom, že je brzy pozná.

Opustili saloon Daisy a McCloud se vydal k funebrákovi, přičemž rozehnal lidi, kteří zvědavě postávali před saloonem, zatímco Santana zamířil do jeho úřadovny. Doufal, že tam najde McCloudova zástupce.

Později, když se McCloud vrátil, se dozvěděl, že zástupce se vzdal hvězdy poté, co došlo k té věci s Jeremiasem Clantonem. A nikdo jiný, kdo by byl ochoten si na hruď připnout hvězdu, se nenašel.

„To byl jenom začátek,“ prorokoval McCloud. „Příště už půjdou proti mně, Santano. Sežeru svůj stetson, jestli si Clantonové ještě nepromýšleli, kterého z těch čtyř pistolníků jmenují novým šerifem.“

„To je možné,“ připustil muž z Washingtonu. „Jenže ty proti nim nemáš důkazy.“

„To je pravda,“ rozezleně přikývl McCloud. „Jsou dost mazaní na to, aby si na špinavou práci najímali jiné. Nejlepším důkazem o tom jsou ti čtyři pistolníci. A ti navíc svou práci odvádějí tak, že proti nim nemám nic v ruce. Ta střelba na Franklina byla chladnokrevná, plánovaná vražda. A oni jsou vrahové, Santano. Dva proti čtyřem. Nikdo je neodsoudí, ačkoli Easton s Bucklerem by si to klidně rozdali i s šesti kovboji zároveň.“

„Není proti nim něco?“

„V Texasu ne,“ zavrtěl McCloud. „Právě přijeli z Mexika. Musím počkat, až udělají nějakou hloupost.“

Taková prekérní situace! Museli čekat. Ano, čekat a mít oči otevřené.

Možná najdou nějakou stopu po loupeži dobytka na Franklinově pastvině.

*

O hodinu později je Santana měl tu čest poprvé vidět.

Johnnie Clanton jel na čele poselstva. Za ním Abel Clanton, malý muž s příliš dlouhýma rukama, vedle něj Preston Clanton, který vypadal jako tulák úspěšně se po dlouhé měsíce vyhýbající vodě.

Šikmo naproti, u zábradlí hotelu Topeka, přivázali své koně.

McCloud stál u okna v šerifově úřadovně, hned vedle Santany. Planoucím zrakem hleděl na bratry Clantonovy, kteří vjeli do města, jako by tak chtěli demonstrovat své čisté svědomí.

„Proklatá banda!“ zaklel McCloud a vztekle plácl pravačkou do pouzdra. „Ti nevypadají, jako by přijeli ze svého ranče, Santano. Spíš vypadají jako zloději dobytka, kteří odehnali Franklinův skot ze severní pastviny.“

Než mohl Santana něco odpovědět, McCloud se otočil, otevřel dveře a vyšel na ulici.

Santana nevěděl, co chce McCloud dělat. Znal ho však dost dlouho na to, aby si byl jist, že se nenechá strhnout k neuváženému jednání. Nezmohlo zaškodit, když si šerif vymění pár slov s Johnniem Clantonem, hlavou klanu.

Santana se vydal za svým přítelem. Zatímco McCloud si vybral cestu přes ulici, šel Santana po chodníku. Clantonové ho neznali. Nemuseli ho proto hned odhalit jako muže, který bude McCloudovi krýt záda, když to bude potřebovat.

„Johnnie Clantone!“

Tři bratři právě dorazili ke vchodu hotelu, když ulicí zaznělo McCloudovo zvolání.

Bratři se jako na povel zastavili a obrátili. Preston a Abel Clantonovi se chtěli šerifovi postavit.

Johnnie je však zadržel.

Santana se také zastavil. Pravou ruku držel v bezprostřední blízkosti koltu. Po tom, co zažil před půlhodinou, musel počítat se vším. Jestli Clantonové skutečně něco plánují proti šerifovi, musel jim to překazit.

Johnnie Clanton si posunul svůj světlý coloradský klobouk do zátylku. Jeho černý, elegantní oděv byl pokryt vrstvou prachu. Bratři měli bezpochyby za sebou dlouhou cestu. To dosvědčoval i stav jejich koní, kteří byli vyčerpaní.

Otázkou pouze bylo, ten prach na šatech Johnnieho Clantona pocházel z kaňonu Bergamo.

„Co se děje, šerife?“

Johnnie Clanton vyšel z vchodu hotelu Topeka na ulici. Svým bratrům, kteří chtěli jít s ním, pokynul, aby zůstali ve vchodu.

„Franklin je mrtvý, Johnnie!“

Johnnie Clanton se zarazil. Santanovi se skoro zdálo, že mu ta zpráva způsobila šok.

McCloud kývl na hotel za Johnnieho zády.

„Byli to lidé, které tys přivedl do města, Clantone!“

Johnnie Clanton si dal ruce v bok a bojovně vysunul bradu.

Santana stál dost blízko na to, aby mohl vidět záblesky v jeho očích.

„Co tím chceš naznačit, šerife?“ odtušil ledovým hlasem.

„Nic, Clantone. Jenom jsem ti to chtěl říct.“

„To zní, jako bys chtěl říct, že s tím mám něco společného, šerife!“

„Třeba si to myslím, Johnnie,“ odvětil McCloud přidušeným hlasem. „Nejdřív někdo Franklinovi odehnal dobytek ze severozápadních pastvin a potom rančera vyprovokovali k souboji a zastřelili. Náhoda, Clantone?“

Johnnie Clanton upřeně hleděl na McClouda. Nervózně hrabal podrážkou v prachu.

„Tak s tím běž k soudci, McCloude,“ odvětil Clanton rozvážněji, než Santana čekal.

Clanton se vůbec neuvěřitelně ovládal. Každý jiný by na takové podezření, jaké McCloud vyslovil, reagoval taseným koltem, Johnnie Clanton to však mlčky přešel. A své bratry, kteří byli mnohem horkokrevnější než on, držel na uzdě.

Santana nevěděl, co si o tom má myslet.

Buďto Clanton s tou věcí neměl nic společného, nebo jeho chladnokrevnost překonávala vše, co zatím zvláštní agent zažil.

McCloud nepřestával, ačkoli bylo nesmyslné provokovat někoho tak chladnokrevného, jako byl Johnnie Clanton. Řekl: „Ty a tvoji bratři máte na šatech prach z kaňonu Bergamo,“ zvolal.

„Jedeme z ranče!“

„A nepotkali jste náhodou po cestě splašené stádo dobytka?“

McCloud hovořil ironickým tónem, což však v té situaci pouze dosvědčovalo jeho bezmocnost.

„Měl bys mu zavřít hubu, Johnnie!“ ozval se Preston Clanton. Když si poklepal na revolverové pouzdro, zvedl se z jeho oblečení obláček prachu. „A nejlíp kouskem olova. Nebos zapomněl, že má na svědomí našeho bratra?“

Situace se přiostřovala. Vedle Prestona se nyní objevil malý Abel. Oba přišli ke svému velkému bratrovi.

Povedené trio!

Santana už to na chodníku více nevydržel a seskočil na ulici. Pak udělal tři kroky, které ho dělily od McClouda.

Ve tvářích tří Clantonů se objevilo překvapení. S tím, že se někdo ve městě postaví na šerifovu stranu, nikdo z nich nepočítal.

„Kdo je ten vtipálek?“ otázal se Prestona a poškrábal se, jelikož špína, která na něm lpěla, přitahovala hmyz.

„Zástupce,“ odvětil Santana.

McCloud na něj překvapeně pohlédl a spatřil na jeho hrudi hvězdu zástupce šerifa.

Prestonův škleb se ještě rozšířil.

„Co si od toho džobu slibujete, chlape?“ zeptal se Preston.

„Hezký pohřeb zdarma,“ odpověděl Santana a opětoval úšklebek. „Máš nějaké námitky proti mému povolání?“

„Nemá, cizinče,“ řekl Johnnie místo svého bratra.

Johnnie se vyznal v lidech. Dokázal poznat tvrdého chlapa na sto yardů. A tento muž, který tak jako on upřednostňoval tmavé oblečení, byl tvrdý chlap.

„Jedete z kaňonu Bergamo?“ otázal se Santana.

Johnnie Clanton zavrtěl hlavou. Udělal to pomalu a vyslal při tom tichý signál svým bratrům.

„Z ranče,“ odvětil.

„Tam ale není červený prach, Johnnie!“ namítl McCloud. „Jsem si jistý, že…“

Náhle do ticha třeskl výstřel.

Šerif McCloud rozhodil rukama. Výkřik, který se mu vydral z hrdla, mu odumřel na rtech.

Santana se bleskově otočil směrem, z něhož se střílelo. Tu ránu vypálil někdo za bratry Clantonovými. Možná ze střechy hotelu. Nebo z proluky mezi restaurací a drugstorem.

Santana ho v té chvíli nemohl odhalit. Příliš se v posledních minutách koncentroval na Clantony.

Blondýn z Washingtonu vyrazil vpřed. Nyní se tedy ukázalo, že ho do San Pedra neposlali jen tak. Všechny McCloudovy obavy, které vyčetl z telegramu, se naplnily. Hrozilo, že San Pedro se stane městem bez zákona.

Santana tedy vyrazil vpřed. Přímo mezi bratry Clantonovy. Odstrčil Abela a Prestona, kteří spadli na zem a vyslali za zvláštním agentem jedovaté kletby.

Za běhu tasil revolver. Ramenem rozrazil létací dveře hotelu. Za recepční halou se nacházel vchod do baru. I jeho dveře Santana otevřel stejným způsobem.

Muž, který seděl za recepčním pultem na něj užasle hleděl. Chtěl něco zvolat, ale než se mu z hrdla vydrala první hláska, zmizel již Santana v baru.

Další krok a strnul.

Seděli tam u baru jako slepice na hradu:

Vysoký hubeňour Larry Walker. Jeho supí tvář byla zkřivena do úšklebku. Billy Maldock, vysoký a podsaditý. Jeho rudá jizva na tváři byla naběhlá rozrušením. Pak Abbie Easton. Nervózně škrabal ostruhami do pultu. A úplně napravo Jeff Bucker, vůdce celé čtverky. Jeho šedé vlasy byly sčesané dozadu. Před ním ležel na barovém pultu skrčený stetson. Buckerovy vlčí oči byly upřeny na zbraň, kterou na ně Santana mířil.

Muž z Washingtonu se ještě nevzpamatoval z šoku, který mu způsobil pohled na to kvarteto. Byl si jist, že nejméně jeden z nich před chvílí opustil hotel a vypálil na šerifa.

Santana sklonil zbraň a obrátil se na bledého barmana, který vypadal, jako by už několik let nebyl na čerstvém vzduchu.

„Odešel v posledních minutách někdo z baru, nebo se do něj v posledních minutách někdo vrátil?“ vyhrkl Santana na bledého mladíka.

„Ne, pane.“ Ta odpověď zněla, jako by ji vystřelil z pistole. „Určitě ne, pane. Tady tito gentlemani to mohou dosvědčit!“

Na výpověď oněch pistolníků, které mladík mylně označil za gentlemany, Santana kašlal.

„Co to má být?“ zavrčel Abbie Easton, když ještě jednou přejel ostruhami po pultu a nechal tak na něm navěky svůj podpis.

„Někdo vystřelil na šerifa!“

Billy Maldock si masíroval jizvu, která byla stále červenější.

„My ne,“ řekl. „My proti šerifovi nic nemáme.“

Jeff Bucker vstal, prohrábl si své šedivé vlasy a ukázal na hvězdu, kterou Santana nosil na hrudi.

„Rychle se z tebe stal zástupce,“ řekl vlídným tónem. „Je ta hvězda neprůstřelná, zástupce?“

„Vyzkoušej to, Buckere!“

Santana svěsil pravou ruku a měl ji nyní jen těsně nad pažbou koltu.

Bucker zavrtěl hlavou. „Možná později, zástupce,“ odvětil. „Možná později, jestli nám budeš šlapat na paty!“

To nebyla prázdná hrozba.

Zastřelili McClouda. A to ne nazdařbůh. Šerif jim stál v cestě. A když ho odstranili, mohl si hvězdu připnout někdo jiný. Teď už Santana chápal to, co mu předtím McCloud říkal.

Clantonové již měli vybraného jeho nástupce.

Santana chtěl odejít a otočil se.

Larry Walker se rozesmál a vyslal kletbu Santanovým směrem. Sice tichou, ale stále dost hlasitou na to, aby dolehla k Santanovým uším.

Zvláštní agent se obrátil, udělal dva kroky a ocitl se těsně před Walkerem, jenž strnul úžasem.

„Řekni to nahlas, jestli se ti něco nelíbí, Walkere!“

Santanův hlas byl tak řízný, že Walker sebou trhl.

„Máš se mu omluvit, ty idiote!“ zavrčel Bucker. Jeho hlas nezněl o nic méně nebezpečně než Santanův.

Walkerovi zaskřípaly zuby. Na okamžik to vypadalo, že sáhne po koltu. Potom si to ale rozmyslel.

„Je mi to líto, zástupče,“ procedil Walker pod zdrcujícím pohledem svého bosse mezi zuby. „Nemyslel jsem to tak.“

Santana přikývl.

„Od zítřka se v obvodu města nesmí nosit zbraně, Buckere,“ řekl šedivému muži s vlčíma očima. „Bude lepší, když to svým lidem ještě jednou zopakuješ. To nařízení vstupuje v platnost od šesti hodin ráno. Pak bude oznámeno na veřejnosti!“

Bucker sebou trhl. Jeho žluté oči planuly. Santana napjatě čekal, ale Bucker se držel zpátky. Nakonec se ovládl, tak jako Larry Walker.

Santana nečekal na odpověď, otočil se a opustil bar.

Na ulici se na místě, na kterém ležel Donald McCloud, shromáždili lidé. Nechyběli tam ani Clantonové. Opírali se o zábradlí, ke kterému před chvílí přivázali koně.

Jakýsi starší muž si k McCloudovi klekl. Podle tašky, kterou si přinesl, se dalo snadno uhádnout, že to je lékař.

Johnnie Clanton se od zábradlí odlepil jako první. Zastoupil Santanovi cestu a řekl: „Nebyl to nikdo z nás,“ řekl bez soucitu v hlasu. „Nemáme zájem na zbytečných problémech ve městě, cizinče. Proto bude lepší, když si zase odepneš tu hvězdu a pojedeš si svou cestou!“

Santana mu na to odpověděl tím, že ho odstrčil. To sice nebylo příliš prozíravé, nicméně dalo se to pochopit. Právě v tom okamžiku totiž doktor vstal a mlčky zavrtěl hlavou. To neznamenalo nic jiného, než že McCloud je mrtvý. A to blondýnem z Washingtonu otřáslo.

Přijel do San Pedra proto, aby McCloudovi pomohl sjednat pořádek. Nyní byl Donald mrtvý.

Santanovi se stáhlo hrdlo.

Johnnie Clanton chtěl něco říct. Santana mávl rukou a umlčel ho tak dřív, než promluvil.

Pak přišel k místu, u něhož ležel na ulici Donald McCloud. Kdosi mu zatlačil oči. Tvář mu zpola zakrýval jeho stetson. Díky tomu nebyla vidět jeho křečovitá grimasa.

„Nemohl jsem nic dělat, pane,“ řekl doktor Hillegard a pokrčil svými širokými rameny. Obličej starého muže, který již viděl tolik utrpení a smrti, byla zbrázděna hlubokými vráskami. Bylo zřejmé, že i jím šerifova smrt otřásla. „Byl to jeden z nejpoctivějších lidí v tomto všivém městě. Jediný, kdo měl odvahu postavit se určitým lidem!“

Santana zavrtěl hlavou. „Já zůstanu tady,“ nahlas řekl.

