John Kirby

Colorado western 074. Kráska a pistolník

Krásná Sarah-Ann Cooperová strávila celý svůj život v Alabamě. Pak však její prarodiče, u kterých vyrůstala po smrti své matky, zemřeli. Měla už jen otce. Jenže Samuel Cooper už před lety odtáhl na západ do Colorada začal tam budovat dobytkářský ranč. Všichni Sarah-Ann varovali před nebezpečími západu a zdálo se, že všechny její obavy byly oprávněné, když natrefila na proslulého pistolníka Jima Claytona…

Most přes Lubbock Creek nebyl nijak zvlášť velký. Jeho rozpětí činilo rovných třicet yardů. A přece to byl velmi významný most, jelikož přes něj vedla železniční trať společnosti Atchison, Topeka and Santa Fe.

Lou Higgins a Zeb Mahone o významu toho mostu věděli. Byl to pro ně zlatý důl.

Oba bandité stáli až po pás v mělkém Lubbock Creeku.

Na hlavní podpěrný pilíř mostu právě přiložili silnou nálož. Dynamit byl umístěn ve vodovzdorném pytli, neboť výbušnina měla být umístěna pod hladinou potoka. Higgins s Mahonem chtěli zabránit tomu, aby byly stopy trhaviny viditelné na první pohled.

Potom se oba vraceli na břeh. Kráčeli velmi pomalu a opatrně, protože odmotávali zápalnou šňůru, jejíž konec byl připevněn k cípu pytle trčícímu nad hladinou.

Tak dorazili až ke břehu. Přivázali zápalnou šňůru k jednomu stromu, tak aby byla neustále napnutá a neprověsila se. Pak ji zapálili.

Napjatě sledovali, jak jiskřička běží po šňůře.

Po chvíli se dostala až k pytli s výbušninou. Higgins s Mahonem zalehli.

Ozvala se exploze. Nebyla příliš silná, protože detonaci ztlumila voda.

Když oba bandité vzhlédli, uviděli, že most se uprostřed prolomil. Kusy kolejnic visely ve vzduchu.

Higgins s Mahonem se nadšeně poplácávali po ramenou.

+ + + + +

„Všichni vystupovat, prosím!“ Sarah-Ann Cooperová, dcera Samuela Coopera, svraštila čelo, když uslyšela hlas přednosty stanice.

Jak to? pomyslela si. Jak to, že mám vystupovat už teď?

Řekli jí, že železnice vede až do Garden City. Ta díra, ve které nyní vlak stál, se však jmenovala St.James a byla od Garden City vzdálená více než sto mil.

Také potící se, tlustý muž, který seděl v kupé naproti ní, byl udiven. Udiven a rozhořčen. Jmenoval se Greg Kershaw a byl to obchodník s dobytkem. Sarah-Ann rozhodně nebyl nijak sympatický. Po celou cestu na ni bez ustání mluvil a pokoušel se s ní sblížit. A to způsobem, který patrně považoval za šarmantní, jenž však pro Sarah-Ann byl jen nemotorným obtěžováním. Všechno, co Kershaw dělal a říkal, jí lezlo na nervy. Nyní však s jeho chováním výjimečně souhlasila. Kershaw otevřel okno a vystrčil hlavu ven.

„Hej, pane,“ vztekle zvolal na přednostu, „co to je za nesmysl? Děláte si z nás legraci?“

Přednosta stanice, prošedivělý muž se svěšenými rameny se přišoural pod okno a řekl: „Promiňte, pane, ale vlak momentálně nemůže dál. Bohužel vás musím poprosit, aby…“

Kershaw mu nedovolil dál mluvit.

„Co to blábolíte?“ skočil zřízenci společnosti Atchison, Topeka and Santa Fe do řeči. „Nemůže jet dál? Vy jste se asi zbláznil. Já musím naléhavě do Dodge City! Jedu tam za jistou obchodní záležitostí, která nesnese odkladu. Požaduji…“

Přednosta se nenechal vyvést z klidu. „Sorry, pane,“ řekl pohrávaje si s píšťalkou, „ale je to zásah vyšší moci. Tři míle odtud se zhroutil most přes Lubbock Creek. Kolejnice visí ve vzduchu. Momentálně to prostě dál nejde.“

Obchodník s dobytkem nadával. A nadával ještě víc, když zaslechl, že ta nechtěná zastávka bude trvat přinejmenším tři nebo čtyři dny. Tak dlouho mělo dělníkům železnice trvat, než napraví škody.

„Neberte to tak tragicky,“ pokoušel se ho chlácholit přednosta stanice. „St.James je hezké, příjemné městečko. A těch pár dnů uběhne rychle.“

Hezké městečko? To by tedy Sarah-Ann rozhodně neřekla. To, co viděla z okna, bylo všechno, jen ne hezké. Nádraží sestávalo z jednoho primitivního dřevěného baráku a jedné věže na vodu. A domy v pozadí rovněž působily zanedbaným, nevlídným dojmem. Všude prach a špína. Ale co to pomohlo? Vlaky nemohou létat, jsou odkázané na koleje.

Zatímco Kershaw ještě naříkal a klel, chopila se Sarah-Ann svého kufru a raději vystoupila.

+ + + + +

St.James byl opravdu zapadákovem, v němž dávaly lišky dobrou noc. Všichni cestující, vedle Sarah-Ann Cooperové a obchodníka s dobytkem Kershawa šlo o zhruba ještě dvacet osob.

Bez výjimky se ubytovali v hotelu Frontier.

Opravdový hotel to samozřejmě nebyl. V podstatě to byl jen jednoduchý saloon s pár pokoji. S příliš mála pokoji na to, aby se dalo vyhovět každému cestujícímu. Někteří pasažéři se museli o pokoj a ušmudlanou postel dělit s ostatními.

Sarah-Ann se to pochopitelně vůbec nelíbilo. Její spolunocležnicí byla uchechtaná, zrzavá mladá žena jménem Lizy Smithová, která jela do Dodge City, kde měla zpívat a tančit v tingltanglu.

Sarah-Ann neměla nic proti dívkám z tingltanglu. Zjistila však, že Lizzy by měla méně používat šminky a více mýdlo. Ještě teď, když opustila jejich společný pokoj a sešla dolů do saloonu, cítila Sarah-Ann v nose nepříjemný pach.

Saloon praskal ve švech. Byli tam skoro všichni pasažéři. A, jak se zdálo, i všichni obyvatelé St.James.

Sarah-Ann měla co dělat, aby si našla místo. Chtě nechtě se musela posadit ke Kershawovu stolu. Obchodník jí držel volnou židli.

S ním seděli u stolu další muži z vlaku. Sarah-Ann je neznala. A nemínila se s nimi blíž seznamovat. Jejich pokusy získat si její pozornost levnými lichotkami a fádními komplimenty ji ponechaly chladnou.

Brzy ti kavalíři poznali, že se snaží nadarmo. A tak se rychle vrátili k tématu, které spojovalo všechny cestující: k jejich mizerné situaci. Vězeli v té zapadlé díře jako ryba v síti.

„Budu tu společnost žalovat,“ lamentoval Kershaw, „ano, udělám to. Náhrady ušlého zisku - to je ještě zabolí! Jestli do Dodge City přijedu pozdě, prodají dobytkáři z Jihu svá stáda konkurenci. A já zatím trčím v této divočině! Ale toto tak nenechám! Podám na ně žalobu!“

Ostatní horlivě přisvědčovali. I pojišťovací agent z Kansas City, který se obával, že propásne velký obchod, chtěl z železniční společnosti stáhnout kůži. A dokonce i muž, kterého netlačil žádný termín, jelikož chtěl ve Skalistých horách hledat zlato, se zapřísahal, že mu za to železničáři zaplatí.

Ke stolu přišel majitel saloonu. Vypadal stejně tak ušmudlaně jako prostěradla v pokojích, ale měl přátelský obličej a byl velmi zdvořilý.

Sarah-Ann by ovšem byla radši, kdyby byl méně zdvořilý a více čistotný. S tím však nemohla nic dělat. Měla hlad a objednala si něco k jídlu. Dokázala si představit, co za jídlo jí ten muž asi připraví.

Také ostatní cestující si objednávali. Nejenom jídlo, ale i pití. Mnozí viděli jediný prostředek, jak přežít nucený pobyt v St. James, ve whisky.

Sarah-Ann si povzdechla. Nenáviděla opilce. Příliš dobře si vzpomínala na občanskou válku, v níž opilí vojáci a guerilloví bojovníci prováděli ta nejhorší zvěrstva. Opilí muži se někdy chovají jako zvířata. Dokázala si živě představit, jak budou Kershaw a ostatní vypadat za pár hodin. Přála si, aby byla co nejdál od tohoto takzvaného hotelu a od té odporné díry jménem St. James.

+ + + + +

Konečně jídlo. Vypadalo přesně tak, jak si Sarah-Ann představovala. Nedefinovatelné dušené maso, které nechutnalo naprosto po ničem a které vyvolávalo dávení. S odporem ho zhltala. Také muži u jejího stolu večeřeli. Jídlo zapíjeli pivem a kořalkou. Neustále při tom nadávali na železniční společnost a uváděli částky peněz, které jim právě unikaly.

Sarah-Ann to neposlouchala. Rozhodla se, že je opustí. Večer teprve začínal, ale ona si předsevzala, že stráví zbývající čas ve svém pokoji.

Ta tanečnice snad tak rychle nepřijde, doufala. Dívka seděla šikmo naproti u druhého stolu a flirtovala s několika domorodci, přičemž se neustále chechtala, a jak se zdálo, cítila se při tom velmi dobře.

Sarah-Ann právě chtěla vstát, když tu k jejímu stolu přikročil jeden muž. Byl vysoký a mohutný a jeho obličeji dominovaly jeho záludné oči. Měl na sobě černý kabát, květovanou bílou košili, červenou šněrovací kravatu a drahé lakýrky.

„Odpusťte, panstvo,“ řekl a opřel se oběma rukama o desku stolu. „Zaslechl jsem, že vás váš nepředpokládaný pobyt v St.James příliš nenadchl.“

Ransom, onen pojišťovací agent, vzhlédl od stolu. Díval se na toho muže, jakoby právě řekl nějaký špatný vtip.

„Ach, pane,“ odvětil, „jak jste na něco takového mohl přijít? Vezměte si třeba mě. Já jsem sem přijel schválně až z Kansas City jenom proto, abych tu v tomto nádherném městečku mohl strávit pár nezapomenutelných dnů.“

Muž se zašklebil. Neunikla mu trefná ironie Ransomových slov.

„Och,“ poznamenal, „to jsem se tedy asi zmýlil. Myslel jsem si, že by vás třeba zajímalo, jak se odtud rychle dostat.“

Předstíral, že chce odejít, ale to pasažéři nepřipustili. Přirozeně je velmi zajímalo, co jim ten chlapík řekne.

„Počkejte, pane,“ zvolal na něj Kershaw. „Je možné, že jste se přece jen nemýlil.“

Muž se zarazil a opět se přitočil k jejich stolu.

„Jmenuji se Higgins,“ řekl. „A věděl bych o cestě, po které můžete vůbec nejrychleji přijet k vašemu cíli, aniž byste museli čekat na opravu kolejí.“

Ransom mávl rukou. „Jestli spekulujete s tím, že byste nám prodal koně, tak to jste na omylu. Nepřijel jsem do Kansasu proto, abych se účastnil nějakého rodea.“

„Ne, já vám nechci prodat koně,“ odtušil Higgins. „Vím, že panstvo z Východu nezvládne sto nebo i více mil v sedle. Ale co byste říkali hezkému a pohodlnému kočáru?“

Tím okamžitě zaujal pozornost cestujících. I Sarah-Ann. Ta se již nechtěla vrátit do pokoje.

„Kočár?“ podivil se Withers, muž, který jel na Západ hledat zlato. „Copak tudy jezdí dostavník?“

Higgins se usmál. „Oficiálně ne. Wells Fargo to tu zabalila, protože tu je železnice.“

„A dál?“ naléhal netrpělivý Kershaw. Sáhl po sklenici a na ex ji vypil.

„Nu,“ řekl Higgins, „není jenom Wells Fargo. I já vlastním jeden dostavník. Osmisedadlový Concord. Není úplně nový, ale je ještě ve formě, hahaha. Výhodně jsem ho koupil, když tu Wells Fargo končila. Jestli vás to zajímá - tak pro mě nebude problém vás dopravit do Dodge City za výhodných podmínek.“

„Posaďte se, pane Higginsi,“ řekl Kershaw.

Byl tak zvědavý na další rozhovor s tímto mužem, že mu dokonce nabídl svou vlastní židli.

+ + + + +

Rozhovory s Higginsem proběhly poměrně rychle. „Výhodné podmínky“, o kterých Higgins mluvil, byly ve skutečnosti velmi drsné.

Přesto si nemohl stěžovat na nedostatek zájmu. Více než polovina pasažérů byla ochotna přistoupit na Higginsovy přehnané požadavky. Vesměs šlo o lidi, kteří u sebe měli dost peněz. Jeli na Západ za obchodem a byli toho názoru, že čas je někdy cennější než peníze.

A jelikož bylo v dostavníku jen osm, v případě nouze maximálně devět míst, mohl si Higgins vybírat. Bylo jasné, že nejdůležitější je při tom pro něho finanční stránka věci.

Také Sarah-Ann chtěla tím dostavníkem následujícího rána odjet. Měla dostatek peněz na to, aby si nákladnou jízdu mohla dovolit. Před dvěma měsíci zemřeli v Alabamě rodiče její matky, která byla za války zavražděna. Sarah-Ann zdědila nějakých pět tisíc dolarů a nyní byla na cestě ke svému otci do Colorada.

Když bylo vše domluveno, Higgins se spokojeně rozloučil.

„Takže zítra ráno před hotelem,“ řekl a opustil saloon.

Nálada cestujících se viditelně zlepšila. Každopádně tedy aspoň těch, kteří měli odjet. Majitel saloonu se však mračil.

„Na vašem místě bych byl opatrnější,“ poznamenal, zatímco si utíral ruce do špinavé zástěry. „Nikdo z nás toho Higginse nezná. Není odtud. A kdo ví - třeba vás jen chce nalákat do léčky.“

„Jak vás to napadlo?“ zeptal se Kershaw, který byl šťastný, že se přece jen dostane včas do Dodge City.

„Well,“ podotkl majitel saloonu, „zdá se, že někteří z vás u sebe mají celkem dost peněz. Ten dostavník by mohl být pro bandity zlatým dolem.“

Obchodník s dobytkem mávl rukou. „To říkáte jenom proto, že vám tak ujdou zisky.“

„Ne,“ odtušil majitel hotelu Frontier a zavrtěl hlavou. „Já jen, že ten most přes Lubbock Creek se určitě nezřítil jen tak sám od sebe. Třeba tomu někdo pomohl. Přepadnout vlak, to je celkem náročné. Ale dostavník…“

Zamyšlen tu větu nedokončil.

Kershaw a pár dalších též začali uvažovat. Potom se však obchodník rozesmál.

„A kdyby - pořád nás je devět. Jen ať ti bandité přijdou!“

Poklepal si na levé rameno, na němž nosil v podramenním pouzdře revolver.

Hoteliér pokrčil rameny.

„Je to vaše věc,“ prohodil. Pak se vrátil za pult a začal čistit sklenice.

Sarah-Ann vůbec nepomyslela na to, že ten dostavník může být past. Onen Higgins na ni nepůsobil dojmem bandity. Kershaw měl zřejmě pravdu, majiteli saloonu šlo jen o jeho zisky.

Když pak muži u stolu začali brzký odjezd oslavovat kořalkou, odešla.

Tuto noc v hotelu ještě vydrží.

Brzy usnula. Spala tvrdým spánkem.+ + + + +

Ráno byl Higgins včas na místě. Vypadal jako vyměněný, protože na sobě nyní měl hrubý kožený oděv a na hlavě pomačkaný stetson s orlím pérem. Z nízko připnutého pouzdra mu trčela slonovinová pažba těžkého koltu.

Kočár opravdu nevypadal nově, ale aspoň byl velký. Podepsaly se na něm vítr a písek. Okenní tabulky byly poškrábané, jeho boky byly posety dírkami, které očividně pocházely od kulek. Dostavník toho pravděpodobně měl dost za sebou.

Spřežení sestávalo ze šesti koní ve třech řadách. Sarah-Ann, která tomu trochu rozuměla, poznala na první pohled, že jde o druhořadá zvířata. Přemýšlela, jestli vůbec dokážou utáhnout plný dostavník.