„Ani jste nesložil přísahu!“

„Co není, může být,“ odvětil Santana.

„Nikdo vás nezná, pane,“ namítl doktor Hillergard.

Santana zaváhal. Pak poznal, že je načase, aby odkryl své poslání. Jinak by ho za daných okolností nikdo neposlouchal.

Vládní agent ukročil stranou, aby se dostal do světla kerosinové lampy, která visela na zdi hotelu. Potom si sundal hvězdu zástupce šerifa, schoval ji a vytáhl hvězdu zvláštního agenta.

Na světle se kovově zaleskl orel a nápis

US DEPARTEMENT OF JUSTICE

Tvář doktora Hillegarda se náhle poněkud rozjasnila. V šedých očích toho starého muže, který už málem rezignoval, se objevila naděje.

Johnnie Clanton, který udělal krok vpřed, se zastavil, jako by narazil na nějakou neviditelnou překážku. Vytřeštěnýma očima hleděl na hvězdu, jež se leskla na košili světlovlasého muže.

„Bude vydáno následující nařízení!“ zvolal Santana. „Od zítřka, šesté hodiny ranní, je zakázáno nosit ve městě zbraně. Ty musí zůstat doma. Lidé, kteří sem přijedou, je odevzdají v kovárně!“

Zvláštní agent se obrátil, aniž počkal na reakci Clantonů. Těžkými krky se vydal k šerifově úřadovně.

Hillergard už se postará o McClouda a zařídí nezbytné.

*

Vedle Arche Lampera, kterého Santana už znal, kráčela žena a vysoký, černovlasý muž, na němž bylo hned vidět, že se živí tvrdou prací.

George Saunders, předák Franklinova ranče, jak se později ukázalo. A ta blondýnka byla Marilyn Franklinová. Zpráva o rančerově smrti ji zastihla dřív, než se vydali ke kaňonu.

„Kde je McCloud?“ ptal se Saunders. Znělo to, jako by ho chtěl učinit zodpovědným za to, co se stalo Franklinovi a jeho kovbojům v saloonu Daisy.

„Byl zavražděn,“ úsečně odpověděl Santana.

Santana vstal zpoza psacího stolu a zavrtěl hlavou.

„Vašeho rančera zastřelili lidé, které do města přivedli Clantonové. Ve férovém souboji. Čtyři proti dvěma. Podle toho, jaká jsou svědectví, nemohu nikoho z těch mužů dostat před soud.“

Marilyn Franklinová tiše plakala. Po tváři jí tekly slzy. Sklesle hleděla na popraskanou dřevěnou podlahu úřadovny.

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“ otázala se přidušeným hlasem.

„Dokud někdo Clantony nevyžene z Texasu,“ vyštěkl Lamper, který myslel na své dva přátele, kteří při přepadení severních pastvin přišli o život.

Zachmuřený George Saunders přikývl.

„Co budete dělat, pane?“

„Chcete mi při tom pomoct?“ kontroval Santana otázkou.

Saunders zvážněl. „To každopádně,“ ujišťoval ho. „Budu se u vás hlásit, Santano.“

Santana přikývl. „Momentálně se bratrům Clantonovým nedá vůbec nic dokázat. To samé platí i pro ty čtyři muže, které do města přivedli.“

„Řekl jste, že zabili mého otce.“

Náhle se před nimi objevila Marilyn Franklinová. Energickým a zároveň vzdorovitým gestem si utřela slzy z tváře a předstoupila před Santanu k psacímu stolu.

„Je jedno, co vypovídají svědci, Santano, byla to vražda! Vraždění je řemeslo těch pistolníků. Naši lidé neumějí dobře střílet!“

„To je nesmyslné, Marilyn,“ snažil se ji uklidnit Saunders. Ochráncovsky jí položil ruku kolem ramen. „Stáli dva proti čtyřem.“

„Ale…“

Santana zavrtěl hlavou. „Saunders má pravdu,“ poznamenal. „Je mi líto, slečno Franklinová. Vyprovokovali vašeho otce a on se vyprovokovat nechal. Za to je tu nikdo jako vrahy neodsoudí.“

Lamper smutně přikývl. „A jak chcete vyřešit tu loupež dobytka, Santano?“

„To ještě nevím,“ upřímně odvětil agent. „Jsem tu jen několik hodin a zdá se, že jsem přijel v pravý čas.“

„To nám ale teď moc nepomůže,“ zaklel Saunders.

„Možná nám pomohou stopy těch banditů, kteří odehnali váš dobytek ze severních pastvin, Saundersi. Clantonové měli na oblečení červený prach, když přijeli do města. Prach z kaňonu Bergamo?“

Saunders ani nestačil zavřít ústa, přikývl a zeptal se: „Proč Clantony nezatknete?“

„Protože je v kaňonu nikdo neviděl,“ odpověděl Santana. „Zítra si vyjedu ven. Co se stalo s těmi lidmi, co vám kradli ten dobytek, Lampere? Střílel jste přece.“

Lamper pokrčil rameny. „Nejsem si jistý. Ale mám pocit, že jsem jednoho z nich dostal.“

„To je všechno, co momentálně mohu udělat,“ povzdechl si Santana.

„Očekávám vás na severních pastvinách,“ řekl Saunders. „Okolo desáté hodiny, zástupce. Souhlasíte?“

Santana souhlasil. Saunders vypadal jako někdo, kdo umí držet slovo. Možná v něm přece jen našel druha, když ve městě nemohl nikomu věřit.

*

Noc uplynula klidně, jakoby se v San Pedru předtím nic nestalo. Také ráno bylo tiché. To však nic neznamenalo. Rána v takové díře poblíž mexické hranice, jako bylo San Pedro, byla vždy tichá. Tichá a příjemná, jako by za pár hodin nemělo přijít vedro, které mučilo zvířata i lidi.

Santana se ubytoval v hotelu Topeka. Nejenom proto, že chtěl mít lidi, na které musel dávat pozor, pod kontrolou, ale také proto, že to byl jediný přijatelný hotel ve městě, ve kterém měli dokonce vanu.

Walker, Maldock, Easton a Bucker město opustili včera večer. Ještě se znovu neobjevili. Blondýn z Washingtonu tedy mohl doufat, že aspoň ráno bude klidné.

O všem ostatním si Santana nedělal iluze. Budou problémy, to bylo jisté.

McCloud měl zřejmě pravdu. Clantonové si vytkli cíl. Jediný muž, i když šlo o federálního zvláštního agenta, je zastavit nemohl. Naopak, hrozilo mu, že ho odstraní. Přesně tak jak McClouda. Rychlá kulka ze zálohy. V naoko férovém souboji, přičemž jej ve skutečnosti vyřídí druhá, ukrytá zbraň. Nic z toho nebylo novinkou. A jelikož se zdálo, že Clantonové jsou schopní všeho, nevypadaly Santanovy vyhlídky nijak růžově.

Vědomí temné budoucnosti však Santanu nezastavilo. Na trable byl při svém džobu zvyklý. Uměl v tom chodit.

Než opustil město, promluvil se starostou a zjistil, že jeho vysoké postavení tady nikoho neohromuje. Ne, federální hvězda neudělala na nikoho dojem. Nikdo si nemínil pálit prsty s Clantony. Nikdo nechtěl bojovat a nikdo mu nechtěl pomoci. Všichni chtěli čekat, jako by se problémy mohly vyřešit samy od sebe.

Tento postoj zastávala většina obyvatel města.

Před šerifovou úřadovnou bylo tou dobou vyvěšeno oznámení o zákazu nošení zbraní, který Santana vydal po zavraždění McClouda.

Před kovárnou zastavil Coronada.

Art Harrison, kovář, na něj podle všeho čekal. Hned totiž vyšel z kovárny. Byl celý od sazí a zpocený. Od pasu nahoru byl nahý. Zůstal stát u brány. Utíral si pot z obličeje, a tím si na něm jen roztíral špínu.

Santana na něj kývl a ignoroval, že si jej kovář zvědavě prohlíží.

„Proč jste, sakra, nepřijel dřív?“ zeptal se ho Harrison.

„Nebylo to možné.“

„Dopadlo by to tu jinak,“ spekuloval Harrison. „McCloud by mohl žít, co?“

„Možná.“ Santana přikývl a rozhlédl se. Ve městě bylo tou dobou jako po vymření. Na Main Street viděl pár koní, u drugstoru stál farmářský povoz, na káře kdosi vezl drát na nový plot.

„A vy?“ zeptal se Harrison. „Dokážete tu nastolit pořádek, Santano?“

„Každopádně se o to pokusím,“ slíbil blondýn.

„Ta zatracená hvězda vám při tom moc nepomůže.“

Santana přisvědčil: „To je pravda, Harrisone. Ta hvězda pomáhá málokdy. Ale lidé jako vy pomoct mohou, Harrisone. Je to vaše město, ne?“

Harrison se rozesmál. Ten smích zněl trpce. „Bylo to i McCloudovo město,“ řekl nakonec. „Jenže udělal chybu a pak za ni zaplatil. A já mám rodinu.“

„Vážně si myslíte, že se vaší rodině povede lépe, když se v San Pedru budou rojit desperáti?“

„O tom nechci nic slyšet, sakra!“

Santana pokrčil rameny. Jinou reakci ani nečekal. Snad někdo uvidí, kam to se San Pedrem spěje, pomyslel si. Jenže každý čeká na to, co udělají druzí. Nakonec se tak propásne vhodný okamžik. Lidé se nechtějí pouštět do boje, který se jich ještě netýká. Většinou se probudí až tehdy, když jsou postiženi sami. A to bývá často pozdě.

Zřídkakdy to bylo jinak.

„O.K.,“ řekl Santana. „Ale můžete přinejmenším dávat pozor na to, že lidé, kteří přijedou do města, u vás odevzdají zbraně, Harrisone. Je to příliš?“

„Nemůžu prohledávat každého, Santano. Postavte sem zástupce šerifa.“

„Jmenujte mi někoho, kdo si připne hvězdu!“

V umouněné kovářově tváři se zračila bezradnost.

„To máte smůlu, Santano.“

„Tak jako McCloud?“

„Když se dopustíte stejné chyby?“

„Jaké chyby?“

„Postavit se proti Clantonům, Santano. Smrt jejich bratra je vy-dráždila do nepříčetnosti. Ale jednoho dne se uklidní.“

To mohla být pravda. Santana znal Clantony příliš málo na to, aby mohl Harrisonovi odporovat. Jenže čekat se založenýma rukama také nemohl. Na to se ve městě a jeho okolí dělo příliš mnoho nepravostí.

„Tak zatím, Harrisone!“

Krátkým stisknutím stehen pohnal svého vraníka. Coronado byl odpočinutý, takže se ochotně podvolil výzvě svého pána.

Santana se vydal cestou, kterou včera přijel z Franklinových severních pastvin.

Slunce stoupalo a dávalo tušit, že zakrátko přijde vedro. Mírný větřík rozvlnil trávu na prérii, která byla na některých místech po kolena vysoká. Na stinných místech, pod kopci, ještě měla zelenou barvu, na otevřené prérii ovšem byla hnědá, díky tomu, že zde byla dlouho vystavená nemilosrdnému slunci.

San Pedro Creek, který museli přebrodit, se držel ve svém korytě. Na jaře a v zimě to byl prudký tok, který strhával břehy, nyní to však byla jen nepatrná stružka. Voda v ní jen tak tak dostačovala na uhašení žízně dobytka.

Přinejmenším tady dole. Dál nahoře, poblíž Franklinova ranče, v potoce teklo víc vody, protékal třemi přehradami, které postavil Franklin jako rezervoár vody pro svá stáda.

Více vody, než ten starý muž potřeboval. Od McClouda se Santana dozvěděl, že Franklin se nikdy nebránil tomu, aby se podělil o svou vodu s ostatními rančery, když to bylo nutné. Také Clantonové směli používat jeho prameny.

Dříve to bylo zadarmo. Později, když Clantonové začali expandovat, když dokonce chtěli spolknout Franklinův ranč, za vodu Franklin vyžadoval od Clantonů peníze.

Pro rodinu, jako byli Clantonovi, to znamenalo hořkou pilulku, ale nebylo zbytí. Právo bylo na Franklinově straně.

Franklinova vražda byla bezpochyby motivována právě vodou.

Clantonové chtěli dál šířit svou moc, chtěli vybudovat impérium, které by svou rozlohou překonávalo všechny ostatní ranče. Chtěli město, které mělo zažít rozkvět, až by vyhlásili, že je otevřené pro všechny, a chtěli půdu, aby mohli zvětšit svůj ranč. A na to, aby mohli uskutečnit to poslední, potřebovali Franklinovu vodu.

Jedno zapadalo do druhého jako střípky mozaiky.

Santana na to myslel, zatímco slunce stoupalo a v jeho tváři se objevily krůpěje potu. Před ním se táhl hřeben. Zamířil do pahorkatiny, v níž byly rozesety skály, jako by je tam rozházeli obři.

Dosud nikoho nepotkal. A to měl oči otevřené.

Clanton mu šel po krku, o tom Santana nepochyboval. A po událostech posledního dne bude Clanton mazaný a nepokusí se ho odstranit ve městě. Proto na něj budou číhat někde venku. Dnes možná ještě ne, ale na to se Santana spoléhat nechtěl. Clanton byl nevypočitatelný.

Slunce již stálo vysoko nad kopci. Santana si posunul stetson hlouběji do čela, aby ho neoslňovalo. Na jeho tvář padl stín. Bylo to příjemné, jenže okraj stetsonu mu na druhou stranu zmenšoval obzor.

Coronado si hledal nejsnazší cestu mezi stále hustější sutí. Tráva již téměř vymizela. Klapot kopyt na kamení bylo slyšet daleko. Ten zvuk Santana miloval. Byla to hudba svobody v divoké krajině, v níž člověk mohl jet, kam chtěl. Žádné ploty, žádné hranice.

To potrvá tak dlouho, dokud budou existovat lidé ochotní postavit se zájmovým skupinám, jako byli Clantonové.

Santana již nyní byl skoro půl hodiny na cestě. Zanedlouho bude mít pahorkatinu za zády. Za ní se rozprostírala širá, zelená planina.

Určitě tam dorazí včas a bude se tak moci setkat s Georgem Saundersem. Mužem, který po smrti Rosse Franklina vedl jeho ranč společně s Marilyn.

Santana si Saunderse představil a musel se usmát. Clanton si skutečně moc nepomohl, když zastřelil starého Franklina. Saunders byl mladší a měl podobnou paličatou náturu jako starý Franklin. Někdo takový se nikdy nevzdá ranče, na který se jeho předchůdce tolik nadřel.

Clanton se přepočítal. Strhl jednu bariéru, aby zjistil, že za ní stojí další, ještě mocnější.

To byly první povzbudivé úvahy toho dne, o němž Santana doufal, že bude lepší než ten, co měl za sebou.

Byl to omyl, jak se následně ukázalo.

Vyjeli zpoza skály, která se tyčila nad cestou. Pro Santanu to byl šok, protože si předtím nevšiml jejich stínů.

Preston Clanton vypadal tak jako včera. Tak jako vždycky. Jeho oděv byl roztrhaný, na obličeji měl vrstvu špíny. Vedle něj jel Abel, nejmladší Clanton, který měl na svou výšku příliš dlouhé ruce.

Vjeli Santanovi do cesty, a to tak, že se jim nemohl vyhnout.

Coronada sám od sebe zastavil. Vraník neklidně tančil. Santana ho po chvíli uklidnil tlakem stehen.

„Krásný den, zástupče,“ řekl Preston a poškrabal se na svém jakoby okousaném vousu, který si aspoň čas od času prohrábl.