Higgins měl s sebou jednoho spolujezdce, mohutného chlapíka s černým vousem, který nevzbuzoval příliš velkou důvěru. Kolem pasu měl revolverový opasek s nízko visícím pouzdrem. Kromě toho držel v náručí dlouhlavňovou pušku. Zřejmě měl být ozbrojeným spolujezdcem, ochráncem dostavníku.

Když Higgins od svých pasažérů zinkasoval dohodnuté peníze, nastoupili si dovnitř. Šlo o devět lidí. Mezi nimi byl i Kershaw a pojišťovací agent Ransom. Jejich zavazadla naložil spolujezdec na střechu dostavníku.

Vevnitř bylo tak trochu těsno. To bylo způsobeno především tím, že někteří cestující byli poměrně tělnatí, což se týkalo především Kershawa, který si zcela bezostyšně pro sebe nárokoval dvě místa. Sarah-Ann byla ráda, že seděla naproti němu.

Před hotelem Frontier stálo několik místních a také pár pasažérů. Sarah-Ann tušila, co si myslí: Vysmějeme se vám, jestli se opravdu dostanete do pasti! Tomu ovšem nevěřila. Jistě, v Alabamě slyšela, že na Západě panují drsné mravy. Ale tak zlé to snad nebude.

Na kozlíku Higgins práskl bičem. Dostavník se rozjel. Venku panovalo nádherné počasí. Ačkoli to ještě byla brzká ranní hodina, slunce již pálilo. Bylo jisté, že přes den bude v dostavníku nesnesitelné vedro.

St.James jim zůstal za zády. Zmizel v oblak prachu. Po dvou mílích dostavník odbočil z vyježděné cesty na jihozápad.

To v jednom z cestujících - Sarah-Ann neznala jeho jméno a profesi - okamžitě vzbudilo nedůvěru.

„Hej,“ řekl, „proč to dělají? Myslím, že lidi z železnice si pro trať do Dodge City vybrali tu nejjednodušší cestu. Proč z ní teď sjíždějí?“

„Jo!“ prohodil Ransom, který se kousal do spodního rtu. Otevřel okno a položil oběma mužům na kozlíku několik otázek.

Odpovědi zněly logicky. Trať o něco dál překračovala Lubbock Creek, který byl u St.James velmi hluboký. Higgins a jeho průvodce zvolili cestu k brodu, který jim měl umožnit dostat se na druhý břeh s co nejmenším rizikem.

A opravdu, po pravé ruce se prérií klikatil potok, překážka, kterou museli zdolat.

Nedůvěra cestujících zase zmizela.

„Ten zatracený barman s těmi jeho řečmi,“ zavrčel jeden z pasažérů. „Úplně nás znervózněl.“

Ano, pomyslela si Sarah-Ann, nebyl důvod se zneklidňovat.

Během následujících dvou hodin se koryto Lubbock Creeku znatelně zúžilo. Kdesi v dáli se musela táhnout vyschlá krajina. Ale tudy dostavník nepojede. Brod, který zmínil Higgins, se blížil.

Přebrodění potoka proběhlo rychle a bez komplikací. Vysoká kola dostavníku se ani jednou nedostala pod hladinu. Dovnitř proniklo jen pár kapek.

Pak se jelo dál na západ.

Do Dodge City…

+ + + + +

Přišel soumrak. Cestující byli vděční za to, že vedro, které je velmi znavilo, polevilo. Teprve nyní všichni ocenili výhody jízdy vlakem, neboť kodrcání dostavníku po nerovné cestě znamenalo značné utrpení pro jejich žaludky.

Higgins jim řekl, že do Dodge City dojedou brzy. Město bylo vzdáleno jen třicet mil, ale oba muži na kozlíku nemínili pokračovat za tmy. V noci se totiž takový dostavník může dočkat nemilého překvapení. Krom toho jejich unavená zvířata nutně potřebovala odpočinek.

Nikdo z cestujících nebyl proti. Každý z nich byl rád, že mohou v noci spát, i když jen v provizorním přístřešku. A to, jestli do toho dobytkářského města na Arkansas River přijedou ještě v noci nebo až zítra v poledne, už nehrálo roli.

Oním provizorním přístřeškem, který jim Higgins přislíbil, byl opuštěný zimní srub. Během sněhových bouří se do takových srubů schovávali nezaměstnaní kovbojové, kteří se společně pokoušeli přežít ten tvrdý čas.

Po jisté době k tomu srubu dorazili. Higgins trhl opratěmi vůdčího páru. Dostavník zastavil.

„Přestávka!“ zvolal z kozlíku.

Cestující vystoupili. Po dlouhé, nepohodlné jízdě potřebovali protáhnout své ztuhlé údy a nasát do plic čerstvý večerní vzduch.

Krajina byla mírně zvlněná. Srub bylo postaven velmi vhodně vzhledem k místním podmínkám. Jeho zadní strana byla přistavěna k valu táhnoucímu se za srubem. Topoly a šalvěj prozrazovaly, že tam musí být voda. Higgins to potvrdil. Napravo od srubu se nalézala studánka, ze které stačilo jen odkopat trochu hlíny.

Chata byla postavena navýsost účelně. Hrubé trámy nesly stěny i střechu. Okna byste zde hledali marně. Byly tam pouze masivní dveře, které bránily průvanu.

Higgins otevřel dveře, zatímco jeho bradatý průvodce se staral o koně. Vnitřek srubu byl zařízen stejně spartánsky jako vnějšek. Velký stůl, několik nahrubo stlučených židlí, patrové postele. Všechno bylo značně zanedbané.

Sarah-Ann Cooperová svraštila čelo. Nebyla to žádná rozmazlená slečinka, ale proti tomuto byl hotel Frontier zcela komfortní.

Nebyla jediná, komu se takové ubytování nelíbilo.

Kershaw se čertil. „Sakra chlape,“ zavrčel na Higginse, „to nemůžete myslet vážně! To radši budu spát v dostavníku!“

„Ach, neberte si to tak!“ pokusil se ho uchlácholit Higgins. „Tak hrozné to není. Jedna noc…“

„To nepřipadá v úvahu,“ vyštěkl tlustý obchodník s dobytkem. „Nebudu v té kůlně ani hodinu. Dělejte, Higginsi, počkáme tu trochu, než se ty vaše herky vzpamatují, a potom pojedeme dál.“

Obrátil se a chtěl vyjít ven.

Tu se však stalo něco, co pasažérům nahnalo husí kůži.

Higgins trhl rukou a náhle v ní držel revolver.

V jeho tváři se objevil potměšilý výraz. Jeho oči již nebyly lstivé, ale zcela nepokrytě podlé. Byly to oči dravce, který ví, že jeho oběť je v pasti.

„Zůstaneš tady, tlusťochu!“ sykl na Keshawa a namířil mu na břicho.

Obchodník s dobytkem chtěl vykřiknout, ale v tom se mu stáhlo hrdlo hrůzou. Většině ostatních také. Ale ne všem. Price, řemeslník z Garden City, byl též ozbrojen koltem. Stál stranou od Higginse a toho chtěl využít.

Jeho pravá ruka cukla nahoru. Prsty již sevřel pažbu zbraně, ale vytáhnout ji nestačil.

Třeskl výstřel.

Price vykřikl bolestí. Zavrávoral, podlomila se mu kolena a zřítil se na podlahu. Tam zůstal ležet.

Sarah-Ann se vyděšeně otočila. Věděla, že tu ránu nevypálil Higgins. Venku na kozlíku seděl bradatý spolujezdec. U boku držel pušku, z jejíž hlavně se ještě kouřilo.

Neřekl ani slovo. V jeho tváři se však zračila chladnokrevná odhodlanost.

Ani Higgins nic neřekl. Nebylo to nutné. Všichni byli hrůzou situace ochromeni.

Pomalu, s revolverem v ruce připraveným k výstřelu, odkráčel ven. Pak zabouchl dveře.

Ihned poté se bezmocný hněv pasažérů projevil kletbami a nadávkami.

+ + + + +

Byli v pasti a věděli to. Majitel saloonu v St.James měl pravdu. Higgins a onen vousáč jednali cílevědomě a úspěšně. Útěk ze srubu byl vyloučen.

Krajina byla zalita tmou. Cestující jí však nemohli využít. Oba bandité venku přede dveřmi rozdělali oheň. Satani číhali někde ve tmě. Každý, kdo by chtěl chatu opustit, by se v záři plamenů stal snadným terčem.

Ti dva lumpové skutečně postupovali rafinovaně. Nenechali pasažéry dlouho v nejistotě ohledně svých záměrů.

„Teď všichni dobře poslouchejte,“ zvolal Higgins. „Vyjdete teď všichni ven. Po jednom, rozumíte, a jen když vás vyvoláme.“

Higgins udělal krátkou pauzu, načež s cynickým zachechtáním dodal: „Ach ano, ještě něco! Aby nikoho z vás nenapadla ta hloupost překvapit nás ukrytou zbraní, tak přirozeně ven vyjdete nazí!“

Ne, ti dva nemilosrdní zločinci nepřipustili sebemenší možnost neúspěchu. Byli všemi mastmi mazaní a znali všechny možné finty.

Přesto cestující nebyli ochotni položit dobrovolně hlavu na špalek. Již překonali první šok a objevily se mezi nimi zárodky odporu.

„Houby uděláme,“ odsekl Greg Kershaw do tmy ve srubu. „Když nevyjdeme ven, tak nám nic neudělají. Jen ať přijdou. Však je přivítáme, jak se patří.“

Pak svým druhům v nouzi svěřil, že má v ruce derringer a že je rozhodnut za jakýchkoli okolností bránit svůj majetek. Sarah-Ann jeho odhodlaná slova imponovala. Dosud v něm viděla jen velkohubého mluvku. Vypadalo to však, že mu křivdila.

Také ostatním se jeho slova zamlouvala. Obchodník s dobytkem nebyl jediný, kdo měl u sebe zbraň. Také několik dalších mužů u sebe mělo revolvery nebo kapesní pistole.

„Jo, jen ať přijdou,“ řekl jeden z nich. „Až otevřou dveře, tak budou osvětlení ohněm. A potom…“

Znovu se ozval Higgins.

„O.K., lidi, začněme. Tlusťochu, ty půjdeš první. Vysvleč se a pojď ven!“

Tím tlusťochem pochopitelně myslel Kershawa. Obchodník však nemluvil do větru. Ani nepomyslel na to, že by banditům vyšel vstříc.

„No, bude to?“ vyhrožoval Higgins.

„Jdi k čertu, bastarde!“ zvolal Kershaw.

„Ach,“ prohodil zločinec, „takže vy nechcete jít ven. Chcete si hrát na hrdiny. Hm, uvidíme, jak budete rychlí, až vám trochu zatopíme.“

Cestující nejdřív nepochopili, co tou výhrůžkou bandita myslel. Brzy to však zjistili, když cosi ucítili.

Kouř…

A tento palčivý kouř nepocházel z ohně, který desperáti rozdělali pár yardů přede dveřmi. Přicházel z bezprostřední blízkosti.

Ano, ta pravda byla strašná.

Higgins a ten vousáč podpálili srub!

Sarah-Ann věděla, jaké to je, když hoří dům. Za války to viděla na vlastní oči ve své vlasti, v Alabamě. Měla co dělat, aby nezačala panikařit.

Také ostatní to poznání vyděsilo. Uhořet zaživa - co může být hroznějšího?

Zatím ještě nebylo vidět plameny. Trámy a desky srubu byly pevné a oheň potřeboval nějaký čas, než jimi prohořel. Zdálo se jim však, že slyší praskání plamenů. Vypadalo to, že bandité požáru pomohli petrolejem.

„No, co říkáte teď?“ posměšně zvolal Higgins. „Jestli se chcete upéct, je to vaše věc. Ale jestli si to chcete rozmyslet, tak byste to měli udělat zatraceně rychle. Zatím můžeme oheň uhasit. Ale za pár minut…“

Ve srubu propukla panika.

„Vzdejme se,“ navrhl kdosi. „Kvůli těm pár dolarům - k čertu s nimi, já nechci uhořet!“

Greg Kershaw o tom nechtěl ani slyšet.

„Pár dolarům?“ opakoval ta slova. „Já chci v Dodge City koupit dobytek. A na to potřebuju hotové peníze, spoustu peněz. Mám u sebe patnáct tisíc dolarů. Vy si vážně myslíte, že se jich tak jednoduše vzdám?“

Druhý muž se zasmál. Ten smích se však až příliš podobal pláči.

„Co chcete dělat s těmi zatracenými dolary, když tu shoříte na uhel? Já si myslím, že život je přednější než peníze.“

„A kdo vám zaručí, že se z toho dostanete, když těm lumpům dáte své peníze? Já takové znám! Jsou nemilosrdní a nemají svědomí. Mrtví nemluví a nesvědčí. To neznáte?“

„Well, já nevím…“

„Ale já ano!“ odhodlaně řekl obchodník. „Máme jenom jedinou šanci. Musíme se pokusit dostat se odtud. Všichni naráz musíme vyběhnout a střílet ze všeho, co máme po ruce. Má někdo nějaký lepší nápad?“

„Počkejte, Kershawe,“ řekl Hansona. „To si musíme důkladně promyslet.“

„Na to nemáme čas,“ namítl obchodník s dobytkem. „Než bychom si to promysleli, tak z nás bude popel. A proto - za mnou!“

Ne, Greg Kershaw skutečně nebyl jen velkohubý tlachal. Byl to muž, který měl odvahu. Aniž by čekal na souhlas ostatních, přiskočil ke dveřím a vyrazil je. Už stál v jejich rámu.

Většina ostatních ještě váhala. Pouze jeden muž a Sarah-Ann obchodníka spontánně následovali. Kershaw a ten druhý muž, o kterém Sarah-Ann věděla jen to, že se jmenuje Walker, stříleli za běhu ze svých zbraní. Jejich střely však nenalezly cil, neboť oba bandité se dobře ukryli. Oni sami byli naopak dobře viditelnými terči, neboť je ozařovaly plameny. A jelikož byli jen tři a ostatní se neodvážili jít s nimi, měli Higgins a jeho kumpán snadnou práci.

Jako první padl Greg Kershaw. Kulka ze zálohy ho srazila k zemi. Walker se, přikrčen jako puma, pokusil uniknout ze smrtonosného osvětleného kruhu, ale nepodařilo se mu to. Nedostal se ani tři yardy daleko.

Sarah-Ann neměla ani revolver ani kapesní pistoli. Udělala to jediné, co udělat mohla. Zastavila se a zvedla ruce.

„To je ono, baby,“ ozval se Higginsův hlas, kdesi zpoza dostavníku. „A teď pěkně jdi zpátky do srubu a počkej, až tě zavolám.“

Sarah-Ann se rezignovaně otočila. Muži ve srubu mezitím zase zavřeli dveře. Měli strach, že Higgins s vousáčem budou střílet dovnitř, i když se ve dveřích neukážou.

Část pravé postranní stěny již byla v plamenech. Požár se šířil. Ano, zatím ještě mohl být uhašen. Ale muselo by se to udělat rychle. Jinak bude pozdě.

Sarah-Ann otevřela dveře a vešla dovnitř.

„Zavři dveře!“ sykl na ni kdosi. „Jinak do nás budou pálit!“

Se sténáním zraněného obchodníka v uších Sarah-Ann zavřela dveře.

Zbabělci, pomyslela si, zatracení zbabělci! Kdyby vyběhli všichni…

„Už jste si to rozmysleli?“ vykřikl Higgins.

Odpověděl mu pojišťovací agent Ransom.

„Ano,“ zvolal. „Uděláme, co po nás chcete.“

Bandita se triumfálně zasmál.

+ + + + +

Oba desperáti přišli k pravé postranní stěně srubu a uhasili plameny. To, jestli to udělali dekami z dostavníku, nebo vodou, zajatci nevěděli. Nehrálo to pro ně žádnou roli. Teď měli úplně jiné problémy

„První vyjde ven,“ přikázal Higgins. „V rouše Adamově a se zvednutýma rukama.“

Nikdo z pasažérů se toho nemínil ujmout, až se nakonec rozhodl samotný Ransom. V temnotě srubu se svlékl. Ne zcela. Spodní prádlo si na sobě nechal v naději, že bandité to budou tolerovat.

A udělal ještě něco, s čím ti dva holomci nepočítali. Nechal své zlaté hodinky v kapse vesty a svůj pečetní prsten si stáhl z prstu a strčil jej do svlečených šatů. Potom si rozepnul peněženku, zalistoval v bankovkách a značné množství peněz si pak též ukryl do šatů. Pak otevřel dveře a vyšel se zvednutýma rukama ven, tak je chtěli bandité. Před ohněm se zastavil.

„Pojď sem!“ zvolal Higgins panovačným tónem. Ten hlas zněl odněkud zpoza dostavníku.

Ransom prošel kolem ohně, dorazil ke kočáru a obešel jej.

Za ním stál Higgins s revolverem v nervózně se chvějící ruce. Vousáče Ransom neviděl. Nepochyboval však o tom, že druhý bandita ho má na mušce. A chatu také.

„No tak, ukaž, cos mi přinesl pěkného,“ řekl Higgins posměšným tónem a lačně natáhl ruku.

Ransom mu podal svou peněženku. Bandita ji vzal a prohlédl ji. Po jeho tváři se v neklidné záři plamenů míhaly stíny. Pojišťovací agent zřetelně viděl, jak se v ní objevuje hněv.

„Ale, těch pár babek - a to má být všechno?“

„Nejsem bohatý,“ omlouval se Ransom. Stálo ho to hodně úsilí, aby svému hlasu dodal sebejistý, pevný tón.

Tak snadno se však Higgins ošálit nenechal.

„Lžeš, ksindle!“ zavrčel.

„Ale ne! Věřte mi, já…“

Dál se Ransom nedostal. Bandita ho bez rozmáchnutí udeřil pravačkou do břicha. Ransom se zkroutil bolestí. Ochromila ho děsivá bolest. Do očí mu vhrkly slzy. Chtělo se mu zvracet.

„Takže, kde to máš? Nechals to ve srubu, co?“

Ransom zatnul zuby. Věděl, že jestli teď změkne, je všechno ztraceno.

„Opravdu,“ zasténal, „já jsem…“

Bandita ho chytil za levou ruku. „Kde je prsten?“ vyštěkl.

„Prsten?“ předstíral Ransom úžas.

Nic mu to nepomohlo. Higgins pustil jeho ruku a v následujícím okamžiku ho udeřil pažbou koltu do hlavy.

„Máš mě za idiota?“ řekl Higgins takřka klidným hlasem.

Ransom málem omdlel bolestí. Měl opuchlé rty a v ústech cítil krev. Vyplivl krev a několik zubů, které mu Higgins vyrazil.

„Tak, přítelíčku,“ poznamenal bandita, „teď půjdeš zpátky do srubu a vezmeš všechno, cos tam nechal. A jestli se nás znovu pokusíš podvést, tak budeš litovat, že ses vůbec narodil!“

Odpor pojišťovacího agenta byl zlomen. Přikulhal zpátky k chatě a vrávoravě vešel dovnitř. Otázky ostatních ani nevnímal. Sáhl po svém oblečení a vzal hodinky, pečetní prsten a zbylé peníze. Potom to všechno přinesl čekajícímu Higginsovi. Se svěšenýma rukama tam stál a hleděl do země.

„No, proč to nemohlo být rovnou?“ ušklíbl se bandita a ukázal na dostavník. „Můžeš si nastoupit dovnitř.“

Ransom vlezl do dostavníku a rezignovaně se posadil.

„Další,“ zvolal Higgins.

+ + + + +

Cestující po jednom vycházeli ze srubu a odevzdávali Higginsovi své cennosti. Všichni potom byli zavřeni do dostavníku. Utéct odtud pro ně bylo nemožné. Dvířka odvrácená od ohně totiž byla zamknuta zvenčí.

Nejenom Ransom přišel na tu zdánlivě mazanou myšlenku nechat peníze a ostatní cennosti v chatě. Také několik dalších mužů se pokusilo bandity přelstít. Ale Higgins jakoby měl šestý smysl. Vždycky poznal, když ho někdo chtěl podvést. A nelítostnou brutalitou potom takového chytráka přinutil, aby mu vydal všechno, co má.

Takže všichni cestující byli zamknuti do dostavníku. Jen Sarah-Ann ještě zůstávala ve srubu. Tu si bandité nechali na konec.

„O.K., baby, a teď ty,“ vyzval ji Higgins.

Sarah-Ann vyšla ven s hrdě zvednutou hlavou. Byla oblečená. Ani ve snu by ji nenapadlo na požadavek banditů přistoupit. Něco takového bylo pod její úroveň. Raději by se nechala zastřelit než ponížit. Měla svou hrdost a dva prašiví zabijáci ji jí nemohli vzít.

Oba desperáti nyní vyšli ze svých úkrytů. Nemuseli se už obávat, že proti nim někdo něco podnikne. Muži zamknutí v dostavníku k tomu neměli příležitost.

Higins jí vyšel naproti. Revolver držel v ruce ležérně, takřka jako hráč.

„Hej, děvče, neříkal jsem, že se všichni máte vysvléct?“ Sarah-Ann mu plivla pod nohy.

Banditova tvář se zkřivila hněvem. Zprvu to vypadalo, že ji uhodí, ale pak se jen usmál.

„Well, děvče, na každého jednou dojde, co?“

Sarah-Ann přemýšlela nad smyslem těchto slov. Zamrazilo ji. Tušila, že ti dva s ní mají ještě něco v úmyslu. A bylo jisté, že to nebude nic dobrého.

Higgins jí sebral její malou cestovní tašku, v níž měla schované peníze, a spokojeně zavrčel. Bylo to víc, než čekal. Zase ji zavřel a hodil ji svému kumpánovi. Potom přišel ke srubu a zmizel vevnitř.

Nebylo těžké uhádnout, co tam dělá. Chtěl se pochopitelně podívat, jestli tam někdo z pasažérů přece jen ještě něco nenechal.

Sarah-Ann nyní chtěla nastoupit do dostavníku tak jako ostatní. Vousáč jí v tom ovšem zabránil. Ukázal jí, že má zůstat u ohně, kde ji mohl mít na očích.

Po několika minutách se Higgins zase vrátil. Usmíval se. Pravděpodobně tam ještě něco našel.

Zastavil se před dostavníkem a zvolal: „Zase se můžete obléct, přátelé! Jeden po druhém. Dělejte!“

Z kočáru vylézali ponížení a oloupení muži. Zlomeně kráčeli ke srubu jako bojovníci po prohrané bitvě. Neoblečení vypadali smutně a směšně zároveň.

Higgins dva z nich zastavil a hlavní revolveru ukázal na oba muže, které zastřelili.

„Vezměte si je s sebou,“ přikázal jim. A cynicky dodal: „Už v bibli přece stojí, že člověk má mít lásku k bližnímu svému.“

Ti dva se nejprve postarali o Walkera.

„Je mrtvý,“ poznamenal jeden z nich pohnutým hlasem.

Higgins nehnul ani brvou. „To je jedno,“ lakonicky prohodil. „I tak ho vezměte. Můžete za něho přece držet čestnou stráž.“

Jeho krutost Sarah-Ann otřásla. Pomalu začala chápat, jak drsná je tato země. Byla stejně brutální jako válka mezi Severem a Jihem, která už byla nějakou dobu minulostí. Možná, pomyslela si, jsem v této divoké a nelítostné zemi neměla cestovat sama.

Oba muži odnesli mrtvého do srubu. Pak se vrátili, aby prohlédli Kershawa.

Obchodník s dobytkem ještě žil, ale bezvládně tam ležel. Už přestal sténat. Zcela očividně byl blíž smrti než životu. Jeho druhové v neštěstí ho odnesli do srubu.

Sarah-Ann také chtěla za ostatními, ale to bandité nedovolili.

„Stát, děvče,“ řekl Higgins. „Ti chudáci nejsou dobrou společností pro děvče, jako jsi ty. Ty zůstaneš u nás.“

Způsob, jakým to řekl, v ní vyvolal ty nejhorší obavy. Ona a ti dva krutí bandité - to byla jasná konstelace.

Nechtěla s nimi zůstat sama. Živě si dokázala představit, že smrt by byla milosrdnější než to, co ji s nimi čekalo.

Vyrazila a zoufale se snažila přiběhnout ke srubu.

Higgins vypálil.

Kulka se zavrtala do země těsně před ní a zvířila gejzír prachu.

Sarah-Ann přesto běžela dál.

Ještě pět kroků, ještě čtyři, tři…

Nedokázala to. Třeskla druhá rána a Sarah-Ann pocítila tvrdý náraz do pravé boty. Okamžitě se skácela do trávy. Nebyla zraněná. Kulka jí jen utrhla podrážku. Než se znovu dostala na nohy, byl již Higgins u ní.

Chytil ji za rameno a zvedl ji. Potom jí dal políček, tak silný, že jí zvrátil hlavu do zátylku.

„Nemám rád, když někdo nedělá to, co mu říkám,“ zavrčel.

Sarah-Ann bojovala jak kočka. Její snaha však byla marná. Proti banditově váze neměla žádnou zbraň. Musela rezignovat a nechat se Higginsem přivléct zpět k dostavníku. Nato ji desperát nacpal dovnitř.

Nebyl to ani tak strach, co pociťovala, když pohlédla na něho a na jeho bradatého kumpána. Ne, bylo to něco jiného: zhnusení.

+ + + + +

Tou dobou měl muž jménem Samuel Cooper v pět set mil vzdáleném Coloradu jiné starosti.

Měl velké plány. Chtěl se stát dobytkářským králem Colorada, ale zatím to ještě byla vzdálená meta.

Začátek však už zvládl. Samuel Cooper byl prvním Američanem, který přihnal stádo longhornů do jednoho z úrodných údolí ve stínu Skalistých hor, aby zde založil chov.

Zatím to ještě bylo jen malé stádo, ale rozrůstalo se, protože některé krávy se již otelily. Za několik let se to stádo bude moci rovnat mocným řekám dobytka na nedozírných pláních Texasu. To všechno si Samuel Cooper předsevzal. A všechno, co si dosud předsevzal, zatím vždy i splnil.

Začínal skromně. Jeho mužstvo sestávalo pouze z něho samého, ze dvou kovbojů, Little Joea a Pecose, a Cookieho, starého, vrásčitého kuchaře. A pak tu byl ještě Preston Hood, zkušený lovec a zvěd, který znal Colorado jak své boty. Hood pomáhal mužům z ranče Zlomený šíp v jejich snaze vybudovat dobytkářský ráj.

Všichni tvrdě pracovali, Samuel Cooper i jeho lidé. Již stály první stáje a také rančerův dům se rozrůstal. Byl již obyvatelný, ale ještě mělo chvíli trvat, než se z něj stane to, o čem Samuel Cooper snil.

To všechno však Cooperovi vyneslo závist.

Dobytek byl ve vzdáleném Coloradu cenným zbožím. Horníci, prospektoři, dobrodruzi i obchodníci, kteří chtěli žít z pokladů země, měli chuť na čerstvé maso. Nedívali se na dobytek Samuela Coopera jako na jádro chovu. Ne, ti se nezajímali o budoucnost, pro ně existovalo jen Teď. A chtěli hovězí. Muži ze Zlomeného šípu museli stádo všemi silami chránit před útoky nezvaných hostů. Tak vznikla trpká nepřátelství.

Cooperovým největším nepřítelem byl jistý Stuart Ashby. Ashby vládl v Leadville, malém a divokém hornickém městečku na jih od ranče Zlomený šíp. Ano vládl, to je výstižný výraz.

Ashbymu se s pomocí několika drsných hochů povedlo podrobit si Leadville. Měl prsty ve všech místních podnicích. Bez něho se ve městě nic neudálo. Jen Samuel Cooper se zatím odvážil mu postavit. Nebyl ochoten přenechat nekorunovanému králi Leadville své stádo. Ponížil ho a Ashby na toto ponížení, na tuto porážku nikdy nezapomněl.

Mezi Stuartem Ashbym a Samuelem Cooperem zuřila válka.

A boss ranče Zlomený šíp byl rozhodnut tuto válku vyhrát.

+ + + + +

Samuel Cooper se nebál žádné práce. Věděl, že člověk, který chce něco dokázat, pro to musí něco udělat. I ty drobné, podřadné práce, z nichž se skládá největší část života.

Nyní Samuel Cooper natíral rámy oken ochrannou barvou. Jako všechno dělal i toto poctivě a precizně.

Jenže pak byl vyrušen.

Na ranči se objevil Little Joe, malý, křivonohý kovboj.

„Šéfe, šéfe,“ rozrušeně volal, „máme návštěvu!“

Samuel Cooper klidně strčil štětec do kastlíku s barvou a otočil se na svého kovboje.

„Návštěvu?“

„Návštěvu z Leadville,“ hlesl ten malý chlapík, jehož skutečná velikost se projevovala teprve v sedle.

Samuel Cooper v Leadville neměl žádné přátele. Bylo to Ashbyho město. A proto ani nepočítal s tím, že tato návštěva bude přátelská.

„Kdo?“ otázal se.

„Roddy Pickett!“

Samuel Cooper to tušil. Roddy Pickett byl Ashbyho pravou rukou, byl to člověk nebezpečný jako chřestýš. Preston Hood mu ovšem vylomil jeho jedové zuby, když mu dvěma kulkami z pušky rozdrtil obě ramena.

Přesto ta zpráva Samuela Coopera okamžitě zalarmovala. Odstavil kastlík s barvou a seskočil ze žebříku. Bleskově si připnul revolverový opasek, který předtím nechal viset na nejspodnější příčce žebříku.

„Kde jsou ti parchanti teď?“ vyzvídal.

Kovbojova odpověď ho překvapila.

„Je to jenom on,“ odvětil Little Joe. „Jen Roddy Pickett.“

„Sám?“

„Sám! Hej, šéfe, rozumíte tomu? Ten chlápek je mrzák. Kde vzal tu drzost přijet k nám?“

Samuel Cooper na tuto otázku neznal odpověď. Doufal však, že ji brzy nalezne. Ještě jednou se Little Joea zeptal, kde je Pickett.

„Asi půl míle odtud,“ opáčil Little Joe. „Za chvíli tu musí být.“

Samuel Cooper si uvědomil, že jeho budoucí dobytkářské impérium stojí na hliněných nohách. Údolí bylo rozlehlé, velmi rozlehlé. A mělo mnoho přístupových cest. V dohledné době nebylo možné je uspokojivým způsobem zablokovat. Musel se naučit žít s myšlenkou, že ranči bude neustále hrozit nebezpečí.

Krátce nato přijel Roddy Pickett. Ashbyho muž byl opravdu sám. V sedle se dokázal udržet jen s největší námahou, čemuž se nedalo divit. Zranění ramen vzala sílu pažím. Z někdejšího pistolníka se stal bezmocný mrzák, který už zřejmě nikdy nebude moci vzít do ruky kolt. Samuel Cooper ho nelitoval. Lumpa jako Roddyho Picketta mohla lidská společnost tolerovat jenom tehdy, když byl zneškodněn.

Stihlý muž s pichlavýma, vodnatýma očima zastavil svého koně stiskem stehen těsně před Cooperem.

Bez pozdravu šel hned k řeči. „Chci s vámi mluvit, Coopere.“

Samuel Cooper přikývl. „Právě to děláte. Takže k věci.“

„Pan Ashby si to rozmyslel,“ řekl bývalý pistolník. „Dospěl k přesvědčení, že chov dobytka by tomuto kraji jen pomohl.“

„Jak hezké,“ odsekl Samuel Cooper. Tušil, co nyní přijde.

„Pan Ashby si rozmyslel ještě něco,“ dodal Pickett. „Ta první nabídka, kterou vám dal, asi nebyla úplně férová. Je ochoten vám nabídnout něco nového.“

Samuel Cooper se šelmovsky pousmál. Ashbyho první nabídka vycházela z toho, že král Leadville převezme jeho stádo bez protihodnoty. Druhá nabídka určitě nebude o moc lepší.

Roddy Pickett mu přesto připravil malé překvapení.

„Pan Ashby je ochoten za vaše stádo a za tyto budovy zaplatit třicet tisíc dolarů,“ řekl Cooperovi.

Třicet tisíc dolarů!

To je hezká suma, která se dokonce možná rovnala skutečné ceně Zlomeného šípu. Samuel Cooper byl udiven tím, že Ashby najednou jednal seriózně. Nevěřil však samozřejmě tomu, že to ten muž z Leadville myslí vážně. A i kdyby…

„Sto tisíc dolarů…“ řekl Cooper.

Roddy Pickett si odkašlal. „Nepřehánějte to, chlape! Za sto tisíc dolarů…“

„…bych Zlomený ranč neprodal,“ poznamenal Cooper. „Nikomu! A co se vašeho pana Ashbyho týče - neprodal bych mu ho, ani kdyby mi nabízel milion.“

Little Joe, který se zašklebil, když jeho boss hovořil o stu tisíci dolarů, se opět začal usmívat.

„Správně, šéfe,“ prohodil. „Chlápci jako Ashby by od nás za milion nedostali ani kravský ocas.“

Roddy Pickett sevřel své už beztak úzké rty.