„A přijdou další krásné dny,“ přisvědčil Abel stejným tónem. „A já bych nechtěl ani jeden propást, zástupče!“

Oba Clantonové měli ruce položené na hruškách. Což Santanu překvapilo. Možná se Johnnie Clanton zprvu rozhodl pro měkčí přístup.

„Opravdu ne?“ zeptal se Santana.

„Opravdu ne, zástupce,“ ujistil ho Abel a zavrtěl hlavou. „Život je totiž příliš krátký. Já sice nejsem příliš pobožný, ale jednou jsem slyšel kněze, jak říkal, že je hřích ho zbytečně zahodit. Měl pravdu.“

Santana se neubránil úsměvu. Ta slova zněla z úst arcilumpa komicky.

„Pak bych na tvém míste nepřekážel jiným v cestě,“ ironicky opáčil Santana.

Mohl si to dovolit. Viděl totiž to, co dva bratři Clantonovi vidět nemohli.

Na hřebeni, který se zvedal bezprostředně za Clantonem, se objevila postava vysokého, tmavovlasého jezdce.

George Saunders tedy na něj čekal. Nyní vyjel Santanovi naproti.

Neobyčejně šťastné řízení osudu.

„Jsi na našem území, zástupče,“ přihlásil se ke slovu Preston.

Abel se šklebil stejně zlomyslně jako jeho bratr.

„To znamená, na území, které nám bude brzy patřit, Santano.“

„To není možné,“ divil se zvláštní agent.

„Je to možné. Johnnie se rozhodl, že naše pozemky rozšíříme. A když Johnnie říká rozšířit, tak to taky tak myslí.“ Preston opsal rukou kruh.

„Všechna půda v okruhu deseti mil kolem San Pedra bude naše, Santano.“

Santana lhostejně přikývl. „Má to ale háček,“ provokoval. „Na těchto pozemcích leží Franklinův ranč, Prestone.“

„On se vyzná. Abele!“

Abel se zazubil a promnul si prsty.

„Je to zástupce,“ chechtal se Abel. „Myslí si, že snědl všechnu moudrost. Ale má pravdu. Na těchto pozemcích leží ten zatracený Franklinův ranč. Že by na to náš Johnnie nepomyslel, Prestone?“

„To určitě ano!“ ozval se hlas George Saunderse, který se vzápětí objevil na scéně. „Jenže plány a skutečnost jsou dvě rozdílné věci, Clantonové!“

To „Clantonové!“ vyštěkl jako nadávku. Současně popohnal svého velkého grošáka a zamířil zezadu k oběma bratrům.

Santanovi neuniklo, že v rukou drží winchestrovku. Krátce předtím, než se dostal ke Clantonům, ji nabil. Cvaknutí náboje v komoře Abela Clantona znervóznělo.

Chtěli se pobavit se Santanou, chtěli mu nahnat strach, nic víc. Johnnie nařídil, že nikdo nesmí proti tomu blondýnovi z Washingtonu nic podniknout.

Teď ale bylo všechno jinak. Se Saundersem nepočítali.

A Saunders se tvářil tak, jako by mu nebylo proti mysli si to s Clantony rozdat. Ustupovat věčně nemohl. Čím dřív to vyřídíme, tím lépe, pomyslel si vysoký, tmavovlasý předák.

Santanův pohled ho zchladil. Saunders zvláštního agenta neznal, ale od prvního okamžiku k němu choval důvěru.

„Ještě něco jsi mi chtěl říct?“ obrátil se Santana na Abela Clantona, který nervózně poposedával v sedle.

„Možná ti poradit správnou cestu, jestlis zabloudil, zástupče.“

Santana na chvíli zaváhal, ale pak ho cosi napadlo.

„Ke kaňonu Bergamo,“ řekl a pohlédl na oba bratry.

Preston strnul a v jeho tváři se objevil úžas, což bylo přesně to, v co Santana doufal. V očích obou Clantonů to žhnulo.

„Tři hodiny odtud směrem na východ, zástupce,“ přidušeným hlasem odpověděl Preston. „Pak zase tři hodiny zpátky, pochopitelně opačným směrem. Bude to zatraceně horká jízda, jestli se na cestu vydáte oba.“

Saunders chtěl znovu zasáhnout a Santana ho znovu zadržel pohledem. Saunders skřípal zuby. Polkl, jako by měl v hrdle něco nepříjemného.

„To budeme muset, Prestone,“ přikývl Santana. „Právě tam byl totiž odehnán Franklinův dobytek. Na ranči si myslí, že byl vehnán do rokle a tam zahynul. Možná tam dole leží i někdo z těch zlodějů, co se dopustili té loupeže. To by bylo možné.“

Preston pokrčil rameny. „To je možné,“ prohodil.

„Hodně štěstí!“

Z úst člena rodu Clantonů to znělo jako kletba.

Santana si poklepal na stetson, kývl na oba Clantony a mezi nimi vyjel k Saundersovi, který na něj ještě stále nechápavě hleděl.

„Vydejme se na cestu dřív, než začne být vedro, Saundersi!“ vyzval ho Santana tichým hlasem a pohnal svého vraníka.

Saunders jej volky nevolky následoval. Když ho na temeni kopce, dohnal, zastavil a ohlédl se.

Po bratřích Clantonech již nebylo ani památky.

„Sakra!“ zaklel Saunders. Vůbec poprvé se v jeho široké tváři objevil hněv. „To byla jedinečná příležitost, Santano. Měli jsme počkat, až udělají nějakou hloupost. Teď by bylo o dva Clantony míň.“

Santana zavrtěl hlavou. „S bezprávím se nedá bojovat jiným bezprávím, Saundersi,“ odvětil. „Johnnie Clanton pravděpodobně jen čekal na to, až se necháme strhnout k něčemu takovému. To by potom ospravedlnilo jeho drsné metody. Musíme na to jinak.“

„A jak?“

„Tak, jak jsme to dělali dosud.“

„Nerozumím, Santano.“

„Je to úplně jednoduché,“ vysvětloval zvláštní zástupce. „Clantonové předpokládají, že pojedeme ke kaňonu Bergamo. Je to tak?“

Saunders pomalu přikývl a rukávem kabátu si utřel pot z čela. „A my snad nepojedeme?“

„To rozhodně ne,“ opáčil Santana. „Budeme čekat, až se Clantonové nechají strhnout k nějaké hlouposti.“

„Tomu ještě pořád nerozumím.“

„Vsadím svůj klobouk na to, že Johnnie teď, když ví, že jsme odjeli pryč, pojede na Franklinův ranč promluvit si s Marilyn,“ řekl Santana.

Na tváři černovlasého muže se konečně objevil úsměv.

„To je asi pravda,“ přisvědčil. „Je to jedinečná příležitost. Určitě ji využije.“

„Doufejme,“ odpověděl Santana. „A doufejme, že zapomene na své dobré móresy, které umí skvěle předstírat. Pak by mohl udělat chybu, na kterou čekáme. Lapíme jeho nebo některého z jeho bratrů a tím se Johnnie dostane pod tlak a bude muset odhodit masku poctivce a něco podniknout. Můžeme ho odhalit, jedině když skočí na náš bluf, Saundersi.“

„Vy jste ale mazaný, Santano,“ vyhrkl užaslý Saunders. Pak se usmál. „Nemyslel jsem to zle.“

„Přirozeně,“ opětoval mu Santana úsměv. „Podívejme se na tu cestu, po které zloději odehnali to stádo, Saundersi. Možná tam najdeme nějaké stopy.“

*

Abel a Preston Clantonovi spěchali jako už dlouho ne. Santana, nenáviděný zástupce šerifa a Saunders, paličatý předák, byli tři hodiny od ranče. A to jim dávalo jedinečnou příležitost.

Zcela propocení dorazili na místo, kde je čekal Johnnie se čtyřmi pistolníky.

Byla to jeskyně nepříliš vzdálená od Franklinova ranče.

„Viděli jsme ho,“ zabručel malý Abel, který seskočil ze sedla a odplivl si.

„Koho, sakra?“ zavrčel Johnnie. „Vypadáš, jako bys viděl samotného Satana.“

„Skoro ano,“ zazubil se Preston. „Santanu, toho zástupce. Jel na Franklinovy severní pastviny a setkal se s Georgem Saundersem.“

Johnnie Clanton si zahvízdl. „Dál?“ naléhal, ačkoli Preston ani Abel nemohli popadnout dech.

„Vydali se ke kaňonu Bergamo,“ zpravil ho Preston a pohlédl do slunce, které stálo nad skalní stěnou a začínalo pálit.

Jeff Bucker, vůdce pistolníků, úžasem pozvedl obočí.

„Aby spočítali mrtvé kusy,“ zazubil se Abel, protože Bucker o kaňonu nic nevěděl. „Je tam na čtyři sta kusů. Pane jo, to teda…“

Mrazivý Johnnieho pohled ho okamžitě umlčel.

„Santana a Saunders jsou v kaňonu,“ opakoval si Johnnie nahlas sám pro sebe a smetl zrnko prachu ze svého jinak zcela čistého černého kabátu, pod nímž se rýsovaly revolvery. „To znamená, že…“

„Můžeme poctít svou návštěvou Marilyn, bratři,“ přerušil ho Preston, protože to považoval za svůj nápad. „Při jejím zármutku možná bude snazší ji přimět k tomu, aby nám ten proklatý ranč prodala, ať se konečně dostaneme k té vodě. Po tom, co se stalo Rossu Franklinovi, se nám v létě může snadno přihodit, že nás Saunders odřízne od vody. A to by znamenalo obrovské ztráty, kdybysme museli porážet zvířata, než začnou přibírat na váze.“

Tím Preston naznačil problém, se kterým si lámal hlavu i Johnnie. Po událostech uplynulé noci v San Pedru byly komplikace s Franklinovými kovboji nevyhnutelné. Se starým Franklinem se dalo mluvit. Toho však vyřídili Buckerovi lidé. A Saunders nyní reagoval. S tím se určitě nebude dát mluvit.

Marilyn Franklinová musí ranč prodat! Stůj co stůj! A to v dohledné době, ještě než začne dobytek na pastvinách trpět žízní.

„O.K.,“ souhlasil Johnnie. „Jeďme tam. Je proto vskutku vhodná doba.“

„Máme jet s vámi?“ apaticky se otázal Jeff Bucker. Stejně tak apaticky se tvářili jeho lidé, Easton, Walker and Maldock. Slunce nesnesitelně pálilo. Pracovat touto dobou jim nebylo po chuti. A už vůbec se jim nelíbilo, že by se měli v tom vedru vydat na další dlouhou jízdu.

Johnnie nepřemýšlel dlouho. Zavrtěl hlavou a řekl: „Vraťte se do města. A zabavte tam zástupce, až se vrátí. Ale nic si s ním nezačínejte. Problémy s ním nepotřebuju. Ten ranč je teď důležitější. Ve městě ubudou těžkosti, když nám teď patří všechny saloony. Pár piv zadarmo a většina lidí je na naší straně.“

Bucker přikývl. Sup Larry Walker vypadal poněkud zklamaně.

„Nejradši bych tomu frajerovi vystřelil dírku do hvězdy,“ lamentoval. „Bez zvláštní prémie, Johnnie.“

Johnnie Clanton zavrtěl hlavou. „K tomu ještě budeš mít příležitost, a to dřív, než ti bude milé,“ řekl. Potom odešel ze vchodu jeskyně ke koním.

„Co je vlastně s Charliem Dugganem?“ zeptal se ho Preston.

„Brzo bude v pořádku.“

Abel se tvářil skepticky. „Charlie to pořádně odnesl,“ řekl. „To všechno ten Lamper, kterého jsme nedostali. Arch Lamper to s winchestrovkou umí.“

Johnnie Clanton si dosud o Charlieho Duggana, který byl při včerejší loupeži dobytka těžce postřelen, starosti nedělal. Odvezli ho na pozemky Clantonových. Ne na samotný ranč, protože tam museli počítat s návštěvou šerifa. Byl odklizen do jedné prérijní chaty. Občas tam za ním zajel někdo z Johnnieho lidí, prohlédl mu zranění, převázal ho a přivezl mu potraviny.

„Bude zase v pořádku,“ opakoval Johnnie. „A jestli ne, tak má smůlu. Každý to jednou koupí.“

Tím byl rozhovor na toto téma ukončen. Johnnie opět dokázal, jak málo jej zajímají lidé, kteří jsou na jeho výplatní listině. Slušně je platil, to ano. Za to ale museli počítat s tím, že je jednou někdo odmění kulkou nebo je pověsí na nejbližším stromě. A to už byl jen jejich problém. Johnniemu šlo o totiž hodně. O moc a vliv. A obětovat kvůli tomu nějaké pěšáky pro něj neznamenalo vůbec nic.

*

George Saunders objevil krvavou stopu a upozornil na to Santanu.

„To může být od nějaké postřelené krávy,“ řekl Saunders.

Mohl mít pravdu, jenže byly zde i další možnosti: Arch Lamper, přeživší kovboj, hovořil o tom, že postřelil jednoho z oněch banditů.

A pokud ta stopa pocházela od něj, otevírala se jim šance.

„Možná Lamper opravdu někoho z nich trefil,“ poznamenal Santana. „Jak daleko už jedeme tímto směrem, Georgi?“

„Zhruba hodinu.“

„Viděls někde nějakou zatoulanou krávu?“

George Saunders zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Určitě?“

„Když to říkám…“ odvětil předák Franklinova ranče.

„Pak tu krvavou stopu po sobě zanechal ten bandita,“ řekl Santana. „Vzali ho s sebou a museli ho někde ošetřit, Saundersi. Je tu kromě doktora Hillergarda v okolí někdo, kdo rozumí medicíně?“

„Možná starý Sammy Melody,“ váhavě odpověděl předák, když si to nechal projít hlavou.

„Není to sice doktor, ale myslím, že je stejně dobrý jako studovaný lékař z Východu, Santano. Melody sem před mnoha lety vedl treky. Vím od lidí, které vyléčil, když nad nimi doktor zlomil hůl.“

Santana zamyšleně přikývl. To na začátek neznělo špatně.

„Jak je to k němu daleko?“

„Příliš daleko,“ odvětil Santana. „Má malou chatu za hranicemi Clantonova ranče. Pěstuje tam různé byliny, trochu obilí a pálí svou vlastní whisky, která je značně oblíbená u kovbojů.“

„Jaké jsou jeho vztahy s Clantonovými?“

„Takový jako se všemi ostatními. Drží se zpátky, do ničeho se neplete. Proto ho nechávají na pokoji.“

„A to jeho léčitelské umění?“

„Někdy si ho nechá zavolat nějaký rančer, jindy osadník. Většinou ale pošlou někoho, kdo mu řekne, co je trápí, a Melody už jim dá bylinu, která pomůže. Je to zvláštní chlapík.“

Santana si předsevzal, že toho muže osobně navštíví.

„O.K.,“ řekl zvláštní agent. „Předpokládejme tedy, že Lamper někoho z nich postřelil. Jeho komplicové ho odvezli, a protože se nemohli obrátit na doktora v San Pedru, museli asi volky nevolky zavolat starého Melodyho, co?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Saunders. „Ale já nevěřím, že budeme mít tolik štěstí, Santano.“

„Jeden nikdy neví. Jeďme ještě chvíli po té stopě.“

Oba muži jeli dál západním směrem, ke kaňonu, který byl z toho místa zhruba dvě hodiny jízdy.

Ačkoli od loupeže stáda uplynul už skoro celý den, krvavá stopa ve vysoké trávě stále byla. Stébla byla od krve. Na jednom místě se stopa začala odklánět od pruhu zdupané země, který za sebou zanechalo splašené stádo.