„Vaše poslední slovo, Coopere?“

„Moje poslední slovo!“

„Pak toho budete litovat!“ zavrčel Pickett.

Samuel Cooper se chladně usmál. „Radil bych vám se na mém ranči zdržet výhrůžek, příteli.“

Roddy Pickett věděl, že by neměl šanci. Prudce obrátil svého koně na zadních a odjel.

Samuel Cooper na něho nějakou dobu hleděl. Bylo mu ovšem jasné, že se vrátí. A když ne on, tak jiní Ashbyho lidé.

„Nenecháme se pokořit, co, šéfe?“ pokusil se mu Little Joe dodat odvahu.

Cooperovy tvrdé rty změkly.

„Ne, Little Joe,“ řekl, „určitě se nenecháme pokořit.“

Jen málokdy ve svém životě něco myslel tak vážně.

+ + + + +

Stuart Ashby chodil po své kanceláři sem a tam jako neklidné zvíře v kleci. Svou mohutnou postavou a zrzavou hřívou připomínal lva. A hlasem také.

„Takže ten chlápek odmítl prodat ten svůj longhornský cirkus i za třicet tisíc babek!“ roztrpčeně vyhrkl.

Roddy Pickett přisvědčil: „Ani za milion, řekl. „Kvůli vám!“

Ashby se prudce zastavil.

„To vážně řekl?“ vyštěkl.

„Ano, to řekl.“

Stuart Ashby zaklel, vybuchl a praštil pěstí do stolu, takže se mu převrhl kalamář s inkoustem a modrá tekutina zalila desku stolu i s papíry ležícími na ní.

To ho rozzuřilo ještě víc.

„Tak to dál nepůjde!“ zařval hysterickým hlasem. „Ten chlap mě dráždí! V Leadville už se mi tajně smějí. Lidi přede mnou ztratí respekt. A proč? Jen kvůli tomu Samuelu Cooperovi! Ten chlap musí pryč, jinak to v Leadville můžu zabalit! Ostatní by se k jeho rebelii přidali a potom…“ Ashby zkousl čelisti, jakoby jimi chtěl něco rozdrtit.

„Jak to vypadá v údolí?“ zeptal se pak Picketta. „Soustředěný útok našich lidí…“

„Dostat se do údolí není těžké,“ odvětil bývalý pistolník. „Ale samotné budovy ranče…“ Zašklebil se a dodal: „Jsou zatraceně festovní. A kolem je volné prostranství. Můžeme mít štěstí. Ale může to dopadnout i pěknou katastrofou. Hlavně když při tom bude ten chlápek, co mě zmrzačil.“

„To si nemůžeme dovolit, sakra! V Leadville by se mi smáli. A smích může být smrtonosnější než kulka. Už jednou jsme se zesměšnili, když Cooper a jeho přátelé řádili tady, v mé vlastní kanceláři. Kdyby se to stalo ještě jednou…“ Jeho slovní kanonádu pak ukončila jedovatá nadávka.

Roddy Pickett na ex vypil sklenici whisky.

„Neztrácejme nervy, šéfe,“ řekl klidným hlasem. „Víte, že jsem poslal dopis mému starému příteli Jimu Claytonovi. Jestli ho dostal a přijede, pak vše bude O.K. Jim Clayton je nejlepší střelec mezi Missouri a Kalifornií.“

„Ach,“ posměšně prohodil Ashby. „A já si vždycky myslel, že nejlepší střelec Západu jsi ty.“

Rozzuřený Pickett pohlédl na svou pravou ruku. Pohnul prsty a okamžitě pocítil palčivou bolest v rameni. Na okamžik se v jeho vodnatých očích objevila čirá nenávist a celý se rozechvěl. Teprve po velkém vnitřním boji se znovu ovládl.

„Já jsem byl dobrý střelec,“ řekl, „jeden z nejlepších! Ale Jim Clayton - proti němu jsem byl jen začátečník. Clayton je schopný ustřelit mouše křídlo za letu. Jestli si podá toho Coopera…“

„Cooper je rychlý,“ podotkl Ashby. „Ty a já to víme, Pickette.“

Pickett pohrdavě mávl rukou.

„Přiznávám, že Samuel Cooper je dobrý. Ale proti Jimu Claytonovi to je jen druhořadý chudák. Můžete mi věřit, šéfe. Jestli se Clayton postaví Cooperovi, tak máme vystaráno. A potom…“ Roddym Pickettem opět otřásla nenávist. „A potom ho nasadím na toho ksindla z hor. Nechci však, aby Hooda zastřelil, to ne. Pěkně ho rozstřílí na malé kousíčky. Pomalu, hodně pomalu. Začne rameny a potom…“

„Přestaň,“ zavrčel na něho Stuart Ashby. „Už nemůžu to lamentování o tvých ramenech ani slyšet. Radši mi řekni, jak velká je šance, že opravdu přijede.“

Pickett se přiměl ke klidu.

„Jsem pevně přesvědčen o tom, že Clayton se v Leadville objeví v nejbližší době,“ řekl.

+ + + + +

Dostavník byl opět na cestě.

Oba bandité seděli na kozlíku, Sarah-Ann vevnitř. Kdyby mohla, vyrazila by dveře a vyskočila ven. Jenže tato možnost neexistovala. Higgins se o to postaral, svázal jí ruce za zády a připoutal ji tak k lavici, že se sotva mohla pohnout.

Hodiny ubíhaly.

Na vzdáleném obzoru se začínalo červenat.

Svítalo.

Kolem se míhala prérie. Oba bandité měli naspěch. Chtěli co nejdříve pryč z místa činu. Tedy zločinu. Hnali koně a neustále práskali bičem. Byli brutální ke zvířatům i k lidem.

Sarah-Ann nevěděla, kam jeli. Zcela ztratila orientaci. Navíc tu krajinu neznala. Měla pocit, že se vůbec nemění, že jezdí pořád dokola. Tráva, občas pár keřů nebo stromů a hlavně prach, který byl zvířen dostavníkem.

Nakonec bandité zastavili.

Higgins slezl dolů a odvázal ji z lavice. Provaz, kterým měla svázané ruce, jí však neuvolnil.

„Přestávka, baby,“ řekl. „Můžeš se trochu projít.“

Sarah-Ann mlčky vystoupila.

Dostavník stál v malé dolině. Tráva zde nebyla hnědá a vyschlá, ale svěže zelená. Rostlo zde i divoké indigo. Ze skupiny stromů se vzneslo hejno ptáků. Vedl tudy úzký potok, v němž ovšem tekla jen žlutohnědá břečka.

Sarah-Ann pochopila, proč zde odpočívají. Koně už totiž nemohli. Koupali se v potu a chvěly se jim slabiny. Higgins a vousáč je vypráhli a nechali je pást.

Také Sarah-Ann si nyní uvědomila, že má vyschlé hrdlo. Už dlouhé hodiny nic nepila. Poklekla ke kraji potoka, sklonila se a napila se. Voda byla teplá, ale přece jí chutnala lépe než nejdražší víno. Cítila, jak se jí vracejí síly.

Když se znovu narovnala a obrátila se, zjistila, že onen chlápek s černým vousem na ni hledí. Svlékal ji pohledem a v jeho očích se zračil divoký chtíč. Vyděsila se. Honem se

chtěla uklidit do dostavníku. Musela ovšem projít kolem něho. A on ji zastavil. Jelikož měla svázané ruce, nemohla se mu bránit.

„Pomalu, pomalu,“ zavrčel, „máš hlad?“

Sarah-Ann zavrtěla hlavou.

„Ach, musíš něco jíst. Jinak zvadneš. A…“ opět na ni vrhl svůj chtivý pohled, „…to by byla škoda.“

Higgins mezitím rozdělal malý ohýnek a nyní něco pekl. Vousáč tam přivedl Sarah-Ann.

O něco později byly fazole hotové. Bandité Sarah-Ann rozvázali pouta a přinutili ji, aby si vzala s nimi. Chtě nechtě se jim musela podvolit. Neměla hlad a fazole byly neuvěřitelně nechutné. A maso k nim nebylo lepší. Bylo tuhé jako kůže ze sedla a stejně tak bez chuti. Jen káva, kterou také uvařil Higgins, jí udělala dobře.

Oba muži však jedli s chutí. Zdálo se, že na takové flákoty jsou zvyklí. Mlaskali jako prasata. Sarah-Ann se z toho zvedal žaludek.

Vousáč hlasitě krkal a utíral si mastné prsty do své kožené vesty. Opět se díval na Sarah-Ann s oním lačným výrazem v očích.

Usmál se a řekl: „Víš, jak to chodí. Po jídle je nejlepší si zakouřit nebo…“

Sarah-Ann věděla, jak bude jeho monolog pokračovat.

Znenadání vyskočila a chtěla běžet pryč. Jenže chlápek byl rychlý, velmi rychlý. Jeho ruka vystřelila jako hlava útočící zmije. Chytil ji a prudce jí trhl. Ztratila rovnováhu a padla na tvář.

Vousáč na ni skočil a převalil ji na záda. Rozechvělá strachem k němu vzhlédla.

Zoufale se snažila vymanit z jeho sevření.

„Nebraň se,“ zavrčel na ni.

„Pusť,“ hlesla Sarah-Ann, „okamžitě…“

„Tak pustit tě mám?“ Vousáč se rozesmál. „To nemyslíš vážně, panenko. Proč si myslíš, že jsme tě vzali s sebou?“

Sarah-Ann zmobilizovala všechny své síly, aby se ho zbavila. Jenže byl silný jako medvěd. Položil jí koleno na rameno a přitiskl ji tak k zemi.

Sarah-Ann mu plivla do tváře.

To ho ještě víc rozzuřilo. Jeho zarostlá tvář zrudla vztekem. Hřbetem ruky jí udeřil do tváře.

„Já tě zkrotím, ty bestie!“ sykl.

Sarah-Ann nešťastně klouzala očima po okolí. Spatřila Higginse, který stál nad ní a všemu přihlížel. Věděla však, že by bylo marné ho prosit o pomoc. Higgins nebyl ani o chlup lepší než jeho kumpán. Škleb v jeho tváři svědčil o všem. Určitě by proti tomu vousáčovi nehnul ani prstem.

A ten byl nyní posedlý zlostí a vášní. Pravou rukou jako pařátem chytil její šaty pod krkem a prudce jimi trhl. Látka se rozpárala.

Sarah-Ann zasténala.

Zavřela oči a přála si, aby omdlela. Její přání se však nesplnilo. Při plném svědomí musela snášet vše, co jí ten lump činil.

A pak se všechno změnilo.

Sarah-Ann uslyšel mužský hlas, který nepatřil ani Higginsovi ani tomu ničemovi, který se ji chystal zneuctít.

„Tak dost!“ řekl ten hlas.

Onen muž to řekl zcela klidně, jakoby jen tak mimochodem. A přece v těch slovech zněla tvrdost a odhodlanost, která nesnesla kompromis.

Sarah-Ann opět otevřela oči - a uviděla muže, který se tak překvapivě objevil v jejím zorném poli.

Byl zhruba deset yardů daleko. Stál vedle dostavníku.

Vypadal lhostejně, jako nezúčastněný pozorovatel, který se o její neštěstí zajímá jen povrchně.

Nebyl příliš starý. Asi tak kolem třiceti, hádala Sarah-Ann. Ve tváři se mu zračila smělost. Jeho husté, tmavé vlasy byly lehce zvlněné. Vrásky kolem úst naznačovaly, že tento muž toho již hodně zažil a že ho jen tak něco nemohlo překvapit.

Ačkoli Sarah-Ann Západ neznala, okamžitě věděla, koho to před sebou má.

Pistolníka…

Vousáč i Higgins byli jeho nenadálým objevením se překvapeni stejně jako Sarah-Ann. Absolutně nechápali, jak tam mohl přijít tak tiše.

Higgins sebou trhl a prohnul se. Jeho ruka byla připravená sáhnout dolů a vytáhnout z pouzdra smrtící zbraň.

Také vousáč se probral z vášnivé posedlosti. Slezl ze Sarah-Ann, napolo se narovnal a číhavě pohlédl na cizince.

Sarah-Ann uviděla svou šanci. Chtěla se zvednout a zbavit se tíhy těla svého trýznitele, ale to se jí nepodařilo. Jeho koleno ji stále tisklo do trávy.

Cizinec pozoroval její marnou snahu. Svraštil čelo a řekl: „Ty máš v uších slámu, ksichte?“ řekl klidným hlasem. „Copak jsem neřekl, že máš přestat dámu obtěžovat?“

Vousáč vrhl krátký pohled na svého kumpána. Ten přikývl, aniž přitom změnil svůj napjatý postoj. Ve tváři se mu objevil potměšilý výraz.

„Zmiz,“ sykl. „Pakuj se, jinak…“

„Jinak?“ otázal se ten muž s nezměněnou ležérností v hlase.

„Toto!“ zařval Higgins.

Pak jeho pravačka sjela dolů a sevřela pažbu revolveru.

Bleskově jej tasil. Také vousáč to rychle učinil.

Jenže to ani jednomu z nic moc nepomohlo. Sarah-Ann ještě nikdy neviděla někoho tasit tak rychle jako onoho cizince.

Jakoby vybuchl. Jeho ležérnost se v jednom zlomku vteřiny změnila v akci. Jakoby nějakým kouzlem se mu náhle v dlani objevil kolt.

Z hlavně vyšlehl ohnivý jazyk - směrem na Higginse. Ten ještě ani nestačil vytáhnout svůj revolver napůl z pouzdra, když tu sebou trhl a zavrávoral dozadu. Ve tváři měl výraz nepředstavitelného údivu. S touto grimasou následně padl na kolena a skácel se na zem.

To však cizinec již dávno namířil a vypálil i na vousáče. Druhá rána následovala tak rychle po první, že oba výstřely se slily v jeden.

Vousáč neměl naprosto žádnou šanci. Nedostal se ani k tomu, aby přiložil prst na spoušť. Kulka cizince zasáhla do prsou a ukončila jeho zlotřilý život.

Jeho tělo se svalilo na Sarah-Ann.

Cizinec k ní hned přišel a pomohl jí osvobodit se zpod něho.

S úsměvem se zeptal: „Jak se daří, slečno?“

+ + + + +

„Nevím, jak vám mám poděkovat, pane…“

„Clayton,“ odpověděl cizinec. „Jim Clayton.“

Sarah-Ann přikývla. „Ještě jednou, pane Claytone, jsem vám zavázána. Ti dva zločinci mě chtěli…“

„Zapomeňte na to,“ podotkl. „Už je po všem. Prostě na to nemyslete.“

To bylo bezesporu dobrá rada. Sarah-Ann přesto věděla, že to bude těžké. Všechno ještě měla před očima. Ty hrozné vzpomínky ji budou trápit ještě dlouhou dobu.

Uvědomila si, že jí z roztrhaných šatů vylézají ňadra. Bylo z nich vidět víc, než se v přítomnosti cizince slušelo. Jim Clayton se samozřejmě snažil chovat se kavalírsky, ale přece jen to byl muž. A odtrhnout z ní oči pro něho bylo těžké.

Ačkoli neměla důvod stydět se za své tělo, chytila se za cáry šatů a přetáhla je přes hruď.

Jim Clayton se usmál, ale nijak její snahu nekomentoval.

„Pojďte, slečno,“ řekl, „vezmeme těm holomkům všechno, co jim nepatřilo.“

Obrátil se a sklonil se k vousáčovi, který ležel zkroucen v trávě. Prohledal mu kapsy a vytáhl odtud svazek bankovek stejně tak jako jiné cennosti, které uloupili cestujícím.

Sarah-Ann ho nedokázala napodobit. Přistoupila k mrtvému Higginsovi, ale pouze na něho mlčky pohlédla. Věděla, že to, co dělá Jim Clayton, nemá nic společného se zálibou v morbidnosti. Přesto měla instinktivní ostych z toho, aby se dotkla mrtvého a vzala mu jeho krví potřísněnou kořist.

Jim Clayton tomu rozuměl.

„Jen klid,“ řekl. „To není pro každého….“

Pak se o Higginse postaral sám.

„Víte, kdo jsou ti dva muži?“ zeptal se Sarah-Ann, když se zvedl.

„Bandité,“ odvětila, „zabijáci. Jejich jména…“ Pokrčila rameny. „Nehraje žádnou roli, jak se jmenují. Takových je hodně. Jak to - myslím, jak jste vy tady…“

„Jak to, že jsem vás tu našel?“

„Ano.“

„Och,“ usmál se Clayton, „to je velmi snadné. Náhodou jsem projížděl St.James. Tam jsem uslyšel, že skupina cestujících z vlaku odjela nějakým podezřelým dostavníkem pryč. Nu, krajina byla vyschlá a dostavník za sebou zanechával kolej. Narazil jsem na ten srub a zjistil, jak se věci mají. Bylo těžké ty stopy sledovat dál i v noci, ale jak vidíte - dostal jsem se sem právě včas.“

„Ano, to určitě,“ řekla Sarah-Ann.

Chvíli na Jima Claytona mlčky hleděla, načež se zeptala: „Proč jste se o to staral? Chci říct, že to koneckonců nebyla vaše věc, že se pár lehkověrných dostalo do neštěstí. Jste marshal, ranger nebo něco podobného?“

„Já a marshal?“ Jakoby mu úsměv na rtech zamrzl. „Ne, já určitě nejsem žádný marshal.“

„Ale proč jste se o to staral? Ty lidi z vlaku jste přece neznal. A mě také ne.“

Jim Clayton se opět usmál.

„Teď už znám vás,“ řekl. „A to přece je dost velký důvod, ne?“

Sarah-Ann nevěděla, co má na to odpovědět. Zjistila pouze, že uhýbá jejím otázkám. Jak se zdálo, hovořil o sobě jen nerad, jakoby se bál přiznat něco, do čeho nikomu nic není. Tušila, že v jeho pohledu, jinak tak sympatickém, je cosi uzavřeného až nepřístupného. Působil na ni jako silueta ve tmě - viděla sice jeho obrysy, ale nic víc. Ano, tohoto muže bylo velmi těžké posuzovat. Na jednu stranu se k němu instinktivně cítila přitahovaná, na stranu druhou ji však zároveň čímsi odpuzoval.

Zaplašila takové úvahy. Jak jen byly pošetilé! Přitahovaná - odpuzovaná! Ten muž byl pro ni cizinec. Zachránil jí čest a možná i život. Jen to bylo důležité. Vše ostatní bylo zcela podružné.

Jim Clayton zapřáhl šest koní do kočáru. Když byl dostavník připraven, otevřel dveře a s graciézností mexického caballera řekl: „Madam, kdybyste nastoupila…“

Ironický úsměv vymazal patos toho gesta. Sarah-Ann vlezla dovnitř…

+ + + + +

Zpáteční cesta ke srubu zabrala dvakrát tolik času jako cesta tam. Jim Clayton, který držel v rukou opratě, věděl, že musí vyčerpané koně šetřit.

Jeho vlastní jízdní kůň, kterého při své záchranné akci nechal nad dolinkou, klusal přivázaný na dlouhé uzdě za dostavníkem.

Sarah-Ann původně seděla vevnitř, ale po chvíli si vystoupila a vylezla nahoru za Jimem.

Proč to udělala? Sama nevěděla. Nejprve si namlouvala, že vedle něho sedí jen proto, že se vevnitř sama nudí. Kdyby však k sobě měla být poctivá, pak by musela přiznat, že to má i další důvody. Osoba jejího zachránce ji zajímala. A to nejenom proto, že ji osvobodil ze spárů těch dvou zločinců. Ne, chtěla o něm zjistit něco bližšího.

A Jim Clayton neměl vůbec nic proti tomu, aby mu na kozlíku dělala společnost.

K jejímu zklamání opět dokázal, jak je málomluvný, co se týče jeho osoby.

Ale to už v podstatě čekala.

„Co vám o sobě mám vyprávět, slečno Cooperová?“ podotkl. „Žiju. A snažím se zůstat naživu. Nemám, co bych o sobě dál řekl.“

„To nezní příliš vesele,“ poznamenala Sarah-Ann a povytáhla obočí.

„Život není příliš veselý. Sama jste to přece dnes poznala na vlastní kůži.“

„Ne všichni jsou takoví jako ti dva zločinci.“

„Ne, to ne,“ připustil. „Ale většina lidí je taková, že se k nim člověk v nejlepším případě obrátí zády.“

Krátce se zasmál a dodal: „Ovšem člověk by přitom měl dávat pozor, aby nekoupil kulku do zad.“

„Takže proto jste samotář? Osamělý vlk, jak se říká tady na Západě?“

„Myslíte?“

Sarah-Ann přikývla. „Ano, myslím, že ano.“

Jim Clayton pokrčil rameny. „Možná máte pravdu. Je to tím, že věřím pouze jedinému člověku: sobě!“

Kdyby to řekl někdo jiný, považovala by ho Sarah-Ann za velkohubého a nafoukaného. Z jeho úst to však znělo zcela přirozeně. Pevně věřil tomu, co říkal.

„Jak jste se stal takovým osamělým vlkem, pane Claytone?“

Opět pokrčil rameny. „Vždycky jsem býval takový,“ poznamenal s bezvýraznou tváří. „Už jako mladík. Můj otec byl budižkničemu a dobrodruh. Pořád byl opilý a mlátil mě a mé sourozence. A mlátil i mou matku a nadával jí do proklatých míšenců.“

„Míšenců?“ podivila se Sarah-Ann a tázavě na něho pohlédla.

„Mám v sobě čtvrtinu komančské krve. Copak to nevidíte, slečno Cooperová?“

Sarah-Ann si ho bez ostychu prohlédla . Ano, barva jeho pleti byla mírně do žluta. A také jeho oči prozrazovaly jistý indiánský vliv. Přesto by na to nepřišla, kdyby jí to neřekl.

„A proto…“

„Ve čtrnácti jsem utekl z domu. A od té doby se životem protloukám sám.“

„Se svým revolverem,“ řekla Sarah-Ann.

Ani to nedořekla a už toho litovala. Jim Clayton přivřel oči jako kočka na světle. Nyní bylo opravdu vidět, že mu v žilách koluje prudká krev hrdých prérijních indiánů.

„Omlouvám se,“ rychle podotkla Sarah-Ann. „Nechtěla jsem vás urazit!“

Opět se usmál.

„Mě tak snadno někdo neurazí,“ podotkl, ačkoli si Sarah-Ann byla jistá, že to není pravda. Její slova ho ranila, o tom nepochybovala.

„A kromě toho je to pravda,“ dodal Clayton. „Teď například jsem na cestě do Colorada, kde mám pomoci muži jménem Stuart Ashley vyřídit pár chlápků. Spokojena?“

„Omluvila jsem se,“ řekla Sarah-Ann. „Spokojen?“

Mlčky přikývl.

Nějakou dobu oba mlčeli. Pak promluvila Sarah-Ann.

„Je to ale náhoda,“ poznamenala.

„Co?“

„Že cestujete zrovna do Colorada.“

„Jak to?“

„No, já jsem totiž také na cestě do Colorada.“

Jim Clayton se zasmál. Znělo to skoro vesele.

„Tomu tedy říkám náhoda. Co kdybyste mi i vy řekla něco o sobě? Zatím o vás vím jen to, že se jmenujete Sarah-Ann Cooperová a že poměrně lehkomyslně cestujete na Západ, jehož nebezpečí asi vůbec neznáte.“

V tom mu Sarah-Ann musela dát za pravdu. Absolutně například neodhadla Higginse, do něhož vložila svou důvěru.

Začala mu tedy vyprávět o sobě. Vykládala mu o tom, že je dcerou bývalého majora jižanské armády Samuela „Stonewalla“ Coopera, který se po zničení své farmy v Alabamě usadil v Savage Valley v Coloradu a začal zde nový život jako chovatel dobytka. A řekla mu také, že prarodiče, u nichž dosud vyrůstala, zemřeli.

„A tak jsem se vydala na cestu za svým otcem,“ poznamenala nakonec.

Jim přikývl. „Kde leží to údolí, ve kterém váš otec vybudoval ten ranč?“

Sarah-Ann se na něho poněkud nejistě usmála. „Úplně přesně to nevím. Každopádně na úpatí Savage Mountains. Dopis, který mi otec poslal, byl v tomto ohledu dost neurčitý.“

Clayton na ni udiveně pohlédl. „Znamená to snad, že váš otec o vašem příjezdu vůbec neví?“

„Zatím ne,“ připustila Sarah-Ann.

Jim zavrtěl hlavou. „Vy jste se zbláznila,“ řekl. „Sama jste se z Alabamy vydala do Colorada. Jen tak, nazdařbůh. Tedy, musím říct…“

Sarah-Ann si nebyla jistá, jestli ji tím chtěl pochválit nebo naopak kritizovat.

+ + + + +

Jim Clayton vyzvedl ve srubu cestující z vlaku a odvezl je do Dodge City.

Ze St.James jich vyrazilo devět. Nyní jich bylo jen šest. Priceho a Walkera takřka ihned zabily kulky banditů a Kershaw, obchodník s dobytkem, podlehl střelnému zranění uplynulou noc. Všichni tři muži byli pohřbeni na kansaské prérii.

Byla již hluboká noc, když dostavník dorazil do proslulého dobytkářského městečka na Arkansas River. Dodge City spalo. Také nesčetné zábavní podniky byly zavřeny. Pouze na východě bylo trochu živo. Tam texasští kovbojové hlídali svá stáda dobytka, která čekala ve velkých překládačích ohradách na to, až budou odvezena po železnici na Východ.

Na Front Street, hlavní třídě Dodge City, panoval klid, když tam dorachotil jejich dostavník. Silná vrstva prachu tlumila lomoz kol a klapot kopyt šesti koní.

Již šest dlouhých hodin seděl Jim Clayton na kozlíku. Za posledních osmačtyřicet hodin toho moc nenaspal. Kručelo mu v žaludku. Musel napnout všechny své síly, aby se mu nezavřely oči a mohl tak nalézt marshalův dům.

Málem by jej minul. Teprve v posledním okamžiku spatřil jeho štít na domě vklíněném mezi dva saloony.

Clayton zastavil dostavník a seskočil z kozlíku. Pak přistoupil k pravým dvířkám kočáru a otevřel je.

„Všichni vstávat!“ zvolal. „Jsme tady.“

Musel křičet, protože cestující dřímali. Jeden dokonce hlasitě chrápal. Lidé se pomalu probírali.

„Co-co se děje?“

„Jsme tady,“ opakoval Clayton. „Zastavil jsem před úřadovnou marshala. Můžete tu muži zákona říct, co se stalo. Já se poroučím.“

Tato informace vyvolala mezi pasažéry protesty.

„Počkejte, pane, nemůžete přece tak jednoduše…“

Ransom, pojišťovací agent, vystoupil jako první. Po něm následovala Sarah-Ann Cooperová. Dívka přistoupila k němu.

„Vy chcete odejít, pane Claytone?“

Lítost, která zněla z jejích slov, Claytona ranila. V jejím nádherném, tak jasném obličeji orámovaném černými, načesanými vlasy se zračilo zklamání. Ve svých velkých, tmavě modrých očích měla výčitku.

Odkašlal si a přikývl. „Myslím, že to tak bude lepší.“

„Proč?“

Jim se trpce usmál. „Lidé jako já nejsou u mužů zákona příliš oblíbení. Proto bych byl radši, kdyby…“

Ransom to také slyšel. Řekl: „To vůbec nepřichází v úvahu, pane Claytone. To bych chtěl vidět toho marshala, kterému by se nelíbil muž, jako jste vy. To, co jste pro nás udělal - jste hrdina! Zasloužíte si odměnu. Je snad někdo jiného mínění?“

Pojišťovací agent pohlédl na všechny přítomné.

Všichni přikyvovali.

„Nu,“ spokojeně zabručel. Přišel na dřevěnou verandu marshalovy úřadovny a zabušil na dveře.

Jim Clayton váhal. Věděl, že by pro něho bylo lepší, kdyby se vyšvihl na koně a odjel pryč. Jenže pak zase spatřil ty velké oči Sarah-Ann, oči, které byly tak modré a hluboké jako horská jezera ve Skalistých horách. A tak zůstal stát.

V marshalově úřadovně panovalo ticho. Za dřevěnými okenicemi bliklo světlo. Kdosi zavrčel, co to má být.

„Přepadení, vražda!“ zvolal pojišťovací agent.

O chvíli později se dveře otevřely. Stáli v nich dva muži. Bylo na nich vidět, že se museli obléct v chvatu. Jednomu ještě trčela košile z kalhot. Kolem pasů však měli revolverové opasky a na hrudích se jim leskly hvězdy marshala a zástupce marshala. Oba drželi v rukou kolty.

„Přepadení? Co? Kde?“

Šli hned k věci, byli to muži činu, kteří neradi chodili dlouho kolem horké kaše. Museli to být muži činu, protože měli na starosti divoké Dodge City, v němž byly odhodlanost a rychlost základními podmínkami pro ochránce zákona, pokud chtěli přežít.

Jim Clayton se držel vzadu. To, že marshalové měli v rukou revolvery, se mu vůbec nelíbilo.

Ransom jim povyprávěl, co se stalo. Napjatě a pozorně naslouchali.

Když pochopili, že se ty zločiny neodehrály ve městě, zase své zbraně schovali.

Jim si oddechl. Muži zákona na něho několikrát letmo pohlédli, aniž by však nějak dali najevo nepřátelství.

Potom marshal vykročil přímo k němu.

„Takže vy jste ten muž, který ty dva bandity…“

Dál se nedostal, protože se mu náhle rozšířily zorničky a bleskově sáhl po revolveru.

Jim se však nenechal překvapit. Předešel marshala a chytil ho za ruku dřív, než se ten mohl vůbec dotknout své zbraně.

„Pozor, Zebe!“ zvolal marshal. „Ten chlap má na svědomí George Blancharda.“

Zástupce byl velmi rychlý. Hned, jak uslyšel varování svého nadřízeného, jednal. Napůl zakryt jedním cestujícím tasil kolt a namířil jej na Jima.

„Ruce vzhůru, Claytone!

Ten ještě stále držel marshala za ruku. Potom do něho strčil tak prudce, že marshal vrazil do svého zástupce a před ním stojícího cestujícího. Všichni tři muži se svalili na zem.

Jim k nim přiskočil panteřím skokem.

Marshal spadl tak nešťastně, že se zátylkem udeřil o hranu podlahy verandy a ztratil vědomí. Byl vyřazen z boje.

Zástupce byl naopak plně akceschopný. Energicky ze sebe odvalil pasažéra, který na něm ležel, a zvedl revolver.

Jim Clayton ho pravou nohou kopl do předloktí. Zástupce nedokázal udržet kolt a ten letěl obloukem pryč, aby pak zarachotil na dřevěné podlaze verandy.

V tom Jim Clayton vytáhl svůj vlastní revolver a zachmuřeně pohlédl na muže zákona.

Mířil na něho.

Ve svitu vycházejícím zevnitř bylo vidět, že zástupce má zkřivenou tvář.

„O.K., zabijáku,“ nenávistně vyštěkl, „vyhráls. Oddělej mě. O jeden zářez více nebo méně, na tom už přece nezáleží.“

Jim Clayton si byl vědom toho, že jsou na něho upřeny zraky všech přítomných. Sarah-Ann, Ransoma i ostatních mužů z kočáru. Ti všichni tam nyní stáli jako zkamenělí. Nikdo z nich neřekl ani slovo. Zachytil dívčin pohled. Výraz jejích očí ho zasáhl jako rána nožem.

„No, zabijáku, na co ještě čekáš?“ zavrčel zástupce. „Dělej!“

Zástupce se opíral o lokty. Věděl, že v takovéto konstelaci nemá šanci, ale v jeho tváři nebyla ani stopa strachu. Byl připraven zemřít jako muž.

Jim se bleskově sklonil a pažbou koltu ho udeřil do hlavy. Muž zasténal a bezvládně klesl na prkna podlahy.

Jim se otočil a pohlédl na lidi, které zachránil. Stále mlčeli. Clayton hledal pohledem dívku, ale ta sklopila zrak.

Unaveně se usmál.

„Říkal jsem vám přece, že by pro mě bylo lepší zmizet,“ zamumlal. Potom šel ke svému koni, odvázal uzdu, jíž byl připoután k dostavníku, vyšvihl se do sedla a odjel.

Pohltila ho temnota Dodge City.

+ + + + +

Jako první se probral marshal. Vrávoravě vstal a ohmatal si zátylek. Když spatřil krev na prstech, zaklel.

Potom jeho pohled padl na jeho zástupce. Trhl sebou a zaklel: „Ten ksindl ho oddělal!“ Přivřenýma očima pohlédl na místní, kteří se tam mezitím shromáždili, a lidi z dostavníku. „A vy všichni jste jen tak stáli a…“

„Neoddělal ho,“ řekl Ransom. „A jestli k tomu můžu něco říct, tak to není ksindl!“

„Neoddělal?“

Marshal se sklonil k zástupci a stáhl mu víčko. K vlastnímu úžasu zjistil, že muž opravdu žije.