To znamenalo, že muž, který to koupil, se už dál nemohl zúčastnit hnaní dobytka. Jeho zranění tedy muselo být těžké.

Santana se Saundersem jeli právě půl hodiny, když stopa zmizela.

Zvláštní agent seskočil z koně a jal se zkoumat půdu. Bylo zřejmé, že zde na téměř stejném místě stáli dva koně.

„Už se neudržel v sedle, a tak se o něho začal starat jiný jezdec,“ zamumlal Saunders. „Tady ho museli přivázat k sedlu. Sakra, Santano!

To opravdu může být stopa, která by nám mohla pomoct!“

Santana se zašklebil a přikývl. „Za předpokladu, že najdeme toho raněného, Saundersi.“

„To nebude těžké,“ odvětil hnědovlasý předák. „Stačí se jen porozhlédnout po Clantonově ranči. Kam jinam by mohli odvézt svého muže?“

Santana na to rovněž pomyslel, ale hned tu myšlenku zase zavrhl.

Takovou hloupost by někdo jako Johnnie Clanton neudělal. Johnnie musel počítat s tím, že jej a jeho bratry budou spojovat s tou loupeží. Což znamenalo, že bylo jisté, že šerif navštíví ranč. A ten těžce raněný muž by mohl mluvit. Zvlášť když k němu nepřivolali doktora.

Santana své myšlenky sdělil Saundersovi.

„To je možné,“ připustil předák. „Takže není na ranči. Zbývá možnost, že ho odvezli do nějaké chaty, Santano. Starého Melodyho si s tou loupeží asi nikdo spojovat nebude.“

„To určitě ne,“ přisvědčil blondýn. „Melodym se ale budeme zabývat později. Teď je čas vydat se na ranč.“

Proti tomu Saunders nic nenamítal. Nedával to najevo, ale dělal si starosti kvůli Marilyn. Smrt jejího otce jí přirozeně velmi otřásla. Ve svém žalu by mohla učinit něco, čeho by později mohla litovat.

Saunders tím nemínil, že by snad podepsala smlouvu o odprodeji ranče Clantonovým, ale že by neudržela nervy na uzdě a osopila se na ně, až přijedou na dvůr ranče.

Obrátil svého grošáka na zadních a vyjel jako první, protože Santana cestu na ranč neznal.

Potřebovali něco přes hodinu.

*

Johnnie Clanton o tom ještě jednou přemýšlel. Neposlal všechny Buckerovy lidi do San Pedra. Abbieho Eastona, muže s velkými stříbrnými ostruhami, si nechal u sebe.

Saunders a Santana sice odjeli ke kaňonu, a proto se tak brzo neobjeví, ale po cestě se mohlo stát něco, co by je přimělo k návratu.

S tím se muselo počítat, a Johnnie chtěl vyloučit jakékoli riziko.

Takže vzal s sebou Abbieho Eastona a nechal ho na místě, kolem kterého by Santana se Saundersem museli projet, pokud by se vydali na ranč.

Jistota je jistota. Nemilá překvapení si Clanton nemohl dovolit. Ta záležitost s Franklinovým rančem se jednou musela smést ze stolu. Potom mohou pistolníci ztropit ve městě dusno, aby občané zneklidněli a začali volat po silném šerifovi, který by v San Pedru zase sjednal klid a pořádek.

Džob pro Prestona, rozhodl Johnnie. Alespoň na přechodnou dobu, než se najde někdo jiný, na koho se bude moci stoprocentně spolehnout.

Preston si připne hvězdu na hruď a město je jejich.

Ta myšlenka bleskla elegantnímu Clantonovi hlavou, když společně s Abelem a Prestonem vjel na dvůr ranče.

Byla to usedlost sestávající z jednoho velkého obytného domu, noclehárny pro kovboje stojící nalevo od něj, kůlen a několika stájí za ohradami.

Ve středu dvora se skvěla umělecky provedená studna s hákem. Tam Ross Franklin poprvé našel vodu, a to místo už neopustil. Postavil si kolem usedlost.

Pod kopyty koní se zvířil prach. Jejich dusot se odrážel od stěn domu. Přesně tak si to Johnnie Clanton představoval.

Přestože Ross Franklin zemřel, pracovalo se dál. Tou dobou byli jezdci ranče na pastvinách, kde se starali o dobytek. V domě se možná zdržovalo několik starých lidí, kteří se nehodili k jiné práci a posluhovali zde za pakatel. Pečovali o to, aby stáje byly v pořádku, a opravovali ohrady.

Franklin měl na svém ranči vždy nejméně jednoho člověka.

A nyní tomu nebylo jinak.

Elias Jordan spatřil Clantony jako první. Právě vjížděli do dvora. Oblaku prachu, který zvířili, si však všiml už předtím. Jeho oči však již nebyly tak dobré jako kdysi, kdy dokázal poznat jezdce na velkou vzdálenost.

Že jde o bratry Clantonovy, zjistil teprve tehdy, když vyšel ze stáje a pohlédl proti slunci. Pak chtěl projít stájí a zadním vchodem se vydat k domu pro zbraň.

Po tom, co Saunders opustil ranč, aby se Santanou hledal uloupené stádo dobytka, nesl starý Elias hlavní zodpovědnost za ranč a za Marilyn, která se zdržovala v domě.

Této zodpovědnosti se stařík nechtěl v žádném případě vyhnout. Stále se cítil dost silný na to, aby to zvládl. Jenže on to nezvládl. Nedostal se ani zpátky do stáje.

Abel si ho totiž všiml. Pobodl koně ostruhami a V plném cvalu vyrazil k němu, a to tak šikovně, že Eliasovi odřízl cestu ke stáji.

Eliasi Jordanovi nezbylo než se stáhnout k ohradě. Když Abel Clanton změnil směr a chtěl se rozjet k němu, přehoupl se Elias přes tyč ohrady.

Mladý Clanton před ním zastavil a rozesmál se.

Smál se, až se za břicho popadal – ale pak mu ztuhl úsměv na rtech.

Třeskl výstřel.

Abel měl pocit, jako by mu někdo srazil stetson z hlavy bičem.

Jenže to nebyl bič.

Byla to kulka, kterou vystřelila Marilyn Franklinová.

Aniž si jí Clantonové povšimli, opustila dům bočními dveřmi, přikradla se k terase a okamžitě vypálila, když viděla, jakou špinavou hru hraje Abel Clanton se starým Eliášem.

Abel Clanton zavyl, jako by ho uštkl chřestýš. Stejně zareagoval i jeho strakáč. Zvíře se s ržáním postavilo na zadní – zcela nečekaně pro mladého Clantona, který se již nedokázal udržet v sedle.

Zřítil se do prachu před ohradou.

Hned se obrátil směrem, odkud byl vypálen výstřel. Jeho ruka již byla na cestě k pouzdru, když tu spatřil Marilyn Franklinovou s winchestrovkou. Mířila na něj.

„Hezkou rodinku to máš, Johnnie!“ zuřivě vykřikla. „Jeden bratr umře, protože ukradne několik mul a potom si to rozdá s šerifem, další je skunk a třetí slaboch, který se baví tím, že zastrašuje starého člověka!“

Pod vlivem těchto slov sebou Johnnie trhl, jako by ho někdo udeřil pěstí.

„A co se tebe týče, Johnnie, tak ty jsi z nich ten nejhorší. Tváříš se jako neviňátko, ale ve skutečnosti jsi ďábel, který poštve čtyři zabijáky na jiného rančera jen proto, aby mohl získat jeho vodu. Měla bych vás všechny provrtat olovem!“

Zatímco takto hovořila, vyšla Marilyn na terasu, která ležela ve stínu, protože byla zastřešená.

Johnnie Clanton upřeně hleděl na blondýnku. Hezká byla, jen co je pravda. Hezká a hrdá. Nikdy neviděl takovou ženu. Dokonce i teď, když oplakávala smrt svého otce, se chovala statečně.

„Opravdu je to slaboch,“ přikývl Johnnie a vrhl rozzuřený pohled na Abela, který se sbíral ze země a oklepával si prach z šatů.

„Co chceš, Johnnie?“

Její hlas zněl ledově a přesně tak vypadala. V její snědé tváři se neobjevil ani náznak vlídnosti, ačkoli bylo všude v okolí známo, že nikde se host nesetká s pohostinnějším přijetím než na Franklinově ranči.

Měla na sobě černé, přiléhavé kalhoty a bílou blůzu s širokým výstřihem, která při sebemenším pohybu zdůrazňovala ladné křivky jejího těla.

Dlouhé rozpuštěné vlasy jí padaly až pod ramena. Hlavu měla hrdě zvednutou.

„Co chceš na mé půdě, Johnnie?“

S hořkostí si vzpomněla, že toho muže před lety zbožňovala. Nikdo v okolí neuměl tak dobře jezdit na koni jako Johnnie Clanton. Nikdo se mu nemohl rovnat v mazanosti. Velmi brzy se naučil, jak se prosadit. Strávili spolu mnoho času, než se Marilyn otevřely oči.

Nyní upřeně hleděla na toho vysokého muže v elegantních šatech a nepociťovala nic než bezedné pohrdání. Johnnie byl zodpovědný za smrt jejího otce a jeho tří mužů. Ať se mu to dalo dokázat, či nikoli, pro ni to bylo zřejmé. Johnnie byl také zodpovědný za smrt obou kovbojů na severních pastvinách. Nikdo jiný než Clantonové nemohl provést tak rafinovaný plán – ukrást dobytek proto, aby jej vzápětí vehnali do propasti.

„Mluvit s tebou, Marilyn,“ odvětil Johnnie Clanton. Seskočil ze sedla, aniž blondýnku s winchestrovkou byť jen na zlomek vteřiny spustil z očí.

Kdyby na něj vystřelila, ve městě by se nenašel nikdo, kdo by ji odsoudil na smrt. Jeho, Johnnieho, a jeho bratrů se lidé báli, ale zatím ještě Clantonové neměli v San Pedru takový vliv, jak by si přáli.

„Nemáme spolu o čem mluvit, Johnnie.“

„Tak to aspoň zkusme.“

„Tak začni!“

„Toho s tvým otcem je mi moc líto,“ přetvařoval se Johnnie. Podařilo se mu dokonce vykouzlit grimasu vyjadřující smutek. „Opravdu, Marilyn. To nikdo nechtěl.“

Její rty se zkřivily a do modrých očí jí vhrkly slzy. Přitom si myslela, že po této noci už nikdy plakat nebude. Celou noc nespala, jak byla otřesena smrtí svého otce.

„Ještě nejsi před soudem, Johnnie,“ vyštěkla. „Ale jestli je na světě nějaká spravedlnost, tak tam brzo budeš!“

Johnnieho výraz tváře se okamžitě změnil. V jeho ostrých rysech už nebyl ani náznak lítosti. Měl pevně sevřené rty. Pochopil, že někoho takového, jako je Marilyn, nepřesvědčí. Ta byla zvyklá na drsnou realitu. Proto se jí nebála.

„Já ten ranč stále chci, Marilyn,“ řekl. „Na tom se nic nezměnilo. Na tom se nikdy nic nezmění!“

„Znáš odpověď mého otce,“ odvětila Marilyn. „Na ní se také nic nezměnilo. Na ní se nikdy nic nezmění!“

„Měla by sis to ještě jednou nechat v klidu projít hlavou,“ poznamenal Johnnie. „Tvůj otec je mrtvý. Jestli se můžeš spolehnout na George Saunderse, je otázka. Nejlepší by pro tebe bylo, kdybys ranč prodala a odjela na Východ, Marilyn. Zaplatím ti slušně, mnohem víc, než jsem nabídl Rossovi. Ale nezapomínej, že dávám nabídku jenom jednou, bejby!“

„Johnnie!“ vykřikl náhle Preston Clanton. „Tam!“

Elegantní dlouhán se okamžitě obrátil. To, co viděl, nemohla být pravda. To musela být fata morgana.

Spatřil totiž Santanu a Saunderse. A mezi nimi jel Easton, který jim měl krýt záda.

Johnnie přivřel oči. Hleděl totiž proti zapadajícímu slunci. Stále více si uvědomoval, že to pro něj není dobrý den.

To dokazoval i výstřel, který vypálil Saunders.

Jen dlaň před Johnnieho holínkami vytryskl gejzír prachu.

Preston seděl v sedle jako zkamenělý. Abel, který se již vzpamatoval, zůstal stát ve třmenech. Tvářil se, jako by se napil octa.

Santana a Saunders přijížděli blíž. Nyní již bylo vidět, že Easton se nevzdal bez boje. Pistolníkova tvář byla pokryta modřinami. Měl opuchlé levé oko. Zdálo se, že za necelou hodinu už na ně neuvidí a boule mu bude hrát všemi barvami.

„Chtěl nám dělat problémy, Clantone,“ řekl Santana, když ukázal na Eastona. „Nejdřív s revolverem, potom pěstmi. Tvrdil při tom, žes zakázal přístup k Franklinovu ranči. To už ti patří, Clantone?“

Vůbec poprvé, co Santana znal toho muže, ztratil Johnnie Clanton nervy. Zbledl a na chvíli vypadal jako nevyléčitelně nemocný. V jeho pohledu, kterým těkal mezi oběma jezdci, bylo cosi pomateného.

Potom se však vzpamatoval a vrátila se mu barva do obličeje.

Vykročil k jezdcům a řekl: „Easton měl za úkol dávat pozor na to, aby se do blízkosti ranče nezatoulali desperados,“ řekl pevným hlasem a tvářil se jako neviňátko. „Ross Franklin je přece mrtvý a toto je sousedská výpomoc, že na sebe dáváme pozor, Santano.“

„A copak my vypadáme jako desperados?“ zasyčel Saunders.

„Přijde na to, vedle koho stojíš,“ odpověděl Johnnie, jenž chtěl vyprovokovat spor, který by se nemusel řešit se zbraní v ruce, ale pěstmi. „Vedle mě oba vypadáte jako pobudové. Takže to Eastonovi opravdu nemůžete mít za zlé, když se vás pokusil zastavit.“

Saunders seskočil z koně a bravurně odpružil doskok v kolenou. Pak udělal krok dopředu. Šikovně si odepnul zbraňový opasek, nechal ho spadnout do prachu a zaťal pěsti.

Johnnie nehnul ani brvou. Jeho tmavé oči neomylně prozrazovaly, že je s vývojem situace velmi spokojen. Vedle Saunderse sice nevypadal jako bůhvíjaký silák, nicméně přesto si mohl dovolit rozdat si to s každým. A to také již několikrát udělal. Jestli Saunderse porazím před očima Marilyn, pomyslel si, tak možná začne pochybovat o tom, zda je předák schopný udržet to, co vybudoval Ross Franklin.

To byly Johnnieho myšlenky, když sahal na přezku opasku a chtěl ji rozepnout.

Marilyn mu však udělal škrt přes rozpočet.

„Ne tady a teď,“ odtušila tichým, rozvážným hlasem. „Přála bych ti, abys prohrál, Johnnie Clantone, ale vevnitř je na márách táta.“

Saunders se zarazil. Na to zapomněl. Teď toho zalitoval. Vyměnil si krátký pohled s Marilyn, spatřil letmý úsměv na její tváři a poznal, že mu to nemá za zlé.

Johnnie reagoval jinak. Rozzuřeně zaklel a zavrčel slovo „zbabělec“, ale ani to Saunderse nevyprovokovalo.

Saunders se sklonil pro revolverový opasek a opět si jej připnul. Pak se kolem Clantona vydal k terase a vzal Marilyn winchestrovku z ruky.

„Zmiz!“ sykl směrem k Johnniemu.

Johnnie se zazubil. Abel a Preston ho napodobili.