O pár okamžiků později se zástupce pohnul a poté i probral.

„Je ten bastard pryč?“ zněla jeho první otázka.

„Ano.“

Zástupce se postavil na nohy, podpírán svým nadřízeným.

„Musíme za ním,“ hlesl. „Ten chlápek mě srazil k zemi jako tele na porážce.“

„Buďte rád, že vás nezastřelil,“ podotkl pojišťovací agent.

Marshal na něho vrhl jedovatý pohled.

„Pronásledovat ho v noci nemá smysl,“ řekl pak svému zástupci. „Může se ukrýt kdekoli. Krom toho je nebezpečný a všemi mastmi mazaný.“

Sarah-Cooperová nyní přistoupila blíž a zeptala se: „Koho zabil?“

„Koho ne?“ kontroval marshal.

„Například mě ne,“ řekla Sarah-Ann. „A ty lidi…,“ ukázala na své spolucestující, „…také ne. Naopak, zachránil nás před dvěma odpornými vrahy.“

„Ano,“ prohodil marshal, „to tvrdíte vy. Upřímně řečeno mě to dost udivuje. Chlápci jako on…“

Tu se zarazil. Před jeho úřadovnou se srocovalo stále více lidí. Marshal jen vztekl mávl rukou.

„Běžte do postele, lidi,“ nadával. „Spali jste, když tu šlo do tuhého, tak můžete spát i teď.“

Místní stáli několik yardů od něho. Zdálo se, že marshal je ve městě respektovanou osobou.

„A vy,“ řekl k cestujícím, „pojďte se mnou do kanceláře. Musíme si vyjasnit pár věcí.“

Briskně se otočil a vešel dovnitř. Jeho zástupce a lidé z dostavníku šli za ním.

+ + + + +

Marshal provedl vyčerpávající výslech. Nyní s ním byl hotov.

„O.K.,“ řekl. „Máte zpátky svůj uloupený majetek. O ten bezprizorný kočár už se postaráme. I o rodiny těch mrtvých. Musíte být po tom všem unavení. Jestli nebudete vědět, kam jít, tak zaklepte na dveře hotelu Dodge House. Tam vás ubytují ještě i teď.“

Pasažéři odešli, zůstala jen Sarah-Ann.

„Slečno?“ zeptal se marshal. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Chtěla bych se vás na něco otázat, marshale.“

„Prosím.“

„Ten Jim Clayton,“ řekla. „Co jeto za člověka?“

Marshal si promnul nos a vrhl na ni pronikavý pohled.

„Omlouvám se, slečno - ale snad jste v něm nenalezla zalíbení?“

Sarah-Ann na to přímo neodpověděla. „Zachránil mi život,“ řekla. „A vy jste řekl, že to je zabiják. Já - já si to nedokážu dost dobře představit. Něco tady nehraje, rozumíte?“

Marshal luskl prsty. „Podej mi naši sbírku, Zebe,“ prohodil k zástupci.

Zástupce, který stál vedle marshalova psacího stolu, sáhl do jednoho regálu a vytáhl odtud tlustý svazek papírů. Marshal si jej vzal a začal v něm listovat.

Sarah-Ann rychle poznala, co je to za papíry.

Zatykače!

„Á, tady ho máme,“ řekl ochránce zákona po krátké chvilce.

Vytáhl ze svazku list papíru a podal jej dívce.

„Tady, podívejte se sama, slečno.“

Sarah-Ann pohlédla na podobiznu na zatykači. Ano, to byl on, Jim Clayton. Ten obrázek byl nejasný a fotograf ho vyfotil špatně. Přesto o tom nemohlo být pochyb. Byl to on.

Stálo tam: WANTED FOR MURDER

Její zachránce byl tedy hledán za vraždu muže jménem George Blanchard, marshala z Wichity v Kansasu.

Pomalu, skoro váhavě, položila zatykač na stůl.

„Pořád tomu nemohu uvěřit…“

„Věřte tomu, slečno,“ řekl marshal. „Můj kolega Blanchard není jediný, koho má ten holomek na svědomí. Tenhle Clayton je jeden z nejproslulejších ostrostřelců Západu. Má na kontě řadu obětí. Dá se mu dokázat nejedna vražda. Ale ta věc ve Wichitě…“ Bouchl pěstí do zatykače a dodal: „Tady to máme černé na bílém!“

Zástupce pak zatykače zase odnesl.

„Můžeme pro vás ještě něco udělat, slečno?“ zeptal se marshal. „Říkala jste, že vás ti lumpové napadli. Potřebujete lékaře?“

Sarah-Ann zavrtěla hlavou a zvedla se ze židle, na níž dosud seděla.

„Ne, děkuji,“ odvětila, „všechno je v pořádku.“

Ve skutečnosti však nic nebylo v pořádku. Už podruhé v krátkém čase se strašlivě zmýlila. Nejdřív považovala toho darebáka Higginse za slušného člověka. A teď Jim Clayton! Člověk, který zabil marshala. Vrah…

Mohla udělat jen jedno: rychle na něho zapomenout. Ale to se snadněji říká než dělá.

Se skloněnou hlavou opustila úřadovnu a odebrala se do hotelu Dodge House.

+ + + + +

Následujícího rána snídala v hotelu.

Musela se přemáhat, aby nemyslela na události uplynulého dne. Soustředila se na budoucnost. Musela dál. Nyní byla v Dodge City a do Savage Valley, údolí jejího otce, to bylo ještě daleko. Ležela před ní spousta těžkostí a problémů. Předsevzala si však, že je překoná. Toužila po okamžiku, kdy se vrhne do náruče svého otce, kdy mu bude moci zabořit obličej do hrudi. Myšlenka na to ji zahřála u srdce.

Když byla hotova se snídaní, šla do hotelové recepce. Stál v ní perfektně oblečený recepční, který svou vizáží jaksi nezapadal do tohoto drsného, průkopnického města. Pohlédl na ni s výrazem pravého anglického majordoma.

„Madam, přejete si něco?“

Sarah-Ann se musela v duchu usmát. Jeho výslovnost neměla s Anglií nic společného.

„Mám takový malý problém,“ řekla. „Chci do Colorada. Jak bych se tam dostala pokud možno nejbezpečněji a nejrychleji?“

Muž nevěřícně zvedl obočí.

„Do Colorada? Vy sama?“

Sarah-Ann přikývla.

„Jenže dráha vede jen do Garden City,“ řekl recepční. „Bude to ještě chvíli trvat, než dorazí až do Colorada.“

„Já vím,“ řekla Sarah-Ann. „Nemyslela jsem železnici, ale jiné cestovní možnosti. Západem přece putují osadnické karavany a ty táhnou právě přes Dodge City. Myslela jsem si, že bych se k některému z nich přidala.“

„Vy sama?“ opět se podivil ten muž.

„Ano!“

Sarah-Ann to řekla poněkud energicky. Jak se zdálo, zde byly ženy odsouzeny jen k vaření a šití. A možná ještě k tomu, aby se nechaly znásilňovat nelítostnými zločinci.

„Jo,“ řekl muž a poškrábal se zcela negentlemansky na bradě. „Touto dobou ve městě žádná karavana není. Opravdu nevím…“

Tu ho cosi napadlo.

„Počkejte,“ prohodil. „Jestli se nemýlím, tak v těchto dnech vyráží na západ setnina vojáků. Jako posila jedné z nových pevností.“

Vojáci?

V dívce se všechno vzepřelo proti tomu.

Vojáci!

To znamenalo yankeeové, modrokabátníci, muži, proti kterým bojoval její otec v občanské válce.

Sarah-Ann byla dcerou Jihu. Přirozeně, válka už skončila, ale hluboké rány se hojily těžce. A armáda Severu způsobila její rodině velmi hluboké rány.

Recepční poznal, že se zamyslela, ale odhadl její myšlenky špatně.

„To nebyl moc dobrý návrh, co?“ prohodil. „No ano, rozumím. Dívku uprostřed houfu mužů - a kromě toho si nemyslím, že by vás ti modrokabátníci opravdu vzali s sebou. Koneckonců jsou na válečné stezce.“

Sarah-Ann uvažovala. Chtěla a musela do Colorada. Za každou cenu. A zapomenout na minulost by měla. I co se týče armády Severu. Pod ochranou té setniny mohla ujet dost velkou část trasy, která ležela před ní.

Nějakou dobu ještě byla zahloubaná do svých úvah, aby potom řekla: „Kde bych se měla zeptat na to, jestli mě vezmou s sebou?“

„Vy opravdu chcete?“

„Za zeptání nic nedám.“

Recepční hotelu Dodge House pokrčil rameny a řekl jí, co potřebovala vědět.

+ + + + +

V jedné z obecních stájí Dodge City si Sarah-Ann vypůjčila koně, štíhlého pinta, který byl pro ni jako stvořený, načež se vydala k pevnosti Fort Dodge.

Pevnost stála jen několik mil od města. Brzy se objevila před ní.

Fort Dodge nebyla nedobytnou, imponující pevností zajištěnou silnými hradbami a palisádami. Zde v Kansasu nebyly rozmíšky s rudochy nikdy tak drsné jako v Texasu či v Novém Mexiku. Pevnost sloužila jako ochrana obchodní cesty vedoucí na západ. Sestávala z mnoha nejrůznějších budov, které na první pohled nepřipomínaly vojenskou základnu, ale velkou farmu.

Sarah-Ann přijela ke strážným.

„Chtěla bych mluvit s velitelem pevnosti,“ řekla ze sedla.

„V jaké záležitosti?“

„V soukromé.“

Oba ji pustili dovnitř. Projela kolem rozlehlé ohrady s koňmi a přijela na pravoúhlý cvičák.

Tou dobou na něm nikdo necvičil. Tu a tam viděla uniformované muže. Cítila, jak si ji obhlížejí.

Sarah-Ann se o ně nestarala. Vydala se k budově ozdobené vlajkou s pruhy a hvězdami. Její instinkt jí napovídal, že jde o budovu velitelství. Zastavila u ní a překonávajíc vrozený odpor k symbolům yankeeů se rozhlédla kolem sebe.

Přišel k ní mladý muž s nárameníky poručíka. Sarah-Ann musela připustit, že je jí sympatický. To ani nebylo tak těžké, neboť poručík byl příliš mladý na to, aby se za války účastnil zločinů svých krajanů.

„Madam?“

Sarah-Ann řekla důstojníkovi totéž, co oběma strážným.

A opět měla úspěch. Poručík jí galantně pomohl ze sedla a přivedl ji ke stavbě s vlajkou. Její odhad byl správný. Šlo o velitelství.

O něco později již seděla naproti velitele plukovníka Lowryho. Byl to šedovlasý muž s širokými rameny a pronikavým pohledem, kterým připomínal orla.

Teď už pro ni bylo těžké zachovat svou dosavadní nezaujatost.

„Díváte se na mě, jako bych vás chtěl zavraždit,“ řekl plukovník s úsměvem. „Proč? Obtěžoval vás někdo z mých mužů?“

Sarah-Ann se vzpamatovala. Jestli chce dosáhnout svého cíle, tak toho muže nesmí rozzlobit.

„Ne, ne,“ rychle prohodila, „tak to není. Nikdo z vašich vojáků mě neobtěžoval.“

Lowry se náhle usmál.

„Georgia?“ otázal se.

„Jak to myslíte?“ zmatena poznamenala.

„Podle vašeho přízvuku soudím, že pocházíte z Georgie. To by vysvětlovalo, proč na mě tak hledíte.“

Sarah-Ann chtěla nejdříve říct něco ostrého, ale potom jen hrdě prohodila: „Z Alabamy.“

„Och, myslel jsem si to,“ podotkl Lowry. „Well, slečno z Alabamy, co pro vás mohu udělat?“

Sarah-Ann se zhluboka nadechla a pak mu vysvětlila, o co jí jde.

Lowry mlčky poslouchal, přičemž jeho úsměv se postupně vytratil.

Ano, dokonce se zachmuřil, jakoby právě uslyšel zprávu o nějakém indiánském masakru.

Když vyslovila svou prosbu, aby směla cestovat s vojáky na západ, zavrtěl hlavou.

„To by nešlo za žádných okolností, slečno - ach, zapomněl jsem na vaše jméno.“

„Cooperová,“ prohodila Sarah-Ann.

Lowry užasl.

„Cooper,“ opakoval si. „Cooper z Alabamy. Nejste snad příbuzná bývalého majora Stonewalla Coopera?“

„Samuel Stonewall Cooper je můj otec!“

Sarah-Ann to řekla, aniž by při tom hnula brvou. Byla hrdá na svou vlast Alabamu. Ale ještě hrdější byla na svého otce. Zároveň si však uvědomovala, že tímto přiznáním definitivně přišla o jakoukoli možnost ochoty ze strany plukovníka. Příliš dobře věděla, jak se yankeeové báli jejího otce, ba dokonce že ho nenáviděli. A nebylo pochyb o tom, že tento Lowry ho nenáviděl též.

Jenže to se mýlila.

Plukovník si zahvízdl a řekl nikoli nenávistným, ale uznalým tónem: „Major Stonewall Cooper. Prvotřídní voják, poctivý soupeř. Bojoval jsem proti němu u Chancellorsville - a prohrál jsem.“

„A na to nikdy nezapomenete - že ano?“

„Ne, na to nikdy nezapomenu. Byla to strašlivá porážka. Něco takového vojáku zůstane vryto do paměti navždy, to mi věřte, mé dítě.“

Mé dítě?

Já jsem se snad přeslechla? pomyslela si.

Plukovník jí zřejmě uměl číst myšlenky. „Podle vás bych měl kvůli tomu vašeho otce nenávidět?“ otázal se.

„Copak to tak není?“

„Ne, já ke Stonewallu Cooperovi necítím nenávist. A k vám, mé dítě, samozřejmě také ne. Proč by také? Váš otec jen plnil svou povinnost. To, že stál na špatné straně, bylo dáno tím, že se narodil ve špatném státě. Nebylo jeho vinou, že jsme byli protivníky. Kdyby byl yankeem - anebo já Jižanem - well, pak by z nás mohli být přátelé. Co teď dělá, jestli se smím zeptat? Pokud vím, tak válku přežil.“

„Ano,“ přisvědčila.

Pak Lowrymu vyprávěla, že její otec je nyní v Coloradu a že ona jede za ním.

Plukovník se opět usmál. „Zdá se, že jste po něm zdědila odvahu,“ poznamenal. „Je mi nevýslovně líto, že vám nemohu pomoci.“

„Proč ne?“ okamžitě se zeptala Sarah-Ann.

Lowry si povzdechl. „Myslím, že máte falešné představy, slečno Cooperová. Tato expedice proti Arapahům není výlet, ale válečné tažení. Velmi pravděpodobně dojde k těžkým bojům. Řekněte sama, slečno Cooperová, smí zodpovědný důstojník vystavit ženu takovému nebezpečí? Smí zatížit své vojáky zbytečnými opatřeními na její ochranu?“

„Ale yankeeští vojáci jsou přece tak stateční!“ posměšně poznamenala Sarah-Ann, aniž by dlouho přemýšlela.

Plukovník zvážněl. „Vy nemůžete zapomenout na válku, že?“

Sarah-Ann neodpověděla.

„Možná byste měla přemýšlet nad tím, že v armádě Spojených států teď slouží i muži ze států bývalé Konfederace, slečno Cooperová,“ řekl naléhavým tónem.

Pak se zvedl ze svého křesla.

„Je mi líto, slečno Cooperová…“

Také Sarah-Ann vstala.

„Dobrá,“ prohodila, „jestli si to nemůžete vzít na svou odpovědnost, abych jela s vašimi vojáky - tak se do Colorada dostanu jinak. I kdybych si měla ještě dnes pořídit koně a vyjet sama. Na shledanou!“

Obrátila se a šla ke dveřím.

„Počkejte!“ zvolal Lowry.

Sarah-Ann se zarazila a otočila se.

„Ano?“

„To myslíte vážně, že vyjedete sama?“

Plukovník udělal soucitné gesto.

„Ano,“ řekl, „to uděláte. Jste pravou dcerou Stonewalla Coopera. Vždycky hlavou proti zdi a stát si za svým, ať se děje, co se děje.“

„Přesně tak,“ přisvědčila. „Jako u Chancellorsville!“

Lowry tu narážku přešel.

„Jestli vás předtím nepřepadnou bandité nebo jiná sebranka, tak vjedete do náruče Arapahům,“ varoval ji.

Sarah-Ann pokrčila rameny. „To je moje věc,“ odsekla.