„Ty jsi nový rančer, Saundersi?“

„Jestli o tom pochybuješ, Johnnie Clantone, tak zůstaň ještě minutu,“ odvětila blondýnka a přikročila k předákovi, a to tak, že se vzájemně dotýkali. „Potom bych tvým bratrům půjčila káru, na které by tě odvezli na váš ranč!“

Santana se prozíravě držel zpátky. Omezil se na roli tichého pozorovatele a nespouštěl z očí oba Johnnieho bratry. V duchu doufal, že se přestanou kontrolovat, ale to se nestalo a on tak neměl důvod je zatknout.

Johnnie Clanton se potměšile usmíval, když si zapnul kabát a vykročil ke svému koni. Vyšvihl se do sedla a prohodil směrem k Marilyn: „Promluvíme si později.“

„Dalšího Clantona, který se objeví na mých pozemcích, přivítá kulka,“ odvětila blondýna. „Na to se spolehni, Johnnie. Přesně tak by to chtěl i táta.“

Johnnie sebou trhl. Nějak se to pokazilo. Sliboval si od své návštěvy víc. Ale však ještě není všem dnům konec.

Ukazováčkem namířil na Abbieho Eastona, který na svém koni seděl schlíple a vypadal jak hromádka neštěstí. Ruce měl přivázané k hrušce sedla. Přes opuchlé oko už skoro neviděl.

Johnnie se obrátil na Santanu: „A co s Eastonem, zástupce?“

Santana pokrčil rameny. „Nemám tušení, jak rozhodne soudce. Byl to pokus o vraždu nebo odporování zákonu. To se ještě ukáže. Nějaké námitky?“

Johnnie sklonil hlavu. Když ji zase zvedl, třpytily se jeho černé oči jako ledové krystaly.

„Právě se dopouštíš rozhodující chyby, Santano,“ řekl naprosto klidným hlasem. „Ta tvá zatracená hvězda ti propůjčuje moc, ale člověk by měl poznat, že všechno má své meze. A tys to nepoznal.“

„Asi ne, Clantone,“ přikývl Santana. „Každý jsme holt jiný.“

„Kromě toho zapomínáš, že v San Pedru tě moc v oblibě nemají. Tady na prérii můžeš počítat s Franklinovým mužstvem, ale v San Pedru za tebou nestojí vůbec nikdo. Eastonovým přátelům se nebude líbit, když ho zatkneš.“

„To už je jejich věc, Clantone,“ poznamenal Santana. „Můžou za mnou přijít, jestli mi mají co říct.“

Johnnie Clanton přikývl, aniž by se něco změnilo na nenávistném výrazu jeho očí. „To udělají, Santano. To určitě udělají!“

„A co se tebe týče, Johnnie,“ dodal Santana, „copak jsi už nenatropil dost zla?“

„Nevím, o čem mluvíš, zástupce. Máš proti mně nějaký důkaz?“

Výsměch v jeho hlasu se nedal přeslechnout. Johnnie Clanton se cítil sebejistě.

Zatím k tomu měl důvod, ale to se mohlo velice rychle změnit.

Santana samozřejmě věděl, že to je drsná země, která má své nepsané zákony. Clanton však zašel příliš daleko. Jeho cestu k moci lemovalo příliš mnoho mrtvých. Na tohoto muže sedělo přísloví o tom, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne.

„Minuta uběhla, Johnnie!“

Hlas Marilyn Franklinové zněl tvrdě a neúprosně. Stačil krátký pohled do jejích ledových očí, aby Johnnie poznal nebezpečí, které mu hrozilo. Marilyn by na něj klidně vystřelila, kdyby hned neodjel.

Proto plácl koně po zadku. Preston a Abel jej napodobili.

Santana za nimi hleděl. Za půl minuty už po nich na dvoře ranče zbyl jen zvířený prach.

„Možná to byla chyba je nechat běžet,“ poznamenal Saunders.

„To se ještě uvidí,“ odvětil Santana a obrátil se na Eastona, který vztekem skřípal zuby. „Můžeš nám ještě něco říct, Abbie?“

„Jdi k čertu, fízle!“

Santana se usmál. Nic jiného od Eastona nečekal. Zvedl ruku a kývl na Saunderse.

S předákem bylo všechno domluveno. Pojede s několika muži ke kaňonu a pokusí se tam dál sledovat stopu dobytka. Teprve potom se Santana chtěl rozhodovat, co dál.

„Přeju ti ve městě hodně štěstí, Santano,“ řekl Saunders.

To zvláštní agent skutečně potřeboval.

Jeff Bucker a jeho muži totiž určitě nebudou nijak nadšení z toho, když tam přiveze Abbieho Eastona v poutech. O tom, jak budou Bucker, Maldock a Walker reagovat, zatím Santana nepřemýšlel. Počítal však s těžkostmi. Ti pistolníci totiž byli naprosto nevypočitatelní.

Blondýn z Washingtonu uchopil uzdu Eastonova koně a vyjel. Do města to byla hodina jízdy. Clantonové sice odjeli z ranče před ním, ale on nevěřil, že na něj někde číhají, aby osvobodili jeho zajatce.

Takovou chybu by Johnnie Clanton neudělal ani v té největší zlosti. Pokud by tak jednal, strkal by sám hlavu do oprátky. Mnohem bezpečnější by pro něj bylo, kdyby tuto práci přenechal mužům, které si vlastně kvůli tomu přivedl do San Pedra.

*

Bucker se právě opíral okno hotelu, když Santana dorazil. Billy Maldock stál vedle svého bosse. Vytřeštěnýma očima hleděl na oba jezdce, kteří v tu chvíli dorazili ke kovárně a zastavili tam své koně.

„To nemůže být pravda,“ zasténal Billy Maldock. Naběhla mu jizva, jako by začala hořet. „Řekni mi, že se mi to jen zdá, Buckere!“

Bucker zkameněl, ale pak otevřel okno a vystrčil ven hlavu, aby lépe viděl, co Santana dělá u kovárny. Ten právě hovořil s Harrisonem. Kovář vrtěl hlavou. Potom zmizel ve své dílně.

Santana jel dál. Koně s Eastonem táhl za sebou.

Easton na něm seděl nehybně jako socha. Rozhlížel se na všechny strany a hledal pomoc svých kumpánů.

„On to myslí vážně!“ zavyl Maldock. „Sakra, Buckere, ten všivák s hvězdou to myslí vážně! Polapil Eastona a chce nás tím vyprovokovat. Nebo si myslíš něco jiného?“

Bucker si myslel to samé. Mlčky přikývl, odstoupil od okna. Na sloupku postele visel nábojový opasek, který to ráno z opatrnosti odložil. Odhodlaně ho vzal a zase si ho připnul.

Maldock ho při tom pozoroval. Chvíli váhal, ale pak udělal to samé.

„Nastal čas dát mu najevo, že muž s hvězdou v tomto městě nemá budoucnost, když se nám znelíbí,“ řekl Maldock. „Probudíme Supa?“

„Supem“ myslel Larryho Walkera. Ten se již v těchto časných hodinách opil a teď vyspával ve vedlejší místnosti.

„Probuď ho,“ zavrčel Bucker. Odstrčil židli, která mu stála v cestě a opustil pokoj.

Billy Maldock jej následoval.

*

„Opravdu si myslíš, že to zvládneš, Santano?“ zeptal se Easton zalykaje se hněvem.

Santana za ním zavřel těžké mřížové dveře a zamkl.

Easton nemluvil hlouposti. Blondýn však v tom už musel pokračovat, pokud ho ve městě měli brát vážně. Když už s tím jednou začal, tak to musel dokončit.

Jedině ten, kdo se nezalekne nesnází, si získá úctu druhých.

V jednom měl Santana jasno: Sám ten boj v žádném případě nevydrží. Bucker, Walker a Maldock udělají všechno, co bylo v jejich silách, aby ho dostali pod zem. Přesně tak jako McClouda, i když to zatím vypadalo, že s jeho smrtí nemají nic společného.

Santana se na chvíli posadil za psací stůl, u něhož ještě včera dumal o svých problémech McCloud. Málo jich neměl.

Clanton se dobrovolně neodkloní z cesty, na niž se vydal, a Clanton chtěl Franklinův ranč a město.

Voda a půda byly dva důležité mocenské faktory na Západě.

Clantonovy šance si momentálně nestály špatně. Nikdo mu nemohl nic dokázat. A občané San Pedra ani nemukli. Všichni jeho moc respektovali. Bylo zřejmé, že se na tom v dohledné době nic nezmění.

Johnnie Clanton však nebude jednat ve městě. Na to měl ony čtyři pistolníky – z nichž ovšem jeden, Abbie Easton, seděl za mřížemi.

Šance, i když malá, pomyslel si Santana.

V San Pedru měl sice co do činění s trojicí rychlých pistolníků, ale i on uměl zacházet s kolty. A věděl, že tam musí co nejdříve zjednat pořádek, pokud chce být proti Clantonům úspěšný venku, kde na něj určitě chystají nějakou další špinavost. A na to, aby jim mohl došlápnout na paty, Saunders nestačil. Myslel to dobře a pravděpodobně byl ochotný nasadit svůj život, ale sám proti bratřím s jejich podlými triky neměl šanci.

Proto musel Santana co nejdříve pacifikovat situaci ve městě a pak přijít na pomoc Saundersovi.

V Clantonových plánech bylo jedno slabé místo: postřelený muž, kterého někam odklidili. Clanton, jak se zdálo, se o něj pranic nestaral. Pokud si skutečně zavolal na pomoc starého Melodyho, měl už Santana cosi v ruce. Pak by totiž mohl najít onoho raněného. A ten promluví, ani na něho nebude muset vyvíjet příliš velký tlak. Jeho výpověď potřeboval. Musel ukázat na Clantonovy a dosvědčit, že stáli za tou loupeží dobytka. Tím by bratry Clantonovy vyřadil ze hry.

Santana se zvedl zpoza stolu a šel ke skříni se zbraněmi, jejíž klíče nalezl v psacím stole. Po jistém váhání si vybral brokovnici, jejíž hlavně byly tak zkrácené, že se celá dala pohodlně strčit za nábojový opasek. Bránila sice v chůzi, ale o to teď nešlo.

Potom šerifovu úřadovnu zase opustil.

Žhnoucí slunce ho bodalo do očí. Přivřel je, posunul si stetson do čela a vydal se do hotelu.

Před restaurací sešel z chodníku, přešel ulici a vyskočil na chodník na druhé straně.

K hotelu už mu zbývalo už jen pár kroků, když tu se rozletěly dveře.

Ven společně vyšli Bucker a Maldock. Byli ozbrojeni, což bylo ve městě zakázáno. Aniž Santanovi věnovali byť jen jediný pohled, sešli na ulici. Zastavili se uprostřed vozovky a jako na povel se obrátili ke zvláštnímu agentovi.

Jenže stalo se něco zcela jiného, než s čím počítali!

Santana nečekal, až proti němu něco podniknou. V levé ruce držel zkrácenou brokovnici, pravou měl těsně nad pažbou koltu.

Bucker sebou trhl. Udělal půl kroku vpřed. Jakoby pouhou náhodou vzhlédl k průčelí hotelu.

„Určitě nebudeš střílet na člověka, kterému bys nedal šanci, zástupce!“ zvolal.

„Jste zatčeni,“ odpověděl Santana. „Za porušení nového nařízení, které zakazuje nošení zbraní ve městě.

Billy Maldock, muž s jizvou, se hlučně rozesmál.

„O.K.,“ poznamenal. „O.K., zástupče. Pojď na ulici a vezmi si mou zbraň!“

Maldock zvedl ruce do výše ramen a trhl hlavou tak prudce, že mu stetson sklouzl do zátylku.

Santana rychle prokalkuloval šance.

„Co je, Santano? Ztratils odvahu, nebo tvé nařízení už neplatí?“

To bylo jiné než klasická strohá výzva k souboji.

Santana pohlédl na oba pistolníky, kteří stáli jen yard od sebe na ulici. Nikdo z nich nenaznačoval, že by chtěl sáhnout po zbrani.

Kolemjdoucí se zastavili. Ve dveřích restaurace stálo několik mužů. Mezi nimi kovář Harrison a doktor Hillergard.

Santana na ně pohlédl. Nikdo z nich mu nešel na pomoc.

Tak jako teď já, pomyslel si, se musel cítit i Donald McCloud!

Byl to tísnivý pocit hrozné samoty. Santanovi se stáhlo hrdlo.

O kolik horší to muselo být pro McClouda, který pro toto hnízdo zbabělců tolik udělal, když se k němu nakonec všichni obrátili zády jen proto, že ve férovém souboji porazil ksindla, jako byl Clanton.

Santana polkl a přistoupil k zábradlí chodníku. Tam palcem natáhl oba kohoutky brokovnice.

„Odepněte si opasky!“ zvolal na pistolníky.

Odpovědí mu byl provokativní škleb. Nikdo nehnul ani prstem, aby si odepnul revolverový opasek. Nehybně tam stáli, šklebili se na Santanu a čekali.

Muž z Washingtonu je mohl oba odkrouhnout brokovnicí, ale to mu by mu v San Pedru jistě neudělalo příliš mnoho přátel. Proto musel vsadit na souboj.

Spočítal si, jaké má vyhlídky, a vyšlo mu, že mizerné. Jednoho z nich možná dostane, ale ten druhý ho dozajista sejme.

Pak Johnniemu Clantonovi jeho plán vyjde. Město se ocitne bez šerifa a o uvolněnou hvězdu nikdo nebude mít zájem.

Santana cítil, jak se potí. Krůpěje potu mu tekly po tváři. Studené a lepkavé. To byl strach ze smrti, který musel překonat.

Pomalu se vydal doprava. Tak nechal zábradlí chodníku za sebou.

Nyní před ním byly tři schody vedoucí na ulici.

První schod. Upřeně hleděl na Buckera a Maldocka.

Ti zachovali kamenné tváře. Jen Maldock vytočil levou nohu, aby měl pevnější postoj.

Santana zažil mnoho lidí, kteří měli krátce před smrtícím soubojem. Nikdo z nich se v těch chvílích nechoval tak uvolněně jako Maldock a Bucker.

To nemohlo být dáno pouze tím, že stáli dva proti jednomu.

Pořád přece musel jeden z nich počítat s tím, že přijde o život. A nikdo nemohl vědět, kdo to bude.

Tato nejistota však ani Maldocka ani Buckera neznervózňovala.

Druhý schod. Teď se zastavil a přivřel oči. V hlavě se mu divoce honily myšlenky. Něco nebylo v pořádku. A musel zjistit co, než sejde na ulici.

Pohledem kontroloval vchody domů a chodník na druhé straně ulice a hledal tam Larryho Walkera.

Po tom však jako by se země slehla. Sup však byl z těch čtyř určitě ten nejpodlejší.

Myšlenka na Walkera Santanu zneklidňovala.

Bucker a Maldock vyšli z hotelu sami! blesklo mu hlavou, když se ocitl těsně před branou pekla. Sup tedy musí být v hotelu!

Bezpečně!

Santana zvedl brokovnici.

„O.K., Buckere,“ řekl tak nahlas, aby tomu mohli rozumět. „O.K., udělám vám tu laskavost. Předtím si ale jeden z vás odepne opasek, nebo to zmáčknu. Je v tom nasekané olovo. Právě tak dost pro jednoho z vás!“

Bucker se kousl do rtu. Vůbec poprvé si vyměnil pohled s Maldockem, který už se nemohl dočkat, až Santana sejde po posledním schodu dolů.

„Odepni si opasek, Maldocku!“ nařídil mu Bucker. „Má to být férový souboj, který lidi pobaví!“

Maldock se zašklebil. Jeho červená jizva se poněkud rozechvěla, když se zašklebil a odepnul přezku svého revolverového opasku.