„Ne, to není jenom vaše věc,“ namítl důstojník. „Armáda je zodpovědná za ochranu země a jejích občanů a proto…“

„Ano?“

Plukovník zamumlal něco, čemu Sarah-Ann nerozuměla. Potom řekl: „Přijďte sem brzo ráno! Ale vezměte si aspoň jeden pár bot, ve kterých budete moct běžet!“

Teprve nyní si Sarah-Ann uvědomila, že Higgins jí u té zimní chaty ustřelil podrážku.

„Ano,“ řekla, „udělám to. Díky, plukovníku!“

+ + + + +

Ráno z pevnosti vyjelo padesát tři vojáků.

Oddíl byl dobře vyzbrojený. Vezl s sebou dvě děla, několik rotačních kulometů Gatling, jeden plný povoz s municí a přirozeně také velký arsenál ručních palných zbraní.

Velitel expedice proti vzbouřeným Arapahům byl major Abner Perrin, hubený muž se smutně svěšeným knírem.

Stejně důležitým mužem jako major byl Joab Pawnee, který sloužil jako zvěd. Sarah-Ann si nemohla pomoci, ale tento indiánský zvěd jí připadal nebezpečný. Neustále měl kamennou masku, takže se nedalo poznat, na co myslí. Děsily ji jeho plíživé pohyby i další věci s ním spojené.

Oddíl se pohyboval na západ po stezce do Santa-Fe. Nemířil však k Cimarron Cutoff, který vedl pouští do Nového Mexika. Vojáci zvolili takzvanou horskou trasu, která vedla podél řeky Arkansas River do Colorada, aby se potom u Fort Bent stáčela na jihozápad a za průsmykem Raton se dostala na území Nového Mexika. Tak daleko ovšem vojáci namířeno neměli. Podle hlášení Arapahové způsobili neklid kolem hranice Kansasu a Colorada. Sarah-Ann tak mohla s touto jednotkou urazit jednu třetinu zbývající vzdálenosti.

Pokud ji ovšem budou schopni ochránit…

Cesta nebyla tak náročná, jak si Sarah-Ann myslela. Zpočátku seděla v sedle pinta, kterého si zajistila v Dodge City. Brzy ovšem přijala nabídku majora Perrina a posadila se do jednoho z povozů, které vezli zásoby. V něm byla v relativním pohodlí. Nemusela namáhat své údy a byla chráněna proti nemilosrdnému slunci.

Vojáci se k ní chovali vyloženě uctivě a laskavě. Splnili jí každé přání. A Sarah-Ann dosud neměla pocit, že by to dělali proto, že je tak instruoval plukovník Lowry. Ne, činili tak sami od sebe. Nikdo z nich vůči ní nechoval nenávist, ačkoli podle jejího přízvuku bylo zřejmé, že je z Jihu. Pomalu si začínala uvědomovat, že její předsudky ke všemu, co je ze Severu, možná nejsou tak úplně oprávněné. Byla ochotna se učit, byla ochotna nedívat se na všechno jen jako Jižanka. A vojáci jí při tom pomáhali.

+ + + + +

Oddíl byl na cestě již tři dny. Když se přihlédne k tomu, že vojáci s sebou vezli několik těžkých povozů a neustále se museli mít na pozoru před indiánským útokem, tak postupovali poměrně rychle. Coloradská hranice už nebyla daleko.

Stmívalo se. V ohbí Arkansas River oddíl rozbil tábor. Většina vojáků už spala. Jen muži na hlídce obcházeli ležení.

Také Sarah-Ann si lehla. Major Petřin jí přidělil svůj vlastní armádní stan a přikrývky. Obojí se Sarah-Ann hodilo.

Tu noc usínala poměrně těžce. Do stanu pronikalo škvírou světlo úplňku. Vzhůru však nezůstala kvůli měsíci. To myšlenky jí nedovolily usnout.

Uvažovala nad svým otcem. Co teď asi dělá? Kdyby jen věděl, že jedu za ním! Asi by mi vyjel naproti.

Její myšlenky se potom však stále více motaly kolem muže, který ji zachránil.

Kolem Jima Claytona!

Kde tak asi je? I on měl namířeno do Colorada. Možná už dorazil do cíle.

Co tak tím cílem asi bylo?

Sarah-Ann se kousla do rtu, když na to pomyslela.

„Chci pomoci jistému Stuartu Ashbymu vyřídit pár vzpurných chlápků!“

Tak nějak to řekl. Ještě jí to znělo v uších. Tenkrát na kozlíku dostavníku o tom moc nepřemýšlela. Teď ale, když věděla, že jde o známého pistolníka, si dokázala živě představit, co tím myslel. Nepochybovala o tom, že se tomu Stuartu Ashbymu zavázal oddělat několik mužů hodných politování, tak jak to udělal s oním marshalem Blanchardem ve Wichitě.

Přinutila se na něho nemyslet. Nakonec se jí to podařilo a usnula.

Náhle však - nevěděla, jak dlouho byla v říši snů - se vyděšena probudila. Něco vyrušilo její spánek, pravděpodobně nějaký zvuk.

Prudce se posadila.

A potom před sebou spatřila temné obrysy mužské postavy.

Otevřela ústa k výkřiku, ale v tom jí onen neznámý položil dlaň na ústa a zadusil tak případný výkřik ještě v zárodku.

„Není důvod se vzrušovat,“ zašeptal. „To jsem já.“

Sarah-Ann ten hlas okamžitě poznala. Spadl jí kámen ze srdce, které se rozbušilo rychle. Když jí potom sdělal ruku z úst, nekřičela. Namísto toho i její hlas přešel v šepot.

„Jim Clayton? Vy, tady?“

„Ano,“ odvětil muž, o němž ještě před pár hodinami přemýšlela se smíšenými pocity.

„Jak to…“

„Sledoval jsem vás. Vás a ty náfuky, kteří jsou schopní jet zaslepeně vstříc vlastní zkáze.“

„Vy chcete oddíl přepadnout?“ otázala se Sarah-Ann. „Zbraně, které byste při tom získal, by vám ve vašem povolání jistě velmi pomohly.“

„Teď není čas na špatné vtipy,“ odsekl Jim. „Tři míle odtud táboří více než dvě stě indiánů. Za úsvitu zaútočí.“

Sarah-Ann na něho vrhla nevěřícný pohled. „Tři míle odtud? Ale to je nemožné! Náš Pawnee tvrdí, že v okruhu dvaceti mil žádní rudoši nejsou.“

„Ach, tak že to řekl? Hm, tak potom je buďto slepý a hluchý, nebo je s Arapahy a Komanči jedna ruka. Soudil bych spíš na to druhé. Pawneeové sice byli dlouhé roky těmi nejvěrnějšími spojenci armády, ale mezitím si pár z nich už povšimlo, jak pochybně se jim armáda odvděčila. Tito Pawneeové se začínají stavět na druhou stranu. Možná i váš zvěd patří k těm - hm - odpadlíkům.“

Přesto, že tam byla tma jako v pytli, Sarah-Ann si všimla, že Claytonova postava se náhle napjala.

„Co je…?“

Syknutím ji umlčel.

A pak se vrhl jako panter a proskočil vchodem stanu ven. Sarah-Ann ho již neviděla. Zato slyšela jakési přidušené kašlání.

Rychle se vzpamatovala, vylezla zpod přikrývek a odhrnula chlopeň stanu.

Bezděky si dala ruce před ústa, když uviděla výjev osvícený úplňkem.

Před stanem spolu v takřka neslyšném boji zápasili Jim Clayton a Pawnee Joab.

Přes všechnu tichost byl boj veden s veškerou tvrdostí. Sarah-Ann spatřila zablýsknout se nůž. Holohlavý zvěd jej držel v ruce a chtěl ho Jimovi vrazit do žeber.

To však Jim nemínil připustit. Chytil indiána za ruku a odtáhl ji. Když měl Pawneeho dostatečně daleko, zvedl pravou nohu a udeřil si Joabovou rukou o koleno. Nůž vypadl z indiánových bezvládných rukou.

Clayton ho nyní pustil, aby mu dal vzápětí ochutnat své pěsti. Úder rudocha zasáhl do brady.

Indián zavrávoral zpět.

Jim mu okamžitě přidal další ránu, která Pawneeho poslala k zemi.

Neměl čas si vydechnout, protože ležení ožilo. Dva muži na hlídce, které Clayton předtím bez námahy obešel, nyní zpozorněli. A v několika sousedních stanech se též dosud spící muži probudili.

Jim se přikrčil jako štvaná zvěř.

„Informujte velícího důstojníka, slečno Cooperová,“ řekl Sarah-Ann.

Věděl, že za pár okamžiků je celý tábor na nohou, a chystal se dát na útěk.

„Počkejte,“ zvolala Sarah-Ann. „Proč s majorem Perrinem nepromluvíte sám?“

Jim se ironicky zasmál. „Vážně si myslíte, že důstojník armády bude věřit někomu s komančskou krví?“

Potom zmizel.

Sarah-Ann ještě viděla, jak se mihl za jedním stanem. Potom se jí ztratil.

V následujícím okamžiku se před ní ocitli oba strážní.

+ + + + +

„Co to bylo za muže, který vám předal toto takzvané varování, slečno Cooperová?“

Hlas majora Perrina zněl ostřeji, než byla Sarah-Ann zvyklá. Konce jeho smutného kníru se chvěly.

„Byl to muž, který mi před několika dny zachránil život,“ odpověděla Sarah-Ann. „Jmenuje se Jim Clayton.“

Ještě než vyslovila jeho jméno, uvědomila si, že asi udělala chybu. Měla o něm mluvit jako o nějakém Jimu Millerovi nebo Jacku Smithovi. Jestli Perrin nebo některý z vojáků o Jimu Claytonovi již slyšel, tak se stane přesně to, čeho se obával: To varování nebudou brát vážně.

Její obavy se vyplnily.

„Clayton, Clayton,“ řekl poručík Elliot, který byl na této trestné expedici Perrinovou pravou rukou. „To jméno mi je nějak povědomé.“

„Ano?“Perrin na něho vrhl pohled plný očekávání.

„Pokouším si vzpomenout, pane,“ poznamenal Elliot, který očividně pátral v paměti.

Celý tábor byl na nohou. Rozhořelo se v něm několik ohňů a všude postávali rozespalí vojáci. Diskutovali a živě gestikulovali. Mezitím již všichni věděli, že do tábora se dostal vetřelec a varoval je před Arapahy, kteří se údajně měli nacházet v blízkosti jejich ležení.

Poručík Elliott si konečně vzpomněl.

„Myslím, že už vím, kdo ten Clayton je,“ řekl svému představenému. „Psanec á pistolník. Míšenec, jestli se nemýlím.“

„Míšenec?“

„Jeho otec prý byl Apač nebo Komanč,“ spekuloval poručík.

„Ach,“ prohodil major, „ještě to tak!“

Obrátil se k Sarah-Ann a řekl: „Moje milá slečno Cooperová, obávám se, že jste se stala obětí dezinformace. Tento Clayton je zcela očividně člověkem Arapahů. Dokážu si představit, co za tím stojí. Rudoši se dozvěděli, že jim chceme vyprášit kožich. Bojí se konfrontace s námi a chtějí se uklidit. A aby získali čas na tento ústupový manévr, potřebují nás ochromit takovouto báchorkou o jejich velké přesile. Více než dvě stě mužů, řekl Clayton? A mají tam být i Komanči?“

Sarah-Ann přikývla.

„To je naprostý nesmysl,“ řekl major. „My víme, že je jich třicet. Jenom Arapahové, žádní Komanči. Tak vidíte, Clayton se nás snažil obelhat.“

Sarah-Ann tomu nevěřila. Proč by Jim Clayton tak riskoval a plížil se do tábora, kdyby šlo o tak průhledný trik? To, že je agentem Arapahů, zcela vyloučila. Ještě před pár dny byl Clayton daleko na východě. Neměl šanci se s Arapahy číhajícími na Západě nějak spojit. Ano, mohl to být pistolník a zabiják. Ale tajný spojenec indiánů, kteří se vydali na válečnou stezku? Proslavil se mezi bělochy, nikoli mezi indiány. Už proto bylo jeho spojenectví s Arapahy pro Sarah-Ann nepředstavitelné.

A pak tu byl ještě Pawnee. Jak se zdálo, čekal zvěd někde poblíž stanu a vyslechl jejich rozhovor. Jeho chování hovořilo proti němu.

Sarah-Ann sdělila Perrinovi své námitky. Major je však bral na lehkou váhu. Nevěřil Jimu Claytonovi, ale svému zvědovi, který jejich rozpravu sledoval s kamennou tváří.

Obvinění proti své osobě klidně ale razantně smetl ze stolu.

„Už víc než pět let jsem zvědem armády Spojených států,“ řekl bezchybnou angličtinou. „Copak jsem někdy během této doby zavdal příčinu k nedůvěře?“

„Ne, Joabe,“ ujistil ho major, „samozřejmě že ne. Vždycky byls naším věrným druhem.“

Pawnee poté přítomné zpravil o tom, jak jeho lid od nepaměti žije v nepřátelství s kmenem Arapahů a že se za žádných okolností nikdy nepostaví na jejich stranu.

Také ohledně svého souboje s Jimem Claytonem měl po ruce vysvětlení. Clayton ho prý napadl, když procházel táborem.

Trval na svém: Jim Clayton podle něho lhal. V okruhu dvaceti mil prý žádní Arapahové nebyli. A už vůbec ne Komanči, které, jak uvedl, nenáviděl ještě víc než Arapahy.

Major Perrin ani na vteřinu nezapochyboval o jeho upřímnosti a loajalitě. A když Joab navrhl, že k uklidnění té mladé ženy okamžitě provede noční patrolu, nalezl u velitele oddílu vřelý souhlas.

Perrin vydal příkaz k obnovení nočního klidu. Přitom zdvojnásobil hlídky.

Sarah-Ann se ovšem nedokázala zbavit pocitu, že to nedělá ani tak kvůli indiánům, jako kvůli další možné návštěvě Jima Claytona.

+ + + + +

K hlídkám, které rozdělil major Perrin, patřil i jezdec Vic Granberry.

Granberry byl zkušený muž, který v šedesátých letech podnikl několik polních tažení proti Siouxům ve Wyomingu. Ve Fort Dodge byl teprve několik měsíců. Relativně klidný život v nové posádce však jeho ostrý instinkt neoslabil. A ten mu nyní říkal, že něco je ve vzduchu.

„A kdyby na tom varování toho Claytona něco bylo?“ řekl svému kamarádovi Slocumovi. „Co když jsou rudoši někde poblíž a připravují útok?“

Slocum mávl rukou. „Neblázni, Vicu. Když Joab říká, že v okruhu dvaceti mil žádní rudoši nejsou, tak to je pravda.“

„Joab, Joab,“ zavrčel Granberry. „Kdo je vlastně ten Joab? Jeden zatracený indián, nic jiného. Jestli je to Arapah, Čejen nebo Pawnee, je už vedlejší. Já nevěřím nikomu z toho rudého bratrstva. Jsou to zabijáci -bez výjimky. Věř mi, vím, o čem mluvím.“

„Ty Joaba neznáš,“ namítl jeho kamarád. „Joab je v každém ohledu…“

„Přestaň s tím tvým proklatým Joabem,“ zavrčel Granberry. „Ty možná jsi jeho přítel, já ne! A proto teď sám podniknu malou jízdu po okolí a přesvědčím se na vlastní oči, jestli ten Jim Clayton lhal nebo ne.“

Slocum zavrtěl hlavou. „Nemůžeš přece jen tak opustit své stanoviště. Porušil bys majorův rozkaz a…“

„Ne, to neudělám. Jenom rozšířím rádius své hlídky, nic víc.“

Vic Granberry pak ihned proměnil svá slova v čin. Dal vědět dalším dvěma kamarádům, vyvedl svého koně z lasové ohrady a opustil spící tábor.

Úplněk mu ulehčil orientaci. Po jeho pravé ruce se táhl keři porostlý břeh Arkansas River. Na druhém břehu se zvedaly kopce. Asi půl míle odtud na západ se zelenal lesík.

Právě tam Granberry zamířil.

Tři míle, řekl Clayton. Well, jestli to je pravda, pak jsou rudoši za tímto hájem.

Pomalu, s otevřenýma očima a nastraženýma ušima, Granberry postupoval vpřed. Když se ocitl v blízkosti lesíka, jeho ostražitost se ještě zvýšila. Zatím však nebyl důvod k poplachu. Mezi stromy se nic nehýbalo.