„Ještě něco, zástupče,“ zabručel. „Jestli se to Buckerovi nepodaří, tak chci druhou šanci. Souhlasíš, Santano?“

Ten přikývl. Napjatě očekával nějakou Maldockovu špinavost. Ale nic se nestalo. Zjizvený muž nechal spadnout opasek na zem a několik kroků odstoupil.

Takže přece Sup! pomyslel si Santana. Je teď někde v hotelu schovaný za oknem. Hned jak sejdu ze schodů, má mě Larry Walker na mušce.

A bude okamžitě střílet!

Santana přikývl.

Nějak tak se to muselo odehrát i s šerifem McCloudem.

Jeden ze čtyř pistolníků zastřelil šerifa z okna hotelu a potom se okamžitě vrátil do hotelového baru. Uhrovitý mladík za barovým pultem měl přirozeně příliš velký strach, než aby ho prozradil.

Tím, že Maldock odložil opasek, tedy ještě nebylo nic vyhráno.

Santana vyslal pohled k lidem, kteří stáli u vchodu restaurace. Odtud se dalo přehlédnout průčelí hotelu. Stačilo, kdyby jen jediný z nich zvedl hlavu, a musel by poznat, že Santanovy šance jsou mizivé, pokud sejde na ulici.

Jenže nikdo se tam nepodíval.

Možná bych měl šanci, kdybych se otočil, spekuloval Santana. Kdybych se k Buckerovi otočil zády, mohl bych se podívat na průčelí hotelu. Otázkou ovšem zůstáva, zda je Bucker schopen střelit člověku do zad.

Hra se smrtí začala. Santana už nemohl couvnout. Musel ji hrát až dokonce!

Než však stačil udělat poslední krok, který mohl snadno být opravdu posledním krokem jeho života, vyjeli ze zatáčky Main Street kavaleristé. Bylo jich tucet. Dvacet mil od města stála pevnost. Nikdo nevěděl, proč ji vojáci postavili právě tam. Možná kvůli revoltám v apačské rezervaci.

Bucker sebou trhl, jako by ho někdo šlehl bičem. Ohlédl se. Zřetelně viděl, že Maldock zbledl.

Poručík zvedl pravici a oddíl zastavil. Maldock zaklel.

Příjezd vojáků udělal pistolníkům škrt přes rozpočet.

Oddíl zastavil deset kroků za Buckerem. Poručík okamžitě poznal, že se tam schyluje k násilí. Kývl a jeho jezdci se postavili tak, aby byli mimo prostor mezi Santanou a pistolníky.

Agent si oddechl. S tím, že se důstojník pokusí duelu v horkém poledním slunci zabránit, nepočítal. Uviděl však, že jeden z duelantů nosí hvězdu federálního zástupce. Šlo tedy o muže, který byl oprávněn velet kavalerii.

Maldock ztratil nervy. Bleskově se otočil k místu, kde nechal spadnout revolverový opasek na zem.

To Santanu nepřekvapilo. Po tak nečekaném zvratu situace počítal s tím, že se ti zabijáci ještě na poslední chvíli pokusí jej odkrouhnout.

Krátce zamířil, zmáčkl spoušť a z levé hlavně brokovnice vyletělo sekané olovo.

To se zarylo do prachu těsně před Maldocka. Toho nyní zahalil oblak prachu.

Maldock se prudce narovnal. V jeho tváři se zračila panika a děs. Nervózně se vrátil na staré místo.

„Zůstaň tam, kde jsi, a drž se zpátky!“ zavrčel na něj Bucker, který se rychle vzpamatoval.

Maldock sklonil hlavu. Třásly se mu ruce. I bez Buckerova příkazu by se na přestřelku se zástupcem vykašlal.

Santana vrhl na poručíka kavalerie prosebný pohled, když ten pohlédl na něj.

Poručík přikývl. Kývnutím dal znamení seržantovi, který stál po jeho boku. Potom ukázal na čelní stěnu hotelu.

Dobře míněné varování, které nepotřeboval.

Santana přikývl a zatnul zuby. Vystoupily mu lícní kosti.

„Jeden chybný pohyb, Buckere, a vojáci z tebe udělají řešeto. Dostaneš svou šanci. Ale teprve tehdy, až ti to řeknu. Rozuměls?“

Buckerovi ztuhly rysy v obličeji. V jeho očích se objevily náznaky paniky, pak se však zase uklidnil.

Nyní se Santana obrátil k Buckerovi zády, načež sešel po třetím schodu na ulici. Okamžitě se vrhl k zemi a hned se převalil na záda.

Bylo to tak, jak předpokládal.

Larry Walker číhal za pootevřeným oknem.

Když se Santana objevil na ulici, vypálil z winchestrovky, která nyní trčela z jednoho okna.

O zlomek vteřiny později Santana zvedl krátkou hlaveň brokovnice a zmáčkl spoušť.

Z druhé hlavně vyletěl olověný mrak.

Kousky olova roztříštily okenní tabulku a zároveň se ozval Walkerův výkřik. Padl na okno, promáčkl je a zřítil se dolů.

Když ho Santana uviděl padat, vyskočil na nohy a pustil brokovnici. Od Buckera ho v tom okamžiku nedělilo ani pět kroků.

Vzdálenost, ze které se dá soupeři dívat přímo do očí.

Ta pravá vzdálenost pro muže, který nemusí uhýbat pohledem.

Bucker uhnul pohledem. Ve tváři mu cukalo. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Přivřel oči.

„To je tvoje chvíle, Buckere,“ řekl Santana ostrým tónem. „Nebo dáš přednost Maldockovi?“

Šlo to tak rychle, že to těch pár zvědavců, kteří stáli kolem, ani nezachytilo.

Buckerova ruka ještě byla na cestě ke koltu, když Santana již tasil. Zároveň se zvednutím zbraně natáhl kohoutek, a jakmile zamířil, ihned vypálil.

Kulka Buckera zasáhla do ramene. Zařval a skácel se do prachu.

Nato se Santana okamžitě obrátil na Maldocka.

Ten odstoupil další krok. Vyděšenýma očima hleděl na Larryho Walkera, který se zřítil z okna takřka k jeho nohám.

Maldock zavrtěl hlavou, když Santana kývl na revolverový opasek, který ještě stále ležel v prachu ulice.

„O.K.!“ Santana strčil kolt zpátky do pouzdra. „Tím je věc vyřízena.“

Poručík kavalerie seskočil ze sedla a vydal se za Santanou.

„To bylo opravdu všechno, zástupce?“ zeptal se muž s dlouhými černými vlasy, jež mu byly vidět pod armádním kloboukem. Měl obličej s jemnými, ale přesto energickými rysy. Na první pohled na něm bylo vidět, že to je otevřený člověk. „Jsem Marty Wallinger, zástupce.“

„Mé jméno je Santana,“ řekl blondýn z Washingtonu. Potom ukázal na poraněného Buckera a Maldocka, který držel ruce nahoře. „Mohl byste zařídit, aby ti dva byli odvedeni do vězení?“

Marty Wallinger dal strohý rozkaz svému seržantovi, který pak pro tuto práci vyčlenil dva vojáky.

Z druhé strany ulice se za vojáky, kteří odvedli Buckera s Maldockem do vězení, vynořil doktor Hillergard. O Larryho Walkera už se starat nemusel. Ten potřeboval už jen funebráka.

„Co vás sem přivádí, poručíku?“

„Několik Apačů uprchlo z rezervace. Mám je přivést zpátky, než vyvedou něco zlého, Santano.“

„Tlačí vás čas?“

„Žádný termín mi nikdo nedal,“ odpověděl Wallinger. „Nějaké problémy?“

Santana přikývl. „Potřeboval bych vaši pomoc.“

Wallinger ukázal na hvězdu.

„Jestli je pravá, tak jsme vám k dispozici, Santano.“

„Myslete si, že je pravá,“ usmál se Santana.

„Co pro vás můžeme udělat?“

„Zůstat ve městě a udržovat tu pořádek, dokud nevyřídím pár věcí. Dejte mi tři vaše muže, nebo pojeďte se mnou sám.“

Poručík Wallinger se chtěl zeptat, o co jde, když se na ulici objevil jezdec.

Byl to starý Elias Jordan z Franklinova ranče.

Santana ho poznal, teprve když Elias s námahou slezl ze sedla. Na jeho tváři byla zaschlá krev. Na zátylku mu černala oděrka nebo šrám po kulce. Přesně se to na první pohled nedalo zjistit.

Santana a poručík se ke starému muži, který se zhroutil do prachu ulice a držel se za hlavu, hned vydali.

„Pane Bože! Co se stalo, Jordane?“

Muž pohlédl na Santanu. Chtěl něco říct. Otevřel ústa, ale vtom ztratil vědomí a svalil se na zem.

Santana a poručík Marty Wallinger ho zvedli a opatrně ho odnesli do vězení, kde se právě zdržoval doktor Hillergard.

*

Uplynulo půl hodiny, než Elias Jordan znovu otevřel oči. Doktor Hillergard ošetřil ránu na jeho hlavě. Způsobila ji kulka.

Nebyl v ohrožení života. Jordan ztratil vědomí vyčerpáním. Na pryčně, na kterou ho položili, protože neměli jiné místo, se posadil, protřel si oči a rozhlédl se kolem. Právě chtěl začít protestovat, když Santana s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Dveře jsou otevřené, Jordáne. Nejste zatčen,“ poznamenal zvláštní agent. „Co se vám stalo?“

Jordan si sáhl na hlavu, kterou mu umně ovázal doktor Hillergard, a zasténal.

„Ti proklatí psi se vrátili,“ vyštěkl. „Věděli, že jsem ve stáji. Ten prevít Preston mě trefil do hlavy a potom přemohli Marilyn, zástupce. Sakra, Clantonové čekali jenom na to, až Saunders opustí ranč!“

V blondýnových očích se objevil ledový lesk. Teď Johnnie Clanton konečně udělal chybu, na kterou Santana čekal.

Únos.

To se rovnalo útoku ze zálohy na neozbrojeného člověka.

Tentokrát se z toho Clanton nedostane. Santana měl svědka: Eliase Jordana, na kterého vystřelil Preston Clanton a kterého potom nechal být v domnění, že je mrtvý.

„Kam ji odvezli?“

Jordan opatrně zavrtěl hlavou. „Netuším, zástupče,“ odvětil. „Možná na Clantonův ranč.“

Tomu Santana nevěřil. Po chvíli přemítání se zeptal na George Saunderse.

Ten se vydal ke kaňonu Bergamo. Jordan také věděl, že chtěl navštívit starého léčitele Melodyho.

To sice nebylo se Santanou domluveno, ale agent jeho chvatu rozuměl. Každý den, kdy Clantonovi zůstávali na svobodě, mohl přinést další nebezpečí. Jednou se s nimi muselo zatočit. Takový byl Saundersův plán a předák jistě nejel sám.

To mu Jordan, který po tom, co mu doktor Hillergard podal láhev whisky, neuvěřitelně vzpamatoval, potvrdil.

„Jel s ním Arch Lamper,“ řekl. „A myslím, že z pastvin si vzali s sebou ještě další muže. K Sammymu Melodymu je to dlouhá, obtížná cesta.“

„O.K.,“ přikývl Santana. „Běžte do hotelu a napijte se tam na můj účet. Zasloužíte si to, Jordane. Později budete svou výpověď opakovat před soudem.“

Muž se rafinovaně usmál. „Jenom si nemyslete, že se tam zpiju pod obraz, zástupce,“ zabručel. „Chci vidět Johnnieho a jeho bratry na šibenici. Do té doby zůstanu střízlivý!“

Potom Jordan odešel.

Ve vedlejší cele zasténal Bucker, jehož rovněž ošetřoval Hillergard. Nosil ruku zavěšenou kolem krku. Silný obvaz na rameni byl už zase prosáklý krví.

„Co nám chcete vyčíst, zástupce?“ zeptal se Santany. „Porušení zákazu nošení zbraní?“

„Vraždu,“ odpověděl Santana.

„Já snad neslyším dobře?“

„Vraždu šerifa McClouda,“ dodal na vysvětlenou Santana. „Až se zeptám toho barmana z hotelu, určitě si vzpomene, že jeden z vás neseděl u baru, když venku padl výstřel, který zabil McClouda.“

Bucker se zvedl z pryčny, přistoupil k dveřím cely a vrhl na Santanu rozhněvaný pohled. Pak ale jako by konečně pochopil, že ho jen pár kroků dělí od šibenice.

„Byl to Larry Walker,“ vyštěkl. „Walker se už nemohl dočkat, až si poprvé vystřelí na muže zákona. Takže z okna vyřídil McClouda a potom se vrátil do baru. Z jeho pokoje to tam netrvalo ani půl minuty. Toto vám barman řekne, Santano.“

„Jo, přesně tak se to stalo,“ ozval se z vedlejší cely Maldock.

Abbie Easton, který v ní byl s ní, souhlasně přikyvoval.

„Larry to byl, proklatec!“ zaklel. „Nenechal se přesvědčit, aby to nedělal ve městě.“

„Má to snad znamenat, že šerif měl být zastřelen mimo město?“ vmísil se do hovoru poručík Marty Wallinger.

„No jasně,“ odvětil Easton. „Tak to chtěl Johnnie Clanton. Sakra, od začátku z tohoto zapadákova nemám dobrý pocit! Clanton je zaslepený velikáš!“

To měl Easton pravdu. Santana zamyšleně přikývl a odešel do kanceláře.

Už toho slyšel dost a dost.

To, co mu právě řekl ten pistolník, zopakuje před porotou, jakmile bratři Clantonové stanou před soudem.

Johnnie hrál vysokou hru. Ukousl si příliš velké sousto a vybral si špatné spojence. Nikdo z pistolníků nebyl ochoten pro něho cokoli udělat. Pro ně byl nejdůležitější jejich vlastní krk. Svůj život měli raději než muže, který je platil.

Ze všeho nejdřív ovšem museli chytit Johnnieho.

To však byla úplně jiná kapitola.

Poručík Wallinger se opíral o psací stůl a tázavě hleděl na Santanu. „Co bude dál?“ vyzvídal.

„To ještě nevím,“ připustil Santana. Pak poručíka zpravil o všem, co se zde v poslední době událo. Když skončil, byl Wallinger stejně v obraze jako Santana.

„To tedy znamená, že Saunders, předák Franklinova ranče, se s několika lidmi vydal hledat banditu, který byl postřelen při loupeži dobytka na severních pastvinách.“

„Správně,“ přikývl Santana. „O Saunderse si nemusíme dělat starosti, poručíku. Je to opatrný člověk a bude postupovat obezřetně.“

Wallinger přikývl. „Jestli ten raněný žije, pak ho najde. Je to první svědek proti Clantonům. Za předpokladu, že za tou loupeží dobytka skutečně stáli oni.“

Santana na něj užasle pohlédl.

„Třetí svědek,“ opravil ho. „Proti Clantonům bude vypovídat i Elias Jordan. Vždyť unesli Marilyn. A pistolníci budou vypovídat také.“

„Elias Jordan byl v bezvědomí,“ namítl poručík. „Neviděl tedy na vlastní oči, jak Marilyn unášejí, Santano. Jenom si to myslí. A vy víte, co to znamená!“

Santana to věděl. Až příliš dobře.

To, že Clantonové unášejí Franklinovu dceru, pochopitelně nikdo neviděl. Nikdo v této záležitosti proti nim nemohl vypovídat, až na tu dívku samotnou, a k tomu už asi nedojde, pokud to bude dál pokračovat podle Johnnieho přání.

Jestli to skutečně dopadne tak, jak Santana předpokládal, pak Marilyn Franklinová tento den nepřežije. Chtěli od ní, aby podepsala smlouvu o prodeji, čímž by se Clantonové stali majiteli Franklinová ranče. Potom by se té dívce stala nějaká nehoda. Možná by spadla do propasti, možná by ji uštkl had.

A kdo by pak chtěl Clantonům dokázat, že ji k prodeji přinutili a že ji potom zabili?

A jestli ten raněný bandita už nežije, nemohl jim Santana prokázat ani účast na loupeži dobytka, při které dva stateční kovbojové přišli o život.

I co se té záležitosti s pistolníky týče, mohl za to Johnnieho dostat na šibenici jen velmi těžce.

Slovo Clantona zde stálo proti slovu zabijáků, kteří zastřelili šerifa McClouda. Bylo zjevné, že při tak chudých důkazech dá soud za pravdu Clantonovi.

Ještě tedy ani zdaleka nebylo vyhráno. Santanovi se zatím podařilo objasnit jen vraždu šerifa McClouda a zatknout tři pistolníky.

Čtvrtý z nich byl již na pravdě boží.

„To pro vás nevypadá dvakrát dobře, Santano,“ zamumlal poručík.

Santana rozzuřeně zavrtěl hlavou.

„Takové štěstí, jako že by z toho Clantonové vyvázli jen tak, nesmí žádný zločinec mít, jestli ještě na světě existuje něco jako spravedlnost, Wallingere,“ odvětil. „Nechejme Saunderse jednat. Jsem si skoro jistý, že zraněného desperada najde u toho léčitele Sammyho Melodyho. Vydejme se ke Clantonovu ranči. Možná najdeme někoho, kdo nám řekne, kam odvezli Marilyn. Doufám, že přijdeme včas.“

Wallinger odhodlaně přikývl.

„Souhlasím, Santano,“ odvětil a unaveným gestem si protřel oči. „Možná bych měl Saundersovi poslat ještě pár zkušených lidí. Člověk nikdy neví. O.K.?“

Proti tomu Santana nic nenamítal. Nesměl si teď dovolit žádnou chybu. Šlo o vítězství spravedlnosti a o život nevinného děvčete.

*

Sammy Melody právě vyšel ze své chaty, když se z dolíku vynořil jezdec, který pak po cestičce zamířil přímo k jeho stavení.

Melody byl všechno jiné než obyčejný osadník. Často míval návštěvy, když se nějakému farmáři či rančerovi v okolí něco stalo a lidé nechtěli k doktorovi až do města. Melody byl proto na neznámé tváře zvyklý. Přesto v něm pohled na cizince vzbudil zdravou nedůvěru.

Hleděl proti slunci. Kolem očí se mu vytvořily tisíce vrásek, když je přivřel.

Oblaka prachu, který zvířili koně, pokrývala obzor. Z něj se jako stíny vynořovaly postavy.

Kráčely k nim.

Melody přistoupil k oplocení své zahrádky, v níž pěstoval léčivé rostliny, které ho v okolí proslavily.

Položil hlaveň winchestrovky na plot a vložil první náboj do komory.

Opatrnost není nikdy nazbyt. Sklonit tu pušku mohl vždycky. Nejednou mu už zachránilo život, že ji měl po ruce.

Byl to svérázný paličák. Na co si jednou zvykl, to tak rychle neopustil.

Melody si odplivl, zatímco jezdci se blížili. Už jim bylo vidět do tváří. Měli je pokryté vrstvou prachu.

Jedním z nich byl George Saunders, předák Franklinova ranče. Muži po jeho boku byli kovbojové starého Rosse Franklina, kterého Melody znal už celou věčnost. Na první pohled poznal Arche Lampera, který ho jednou navštívil kvůli nežitu, který se mu ve městě doktor Hillergard marně snažil vyříznout.

Pomohly mu Melodyho byliny z jeho zahrádky. Arch Lamper mu tenkrát jako odměnu dal deset láhví whisky.

Víc než kdy dostal za léčení nežitu doktor Hillergard ve městě.

Melody se při té vzpomínce mazaně usmál.

Uplynulo několik minut, než Saunders jako první dorazil ke krásnému pozemku, na němž si před mnoha desítkami let Saunders postavil chatu. Od té chvíle se odtud ani nehnul. Ani suchá léta, ani tuhé zimy jej nepřiměly k tomu, aby se odstěhoval.

Saundersova tvář byla pokryta prachem, v němž si udělaly cestičky krůpěje potu. Vypadaly jako vyschlá koryta řek, tak typická pro ten kraj.

Saunders toporně slezl ze sedla a těžkými kroky přišel k Melodymu, který si o tyč plotu opíral winchestrovku.

„Bolí vás něco, předáku?“ zeptal se Melody. „Neznám nemoc, na kterou bych neměl ve své zahrádce nějakou bylinu.“

„Johnnie Clanton,“ řekl Saunders.

Melody pokrčil rameny. „Vyhráls, předáku,“ řekl. „Proti Clantonům žádnou rostlinu nemám.“

Arch Lamper, který jel za svým předákem, se trpce zasmál.

„Rostlinu jistě ne,“ řekl a vyplivl prach, který se mu usadil v ústech. „Ale olovo, Melody.“

„Ale to je lék, který mají i ostatní, Archi.“

Lamper přikývl. „Včera nám odehnali dobytek ze severních pastvin,“ řekl. „Dva naši lidé při tom přišli o život a na čtyři sta kusů dobytka se zřítilo do kaňonu Bergamo. Shora, Sammy. Na dno té rokle. Teď tam hodují supi. Je tam tolik masa, že se přežerou.“

Melody svraštil čelo a začal těkat pohledem. Viděl odhodlané obličeje a mohl si snadno spočítat, že Saunders znamená problémy.

„Lamper jednoho z těch chlápků dostal,“ poznamenal předák.

Melody přikývl. „A vy ho hledáte u mě?“

„Myslíme si, že tě požádali o pomoc, Sammy.“

„To je možné,“ přikývl léčitel a nasadil smutnou grimasu. „To je docela dobře možné, předáku. Ale já jsem lékař a zavazuje mě Hippokratova přísaha. Rozumíš?“

Každý jiný by se něčemu takovému vysmál. Saunders však ne a Lamper rovněž ne.

„Jak se mu vede?“ zeptal se Saunders.

„Ne dobře, řekl bych,“ odpověděl Melody.

„Možná by bylo dobré ho odvézt do města k tvému kolegovi Hillergardovi,“ řekl Lamper. „Jde přece o lidský život, ne, Melody?“

„Na tom něco je, Archi,“ přikývl léčitel. „Ale je otázka, jestli by přežil cestu.“

„To určitě,“ prohlásil Saunders. „Na mě se přece můžeš spolehnout, ne, Sammy?“

„Na tebe jo a na Lampere taky. Ale budete hlasovat a těch ostatních, které tak dobře neznám, je víc, ne?“

Saunders viděl, že to není správný způsob, jak od toho starého muže něco vyzvědět. A násilím by to také nešlo. Jestli Melody něco nechtěl říct, tak to neřekne, i kdyby ho stáhli z kůže.

„Ve městě zastřelili Rosse Franklina, Melody!“ řekl Saunders.

Melody ustoupil jeden krok od branky do zahrady. „O tom se nežertuje, předáku.“

„Já nežertuju, Melody. Johnnie Clanton chce Franklinův ranč. Nechal mu odehnat dobytek, který se potom zřítil do rokle. To stádo totiž bylo příliš velké na to, aby ho mohl někam ukrýt. Nakonec poštval čtyři najaté pistolníky na Franklina a naše tři kovboje. Neměli šanci. Teď chceme toho raněného. Možná promluví a uleví svému svědomí. Nezkřivím mu ani vlas. Chci, aby vypovídal a ukázal prstem na Clantony, kteří za vším stojí. Potom může jít svou cestou, jestli s tím bude souhlasit zástupce.“

„Zástupce?“ podivil se Melody. „Co to má být?“

„Šerifa McClouda taky zastřelili, Sammy. Po městě se potulují zlí lidé. Přivedl je tam Clanton. Teď se tam jeden vládní agent z Washingtonu snaží nastolit pořádek. Santana.“

Melody si prohrábl vlasy, které měl dlouhé skoro až po ramena. V jeho tváři se objevily další vrásky.

„Johnnie vždycky mířil hodně vysoko,“ řekl.

„A také se tam dostane,“ přikývl Lamper. „Až bude viset na šibenici, tak bude hodně vysoko. K tomu ale potřebujeme výpověď muže, kterého jsem postřelil, Sammy. Nikoho jiného, kdo by nám pomohl, neznáme. O.K.?“

„Ten zatracený bastard,“ zavrčel Sammy Melody. Zdálo se, že teprve nyní pochopil, co se v San Pedru a v okolí v poslední době dělo. „Ten zatracený bastard. A já jsem ho přivedl na svět. Tak jako jeho bratry. Tenkrát vypadali jako opravdová děťátka, ne jako ďáblové.“

„Ale dneska to jsou ďáblové, Sammy,“ přikývl Saunders. „Tak co, pomůžeš nám?“

Melody bez okolků mávl směrem na jih.

„Půl hodiny odtud, Saundersi. Leží v jedné prérijní chatě na jižním svahu. Je tam sám. Dvakrát jsem ho tam prohlédl, když mi o něm pověděli. Je to Charlie Duggan, takový hlupák. Možná ještě ani nepochopil, do čeho se to pustil. Rozumíš?“

Saunders rozuměl. Melody byl člověk, který věřil, že každý člověk se může polepšit. Podle něj mohl každý jednou udělat chybu, ale vždycky se mohl napravit. Jen se mu musela dát šance.

A Charliemu Dugganovi, který ležel sám v prérijní chatě na jih odtud, ponechán Johnniem Clantonem osudu, tuto šanci dát chtěl.

„Je to tvrdý chlapík?“

„Myslíš, jestli bude mluvit a postaví se proti Clantonům?“

Saunders přisvědčil.

Melody pokrčil rameny. „Půjdu s vámi. Charlie mě zná. Bude mluvit. Na to se spolehni, Saundersi.“

Saunders si úlevou oddechl. Tak jednoduše si to ani nepředstavoval.

„O.K., Sammy,“ řekl. „Počkáme, až budeš připraven.“

*

Slunce překročilo zenit a začalo se snášet k obzoru. Vedro již bylo snesitelné. Nad planinou, po které jeli Wallinger, Santana a tři další kavaleristé, vanul mírný vítr.

Mlčky opustili San Pedro, potom co poručík Wallinger vyslal několik vojáků za Saundersem, aby mu pomohli, jestli to bude nutné.

Mlčky jeli ponořeni do svých myšlenek.

Santana si byl jist že Wallinger myslí na to samé, co on.

Na Marilyn Franklinovou, dceru rančera, která se stala obětí Clantonů.

Jestli nyní na Clantonově ranči nic nezjistí, je osud té nešťastné ženy zpečetěn.

Santany se zmocnil vztek. Vztek na Johnnieho Clantona. Byl to ďábel v lidské podobě, pro kterého život neznamenal nic. Johnnie se neštítil ničeho, jen když ho to posunulo o kus dál k jeho cíli.

Právě projížděli přes hřeben. Za ním se krajina mírně svažovala ke Clantonovu ranči. Zatím nikoho nepotkali. Jako by Clanton i se svými lidmi odtáhl někam k velkému útoku.

To samozřejmě nebyla pravda. Jeho muži byli rozeseti po prérii a poctivě tam pracovali. Do Clantonových špinavých kšeftů bylo zapleteno pouze pár skupinek darebáků a zlodějů dobytka. Proti většině mužů z jeho mužstva se nedalo nic namítat. Konali svou práci za mizernou mzdu.

Za lesíkem, v jehož stínu si Clantonové před desítkami let vybudovali svůj ranč, stoupal dým.

Santana zastavil Coronada.

Poručík Wallinger rovněž zastavil svého ryzáka a tak jako Santana pohlédl na sloup dýmu, jenž stoupal nad stromy, až se pak v určité výšce začal trhat.

„Každopádně tam někdo je,“ řekl Santana. „Bude lepší, když se rozdělíme, poručíku. Já pojedu přímou cestou. Vy a vaši lidé mi kryjte záda, kdyby šlo do tuhého. O.K.?“

„V pořádku,“ přikývl Wallinger a dal pokyn svým lidem.

O něco později vojáci vyrazili určeným směrem. Santana chvíli počkal a pak se vydal vpřed. Opatrně vjel pod stromy. Po chvíli, co jel pod jejich korunami, spatřil hlavní budovu velkého ranče.

Z komína stavby, jež byla napravo od hlavního domu, stoupal dým.

Kovárna, jak posléze zjistil Santana. Clantonův ranč byl zcela soběstačný.

Nikde nikdo.

Santana pokračoval, až na chvíli zastavil mezi několika stromy. Jen několik kroků jej dělilo od volného prostranství před rančem.

Tam ho uvidí. Santana z toho neměl dobrý pocit, ačkoli nic nenaznačovalo hrozící nebezpečí. Na pozemcích Clantonů panoval idylický klid.

Ale to bylo jen zdání.

Coronado pomalu kráčel dál. Prošel přes dvůr, minul obrovské ohrady, v nichž stálo několik koní, a zafrkal, protože mezi nimi byla i jedna kobyla.

Prásk!

Idylu narušil výstřel.

Coronado okamžitě ztratil chuť na dámu a neklidně odtančil několik kroků stranou. Zastavil ho až tlak Santanových stehen.

Ta rána byla vypálena v hlavním domě.

Nyní se otevřely dveře a ven vyšel Abel Clanton. V rukou držel winchestrovku a užasle hleděl na Santanu, jako by nevěřil vlastním očím.

„A sakra, a sakra,“ neustále opakoval Abel a vrtěl hlavou. „Chtěl jsem zastřelit šerifa, a teď mám na mušce zástupce. Takové štěstí mám?“

„To teda máš, Abele,“ odpověděl Santana.

Abel vyšel ven ze stínu, jenž na dvůr vrhal dům. Winchestrovku již nyní držel jen v pravé ruce. Levou měl těsně nad pažbou svého koltu, který mu trčel z pouzdra. S těma dlouhýma rukama opravdu vypadal jak opice.

„Víš, co teď udělám, Santano?“ zeptal se se zlomyslným úsměvem.

Santana zavrtěl hlavou. „To mi teda řekni, Abele.“

„Vystřelím ti dírku do té tvojí zatracené hvězdy!“

„Mám snad kvůli tomu sesednout?“

Abel přišel ještě blíž. Od blondýna z Washingtonu už ho dělilo snad jen deset kroků. Santana, který nehnul ani brvou, viděl, jak Clantonovi planou oči.

„Však tebe ještě přejde chuť na vtipkování, zástupce,“ zavrčel skřet. „O tom nepochybuj. Co tu hledáš?“

„Marilyn Franklinovou,“ odpověděl Santana. Aniž to dal znát, zkoumal zástupce prostor za Abelem. Někde tam se musel vynořit poručík Wallinger a dostat ho z této ošemetné situace.

„Tak tos přijel příliš pozdě, Santano. Johnnie ji nepřivezl sem. V okolí jsou lepší místa, kde se chlap může pobavit s panenkou jako je Marilyn. Johnnie není padlý na hlavu!“

„To určitě ne,“ přikývl Santana. „Ale ty můžeš brzo padnout ksichtem do bláta, jestli uděláš jediný špatný pohyb, Abele.“

Ve tváři nejmladšího z klanu Clantonů se objevil úžas. Nervozitou se mu chvěla víčka, rty se mu proměnily v úzký proužek.

Aby Wallinger Clantonovi dokázal, že Santana nemluví do větru, srazil mu kulkou stetson z hlavy.

Potom dal svým lidem znamení. Ti vyrazili zpoza hlavního domu a obklíčili Abela.

Ten pustil winchestrovku a zvedl své nemyté ruce k modré obloze.

„Nestřílejte!“ koktal.

„Kde je Marilyn, Abele?“ zeptal se Santana.

Abel Clanton se rozesmál. „To bych si rovnou mohl prohnat kulku hlavou, Santano.“

„Nemůžeš,“ opáčil suše Santana. „Oprátka ti bude slušet líp. Kde je Marilyn?“

Skřet se roztřásl, protože poznal, že mu nezbývá než promluvit.

„Co bude se mnou?“

„To rozhodne soud,“ řekl Wallinger, který mezitím přijel k Santanovi. „Přijde na to, cos spáchal.“

„Nic,“ bránil se dlouhoruký Clanton. „Nic, sakra. Všechno to byl Johnnieho nápad. Když jsem se něčeho účastnil, tak jen proto, že Johnnie by mě jinak oddělal. Věřte mi, sakra!“

„Dokaž nám to tím, že nám řekneš, kde jsou Johnnie a Preston s Marilyn Franklinovou, Abele,“ naléhal muž z Washingtonu.

„Jsou v té jeskyni. Je to jen hodinu odtud,“ odvětil Abel, jemuž do očí vhrkly slzy. Bez ochrany svého velkého bratra nebo Prestona, který byl také o několik let starší, se cítil jako malé dítě, které se bojí tmy.

„Jsou tam s tím děvčetem sami?“

„Jistě,“ honem přisvědčil Abel. „Podepíše tu smlouvu o prodeji ranče a potom…“

Pak se Abel odmlčel.

Nebylo nutné, aby mluvil dál. Santana věděl, co s tou dívkou zamýšlí.

„Na co potom ještě čekáme?“ nervózně se zeptal poručík Wallinger.

„Do té jeskyně se nedostanete,“ zasténal Abel, který vypadal nešťastně jak ryba na suchu. „K jejímu vchodu vede úzká stezka, a ta se dá dobře kontrolovat.“

Santana zaklel.

„Vezmeme tě s sebou,“ řekl. „Půjdeš napřed!“

„To bys mě rovnou mohl sejmout, zástupce. Johnnie nebude váhat na mě vystřelit.“

„Máš to ale roztomilého bratra!“

„Co mám dělat? Vždycky byl takový. Vždycky musel mít všechno a neměl klid, dokud to nedostal.“

„Možná nemluví pravdu,“ zapochyboval o Abelovi poručík Wallinger a vrhl na Santanu skeptický pohled. „Vyzkoušíme ho. Musíme do té jeskyně, jestli odtud chceme dostat Marilyn Franklinovou živou.“

Na to Abel celou dobu čekal jak na smilování boží.

V jeho očích se objevila naděje. Udělal krok dopředu a pohlédl na Santanu.

„Do jeskyně vede ještě jeden vchod,“ řekl zkoumavým tónem. „Je to malý vchod, který se tam dá dostat, jedině když člověk dolů sleze přes skalní převis nebo když se spustí po lase. Ukážu vám tu cestu, když mi slíbíte svobodu!“

Než stačil poručík Wallinger něco odpovědět, zavrtěl Santana hlavou.

Nechtěl nikomu, ani zločinci, dávat slib, který by nemohl dodržet. Abel Clanton mohl získat svobodu jedině před soudem. O jeho vině či nevině musela rozhodnout porota.

„Máš dvě možnosti, Abele,“ řekl Santana odhodlaným hlasem. „Buďto mi ukážeš ten druhý vchod, nebo půjdeš po té úzké stezce k jeskyni jako první.“

„To je vražda!“

Santana zavrtěl hlavou. „Johnnie je tvůj bratr,“ řekl lhostejným tónem. „Nevěřím, že by na tebe střílel.“

Abel zavyl jak kopnutý pes, což naznačovalo, že mluvil pravdu. Když šlo o peníze, Johnnie neznal bratra.

„A jestli nám pomůžeš zachránit Marilyn, Abele, tak se ti to před soudem přičte k dobru. To ti můžu slíbit!“

Abel se potil, jako by stál několik hodin na slunci. Jeho rty se chvěly, v očích se mu zračil strach. Santana to myslel vážně. Měl jen tyto dvě možnosti.

„O.K.,“ procedil mezi zuby. „O.K., Santano, ukážu ti ten druhý vchod. Že ale přežiješ, ti to nezaručuje. Johnnie má rychlou ruku a Preston to s koltem umí taky!“

Santana mávl rukou. „Vysaďte ho na koně a jedeme!“ řekl kavaleristům.

*

Za půl hodiny vyjeli na jih. Pak nechali koně stát a rozdělili se.

Wallinger se s několika lidmi vydal k přednímu vchodu jeskyně.

Santana, Abel Clanton a tři další muži vyrazili opačným směrem. Museli do hor. Byl to strmý výstup, který je stál pár šrámů a boulí.

Ale nakonec byl korunován úspěchem. Santana, Abel Clanton a tři vojáci se po břichu připlazili k propasti.

Na jejím asi dvacet yardů hlubokém dně, které bylo díky povětrnostním vlivům naprosto hladké, se černala velká díra. Druhý vchod do jeskyně. Jednalo se o hříčku přírody. Bůhví, jak ta díra v tak mocné skále vznikla. Ale byla tam a to mohlo pro Marilyn Franklinovou znamenat záchranu. Právě někde tam dole ji Johnnie a Preston Clantonovi drželi.

Santana jen doufal, že pochopila, že její život visí na vlásku a že Johnnie se jí okamžitě zbaví, když podepíše tu smlouvu.

Santana ty chmurné myšlenky zahnal. Zatím šlo všechno dobře. Mnohem lépe, než čekal. Měli Abela, a ten změkl. I kdyby se Saundersovi nepodařilo vystopovat muže, kterého Lamper poranil na severních pastvinách, byla Johnnieho hra u konce.

Santana ukázal na díru na dně.

„Jak je to potom hluboko?“ zeptal se Abela.

„Asi tři yardy,“ odvětil. „Víc ne. Už jsem odtud párkrát skočil dolů a nezlámal jsem si nohy, Santano.“

To znělo dobře, ale byl zde ještě jeden problém: Johnnie a Preston byli v jeskyni.

„Kam dopadnu, když skočím?“

Abel jeho obavám rozuměl. Usmál se a řekl: „Žádný strach. Od ústí vede úzká chodba k druhému vchodu. Neuslyší tě. To ústí je nějakých deset yardů od místa, kde jsou Johnnie s Prestonem. Navíc se ta chodba zatáčí.“

Santana přikývl. Pokud měl Abel pravdu, pak to vypadalo snadně.

Dva vojáci mezitím nachystali lano. Jeho konec uvázali k jednomu zakrslému stromu, který se zdál být dostatečně pevný na to, aby Santanu udržel.

„Jsme připraveni,“ řekl jeden z nich, když si druhý konec Santana ovázal kolem pasu a naklonil se nad propast.

Ještě jednou pohlédl dolů, pak kývl na kavaleristy, kteří drželi lano v rukou a měli ho pomalu spouštět dolů. Třetí voják dával pozor na Abela. Nebylo příliš pravděpodobné, že by ještě na poslední chvíli zradil, ale Santana si nemohl dovolit riskovat.

„O.K.,“ řekl zvláštní agent a přehoupl se přes hranu skály. Ta byla poměrně ostrá. Santana jen mohl doufat, že nepřeřízne lano.

Bylo to velmi nebezpečné, ale neměl na vybranou, pokud se chtěl dostat Johnniemu a Prestonovi na kobylku. Navíc měl důvod riskovat.

Marilyn Franklinová musela přežít!

Oba kavaleristé opatrně uvolňovali lano. Pak to trhlo a Santana se ocitl nad propastí.

Pomalu se spouštěl dolů.

Jeho pohled byl upřen nahoru. Na místě, kde lano viselo přes hranu skály, bylo stále více rozedrané.

Krátkým znamením dal mužům nahoře najevo, aby jej spouštěli rychleji.

Jak dobré to bylo rozhodnutí, zjistil o něco později.

Byl už jen zhruba dva yardy nad propastí, když tu se lano utrhlo.

Santana spadl dolů.

Dopadl však na všechny čtyři a šikovně pád odpružil, protože již delší dobu počítal s tím, že to tak skončí.

Chvíli zůstal ležet na horkém kamení. Musel čekat. Nevěděl, zda jeho pád nebylo slyšet v jeskyni a zda se tam někdo z bratří nepůjde podívat.

Uplynula minuta. Santana vytáhl kolt a namířil jej na ústí jeskyně. Pokud by se v něm objevil někdo z Clantonů, Santanovi by nezbylo než střílet.

Nikde nikdo.

Santanovi spadl kámen ze srdce.

Pak se vydal do jeskyně.

Abelův odhad byl správný. Dolů to opravdu nebyly ani tři yardy.

Santana slezl komínem do úzké chodby, která po několika yardech zabočovala.

Během slézání nezpůsobil žádný hluk, který by mohl bratry Clantonovy varovat.

Už byl tak blízko! A přesto musel čekat.

Na poručíka Wallingera. Santanova chvíle měla přijít, teprve až se Wallinger objeví u druhého vchodu a odpoutá pozornost Clantonů.

Přesto Santana kráčel dál.

U dalšího ohbí chodby zaslechl hlasy.

Opatrně si lehl na břicho. Přitiskl se ke skále, jak to jen šlo, sundal si klobouk a vyhlédl z ohbí do oválného dómu.

Napravo od předního vchodu spatřil Prestona Clantona, který hleděl ven a jen čas od času se obrátil na Johnnieho, opírajícího se o skálu.

Když se Johnnie trochu zvedl, spatřil Santana děvče.

Marilyn vypadala hrozně. Na pravé tváři měla podlitiny. Johnnieho práce.

„Je mi jedno, co se mnou uděláš, Johnnie Clantone,“ zavrčela jako divoká kočka. „Nikdy ten papír nepodepíšu! Nikdy!“

Johnnie Clanton se cynicky zasmál. „Pořád čekáš na zázrak, slečinko?“ poznamenal.

„Možná se stane, Johnnie Clantone. Možná se zřítí strop a pohřbí nás všechny v této proklaté jeskyni!“

„Nebo přijde zástupce, he?“

„Nebo přijde zástupce,“ řekla Marilyn, ale moc tomu, jak se zdálo, nevěřila. „Nebo Saunders, Johnnie. Někdo už tě dostane! Na to se spolehni! Na světě je spravedlnost, i když se ti to nehodí!“

Johnnie ji místo odpovědi uhodil. Ozvalo se plesknutí. Marilyn zmlkla. Nepokořila se před Johnniem a nekřičela.

Vypadalo to, že se rozloučila se životem. Posilovala ji myšlenka, že i na Clantony jednou dojde.

Santan už zvedal kolt, když tu se Preston otočil. Vstal a natáhl si své nemyté nohy.

Topornými kroky se pak vydal k Marilyn a prudce ji zvedl na nohy.

Dívka se pokoušela vymanit z jeho sevření. Držel ji za bílou blůzu, která se po chvíli začala trhat.

Preston náhle strnul, odstoupil a fascinovaně se zahleděl na její odhalená ňadra.

„Sakra, Johnnie,“ hlesl, „co kdybysme ji hezky po dobrém poprosili o to, aby ten cár papíru podepsala? Dovol mi to a můžeme zmizet.“

V tom okamžiku Marilyn zareagovala, ale jinak než si představoval Preston. Namísto toho, aby se pokusila zakrýt svá odhalená prsa, vrhla se na Prestona a zaryla se mu nehty jako pařáty do obličeje.

Prestonovi vytryskla ze tváře krev. Dívčiny nehty mu na ní zanechaly krvavé stopy.

Preston zavyl, uskočil a vztekle tasil zbraň.

Střílet na to děvče bylo pochopitelně nelogické, dokud nepodepsala smlouvu, ale Prestona v té chvíli ranč zřejmě nezajímal.

Santana už nemohl čekat, až se objeví poručík. Musel jednat. Preston by střílel a Johnnie zareagoval příliš pomalu na to, aby svého bratra mohl zastavit.

Santana vyskočil na nohy a s koltem v ruce se vrhl do dómu.

Preston již otáčel hlaveň revolveru k Marilyn, když tu Santana vystřelil.

Kulka Prestona zasáhla, a ten vrávoravě udělal několik kroků směrem k ústí jeskyně. Již se napolo ocitl ve světle, když zvenčí začali střílet kavaleristé poručíka Wallingera.

S tím, že právě v tom okamžiku někdo vyjde z jeskyně, nepočítali.

Preston zemřel, ještě než Johnnie vůbec postřehl změnu situace. A Marilyn jednala instinktivně.

Rozběhla se k Santanovi. Po několika krocích zmizela za ohbím chodby, z něhož se v poslední chvíli vynořil záchrance.

Poslední Johnnieho trumf byl fuč. Nyní stál sám tváří v tvář zvláštnímu agentovi.

Podlitýma, nenávistnýma očima hleděl na Santanovu zbraň.

„Strč to do pouzdra, Santano!“ vykřikl. „Strč to sakra do pouzdra, ať si to můžeme rozdat jako chlapi!“

Santana se rozhlédl po jeskyni .

„Já tu žádného chlapa nevidím, Johnnie,“ odsekl. „Kromě sebe.“ Pak zavrtěl hlavou a dodal: „Jsi póvl bez úcty k životu a bez morálky.“

„Jednu proklatou šanci, Santano!“ vykřikl Johnnie Clanton. „Jednu šanci jsi mi dlužný!“

Santana zavrtěl hlavou.

„Kolik šancí měli ti dva kovbojové na pastvině, Johnnie? Kolik šancí měl Franklin a jeho jezdci? Kolik šancí měl McCloud a kolik šancí bys dal Marilyn? Ani jednu! Tas!“

Santana však na Johnnieho Clantona vystřelit nemusel. Předešel ho poručík Wallinger.

Když Clanton s výkřikem sáhl po koltu, objevil se Wallinger v ústí jeskyně a přiskočil k němu. Rozmáchl se a omráčil ho pažbou armádního revolveru. Johnnie se skácel na zem.

Santanovi se zdálo, že se probudil ze zlého snu.

Dokázal to.

Došlo mu to teprve tehdy, když z chodby vyšla Marilyn a přitiskla se k němu.

Cítil její teplo a bylo mu dobře. Její slzy mu promáčely košili a pronikaly mu až na kůži. Pohlédl na ni, pohladil ji po jejích dlouhých blond vlasech a zakryl jí blůzou ňadra.

„To jen kvůli Saundersovi,“ usmál se, když od něj odstoupila a udiveně na něho pohlédla. „Tady jeden nikdy neví, kdy se někdo znenadání objeví, Marilyn.“

Wallinger se lišácky usmíval.

„Mohu pro vás ještě něco udělat, zástupce?“ otázal se.

Santana přikývl. „Odveďte tu dívku pryč, než zapomenu, že patří jinému, poručíku. I já jsem jenom muž!“

Tehdy Santana uviděl vůbec poprvé její úsměv. „A jaký,“ tiše poznamenala, než opět klesla do jeho náručí a zabořila mu svůj slzami zalitý obličej do prsou. „Nevím, jak mám vám poděkovat, Santano.“

„Co kdybyste svého prvního chlapce pokřtila Santana?“ s úsměvem navrhl poručík.

„To není špatný nápad,“ odvětila Marilyn Franklinová. „Promluvím si o tom s Georgem. Myslím, že nebude proti.“

Santana se zatvářil kysele. „To svému prvnímu dítěti rozhodně nedělejte,“ řekl a vyšel z jeskyně.