Pak dorazil do stínu lesa, lépe řečeno shluku topolů stojících v různých odstupech od sebe, jež musely pocestnému přijíždějícímu z prérie prozradit blízkost řeky. Granberry na první pohled viděl, že tam žádná banda indiánů není.

Ocitl se již skoro u opačného konce lesíku. Mezi stromy už viděl prérii zalitou stříbrným svitem měsíce.

A pak za sebou uslyšel nějaký šramot. Bleskově se otočil v sedle.

Pozdě.

Spatřil stín, který k němu letěl.

Pak do něho vrazil a strhl ze sedla. Granberry se udeřil hlavou do země, která naštěstí byla měkká, takže neztratil vědomí. Byl jen lehce omámený.

To však pro něho mělo fatální důsledky.

Muž, který na něho skočil, neztratil ani na okamžik kontrolu nad svým tělem a ihned byl na nohou.

Granberry ho nyní poznal.

Byl to Joab, zvěd z kmene Pawnee!

Takže přece blesklo vojákovi hlavou. Pistolník Clayton měl pravdu. Zvěd byl zrádce.

To byla Vicova poslední myšlenka na tomto světě.

Spatřil nůž v indiánově pěsti. Jeho jindy tak lhostejný obličej byl nyní zkřiven nenávistí.

Pak už neviděl nic.

Pawnee ho bodl do hrudi.

Vic Granberry byl na místě mrtev.

+ + + + +

Nat Slocum byl stále neklidnější. Ne proto, že by si na hlídce všiml něčeho podezřelého. Noc byla klidná. Znervózňovalo ho však něco jiného.

Byly to už skoro dvě hodiny, co Vic Granberry vyrazil na svou noční jízdu. Do svítání zbývala jen chvilička a kamarád se stále nevracel.

Slocuma napadlo, že se mu něco stalo. Nejraději by o tom řekl majorovi nebo poručíkovi. Neudělal to jen proto, že se obával jejich výčitek. Připustil přece, aby se Granberry vzdálil z tábora. A to bylo porušení rozkazu, ať si ho Granberry vykládal, jak chtěl.

Slocum se rozhodl, že se poradí s dalším mužem na hlídce. Dole u řeky patroloval kaprál Fremont. Právě on měl rozhodnout, zda o Granberryho zmizení budou informováni důstojníci.

Slocum přišel ke křoví, které rostlo na břehu, ale kaprála nikde neviděl ani neslyšel. Slocum svraštil čelo.

„Fremonte,“ polohlasně zvolal. „Kde jsi?“

Nedostal odpověď. Jeho volání k ničemu nevedlo.

Sakra! pomyslel si. Copak i on se šel projít?

Když přemýšlel nad tím, co dělat, uviděl, že k němu kráčí někdo z tábora. Hlídka, nebo prostě někdo nemůže spát?

Po chvíli Slocum poznal, že jde o Joaba.

To je dobře, pomyslel si. Zvěd před několika hodinami vyrazil z tábora, aby prozkoumal okolí. Možná se po cestě setkal s Vicem Granberrym a ví tak, kde je.

Slocum tiše zavolal na indiána. To ovšem nebylo nutné. Pawnee ho svým ostřížím zrakem spatřil již před chvílí.

Kráčel k němu.

„Hej, Joabe,“ zeptal se Slocum, „neviděls Granberryho?“

„Ano,“ zněla odpověď. Ke Slocumově úlevě.

„To je dobře,“ řekl voják. „Pověz mi, kde ten blázen je.“

„Je tam, kde budeš za chvíli i ty, Nate Slocume,“ odvětil zvěd.

Slocum se krátce zasmál. „To je kde?“

Pawnee nyní stál bezprostředně vedle něho.

„Na místě, kterému vy psi říkáte peklo!“ zasyčel.

Pak Slocuma svým zakrváceným nožem bodl přímo do srdce.

+ + + + +

To se stalo asi půl hodiny před budíčkem, když začalo svítat a noc odcházela.

Náhle kdesi v dáli třeskly výstřely.

Slyšelo je jen několik mužů v táboře. Těch pár, kteří byli vzhůru, nebo kteří měli obzvlášť lehký spánek.

Nebyl zde nikdo, kdo by mohl vyhlásit poplach. Muži na hlídce byli mrtví. Trvalo několik minut, než v táboře pochopili, co se vůbec děje.

A to už bylo pozdě.

Útočili ze všech stran - od řeky, z vrcholu kopce, z topolového háje, z planiny na východě.

Jekot jejich hrdel, třesk jejich pušek a revolverů a odporné svištění jejich šípů a oštěpů zněly jako symfonie smrti.

Útočili pěšky i na hřbetech svých koní. Byli rychlí a odhodlaní.

Rozespalí vojáci se ani nedostali k tomu, aby vytvořili účinnou obrannou linii, neboť arapažský útok si již mezi nimi vybral svou daň.

Rozpoutal se krvavý boj muže proti muže.

Modrokabátníci od začátku čelili početní přesile. Skutečně šlo o více než dvě stě rudokožců - Arapahů a Komančů.

A jednoho Pawneeho.

O Joaba, proradného zvěda.

+ + + + +

Sarah-Ann Cooperová patřila k oněm lidem, kteří se při sebemenším hluku probudí.

Okamžitě uslyšela vzdálené výstřely, které doprovázely prolog této tragédie.

Hned vytušila, že se stalo přesně to, před čím ji varoval Jim Clayton. Kdyby byla důstojníkem, jehož slovo má mezi vojáky váhu, hned po Claytonově návštěvě by vyhlásila bojovou pohotovost. Jenže byla jen dívkou z Jihu, kterou armáda nikdy nebude brát vážně.

A tak neučinila nic, co by mohlo hrozící neštěstí odvrátit. Vyklouzla zpod přikrývky, připlazila se ke vchodu stanu a odtáhla látku. Potom s divoce bušícím srdcem vyhlédla ven do noci.

Ten pohled ji ochromil. V táboře vypuklo peklo. Všechny hrůzy občanské války měla znovu před očima. Nyní to jen bylo ještě mnohem nelítostnější, krutější a strašlivější.

Přitisknuta k zemi hleděla vyděšenýma očima škvírou v nyní opět zapnutém stanu ven. Viděla chaos zuřícího boje.

Viděla, jak se tři bojovníci pomalovaní pestrými barvami vrhli na jednoho vojáka a svými tomahawky ho rozsekali na kusy. Viděla, jak výstřel z brokovnice z bezprostřední blízkosti proměnil tvář poručíka Elliota v krvavou kaši, viděla, jak holohlavý Pawnee vrazil majoru Perrinovi nůž do zad.

A pak, jak se zdálo, se naplnil i její vlastní osud.

Plachta stanu byla roztržena a dovnitř nahlédli dva rudé obličeje připomínající tváře ďáblů.

Chvíli se zdáli být překvapeni tím, že nalezli ženu. To je však nijak neobměkčilo. Mezi těmito indiány a příslušníky bílé rasy panovala totální válka na život a na smrt. Muži, ženy, děti - neznali rozdílu. Přesně tak jako americká armáda při svých trestných výpravách proti indiánským vesnicím.

Ani tito bojovníci ji nemínili ušetřit jen proto, že je žena. Jeden z nich už zvedal svou sekeru.

Sarah-Ann neprosila o milost, protože příliš dobře věděla, že to je naprosto nesmyslné. A také ani nekřičela. Pouze zavřela oči, aby nemusela blížící se smrti hledět do tváře.

Každým okamžikem musela přijít smrtící rána.

Jenže smrt ji i tentokrát těsně minula. Náhle uslyšela dunivé staccato rotačního kulometu. Do očí jí vhrkly slzy, když uviděla, jak se oba indiáni provrtaní olovem kácejí na zem.

+ + + + +

Jeden z nich při tom vrazil do jednoho z kolíků a strhl jej k zemi. Stan se zhroutil a pohřbil ji pod sebou.

Instinktivně se snažila osvobodit zpod plachty, ale pak ji napadlo něco jiného. Když se nebude hýbat a bude tiše ležet, pak možná má jistou šanci. Třeba ji budou považovat za mrtvou a dají jí pokoj.

Takže to tak udělala. Nehybně tam ležela, ani se neodvažovala nadechnout. Bylo těžké, velmi těžké takto nehybně čekat, zatímco všude kolem zuřil boj. Sarah-Ann se to však podařilo.

Neviděla, co se děje kolem. Pouze to slyšela. Ano, slyšela děsivé zvuky této hrozné bitvy, které jí drásaly nervy. Slyšela výstřely ručních zbraní, rachot rotačního kulometu, bojový jekot indiánů, výkřiky raněných.

Jednou se málem prozradila. Kdosi, přítel nebo nepřítel, přeběhl přes její zhroucený stan. Na krátký okamžik na sobě cítila celou tíhu toho muže. Nohou jí vrazil do pravého boku, pod žebra. Musela vypnout všechny své volní síly, aby nevykřikla a nepohnula se, ačkoli ji k tomu bolest doslova nutila.

Posléze bolest ustoupila.

Vražedný boj pokračoval.

A pak jakoby bylo po všem.

Cítila, jak z ní strhli plachtu, jak ji stanovina již nechrání. Lomoz boje již slyšela přímo, bez tlumení plachty.

Stálo ji to takřka nelidské přemáhání, když měla oči dále zavřené a předstírala, že je mrtvá.

Když ji potom čísi tvrdá ruka chytila za rameno a převrátila ji na záda, už to déle nevydržela. Vnitřní instinkt ji přinutil otevřít oči.

Skláněl se nad ní jeden indián. Ve vlasech měl péra a jeho tvář byla pomalovaná. Zdálo se jí, že ty kresby symbolizují smrt.

Chtěla vyskočit a běžet pryč, ačkoli vůbec nevěděla, jak daleko se

dostane. Byla neozbrojená, vydaná komukoli napospas.

„Sarah-Ann!“

To oslovení na ni mělo účinek zásahu blesku. Jak ten rudoch může znát její jméno?

Planoucíma očima na něho pohlédla.

A tu poznala, že to před ní vůbec nestojí indián.

„Jime!“hlesla.

Ano, byl to on. Jeho snědá pleť, převlek s bederní rouškou, péry a barevnými pruhy - to vše způsobilo, že ho považovala za opravdového indiána.

Na krátký okamžik jí hlavou bleskla hrozná myšlenka. Třeba je skutečně spojencem těch Arapahů a Komančů! Jestli…

Ale ne! Zaplašila tu myšlenku zase někam do podvědomí.

A to bylo dobře, protože Jim rychle dokázal, na čí straně stojí.

„Jsi zraněná?“ sykl.

„Nejsem…“

„Tak jdeme!“ chvatně ji přerušil. „Budu teď předstírat, že si s vámi chci užít. Křičte a braňte se mi, ať si rudoši nevšimnou ničeho podezřelého. Rozumíte?“

„Ano,“ přisvědčila Sarah-Ann.

A pak vykřikla, jako by ji na nože brali.

Jim ji chytil a zvedl ji nahoru. Bránila se. Ale ne tak, aby mu opravdu překážela.

Od okamžiku, kdy ji vytáhl zpod stanu, uplynuly jen sekundy. Boj indiánů s vojáky pokračoval s nezmenšenou urputností mezi většinou již zhroucenými stany a povozy. Jak se zdálo, rudoši právě získávali převahu. Téměř všude bojovali v přesile proti marně se bránícím bělochům.

Jim Clayton táhl Sarah-Ann za sebou. Nebo to tak aspoň vypadalo. Ve skutečnosti mu Sarah-Ann pomáhala, neboť se odrážela nohama. Při tom zplna hrdla křičela.

Tento krycí manévr jí vyšel. Pohledy rudochů po nich jen sklouzly. Nikdo z nich na ně nezaútočil. Očividně předpokládali, že jejich pokrevní bratr se s tou bílou squaw chce pobavit.

Toho, že by je napadl některý z vojáků, se bát nemuseli. Ti, kteří ještě žili, měli co dělat, aby se ubránili.

Claytonovi se tak povedlo odvléct Sarah-Ann poměrně rychle z centra válečné vřavy. Snažil se dostat k břehu Arkansas River. Ale i zde se ještě bojovalo. Několik modrokabátníků se očividně pokoušelo uniknout rudému masakru. A jako nejvýhodnější směr útěku se jim samozřejmě zdál tok řeky. Indiáni se však toho dovtípili a pokusili se jim odříznout cestu.

Přišel další kritický okamžik.

Tři rudokožci se Jimu a Sarah-Ann postavili do cesty. Jeden z nich, vysoký muž s impozantní pérovou čelenkou, na Claytona promluvil.

Ten mu odpověděl, ale, jak se zdálo, jeho odpověď Arapahy neuspokojila. Dlouhán, patrně náčelník, zvedl pušku a ostatní následovali jeho příkladu.

Jim Clayton jim nedal šanci. Byl rychlý, mnohem rychlejší než rudí bojovníci. Jeho revolver, který měl celou dobu v ruce, rozséval smrt a zkázu. Tři indiáni klesli k zemi.

„Rychle!“ zavolal na Sarah-Ann. „Ostatní už si určitě také něčeho všimli!“

Jeho slova se ukázala jako prorocká. Ano, několik dalších rudochů si jejich útěku všimlo a bojištěm zazněly ječivé výkřiky.

Sarah-Ann a Jim běželi.

Břeh řeky už byl jen dvacet yardů daleko. Nebo možná něco víc, protože Clayton neběžel nejkratší cestou. Sarah-Ann z toho vyvodila, že směřuje k nějakému místu na břehu.

Indiáni nyní pálili po obou. Jedna z kulek ji jen těsně minula. Cítila, jak jí ožehla kůži. Jim Clayton však nezůstal dlužen odpověď. Opětoval palbu a dokázal své střelecké kvality. Ačkoli musel střílet za plného běhu, trefil. Několik indiánů zavylo bolestí.

Pak se Sarah-Ann a Jim ocitli u cíle. Poslední yardy spíše klopýtali, než běželi.

Teprve nyní Sarah-Ann uviděla, k čemu Clayton mířil. U břehu měl zakotvený malý, primitivně stlučený vor.

Vlekl ji do vody a ona se nebránila. Jeho slova: „Pojď, Sarah-Ann!“ byla zbytečná. Brodila se temnou vodou k voru, na který se pak vytáhla.

Clayton, který stál až po pás ve vodě, vor odrazil tak, že se dostal doprostřed řeky. Potom k němu začal plavat.

Na břehu stálo několik postav. Vztekle křičely a střílely.

Měly však vychýlenou mušku.

Proud nesl vor pryč.

+ + + + +

Uplynulo několik hodin. Slunce se blížilo k zenitu.

Plavba na voru skončila. Jim opět přirazil ke břehu - několik mil po proudu od bojiště. Ne náhodou jen tak někde, ale na místě, kde měl ukryté šaty a koně. A postaral se i o Sarah-Ann, protože zde na ni čekal malý, ale houževnatý indiánský kůň.

Sarah-Ann užasla. „Vy jste to měl naplánované takto do nejmenšího detailu a nepočítal jste se sebemenší možností neúspěchu?“ zeptala se ho.

Jim pokrčil rameny. „Vlastně jsem vás chtěl vzít s sebou už při své první návštěvě tábora, ale tam mi zkřížil mé plány ten proradný zvěd. A o tom, že má akce skončila naprostým neúspěchem, snad nepochybujete. Je jisté, že teď už nikdo z vojáků nežije.“

„Není to vaše vina, Jime,“ řekla Sarah-Ann. „Pokusil jste se je varovat. Jenže to varování brali na lehkou váhu. Jak jste se o tom útoku dozvěděl?“

„Jak už jsem řekl,“ odvětil Jim, „jel jsem za vámi z Dodge. To znamená, že jsem z bezpečnostních důvodů jel oklikou. A při tom jsem narazil na indiány.“

„A rudoši si vás nevšimli?“

„Ne. Umím se v krajině pohybovat přinejmenším stejně nenápadně jako indiáni. Možná je to mou komančskou krví. Nebylo pro mě problémem se dostat tam k tomu.“

Tím měl na mysli svůj indiánský převlek. V mžiku si jej svlékl a oblékl se do svého jezdeckého šatu.

„Potom jsem se pokusil oddíl varovat před útokem několika výstřely, ale marně.“

„Takže to jste byl vy. Slyšela jsem ty výstřely.“

„Major je také měl slyšet - a hned jednat,“ trpce poznamenal Jim, „jenže - well, o mrtvých jen dobře.“

Oba se posadili a pojedli suchary a slaninu. Clayton to místo u břehu vybral proto, že se jen velmi obtížně dalo odhalit. Navíc byl neustále ostražitý.

„Počítáte s tím, že nás rudoši budou pronásledovat, Jime?“ zeptala se Sarah-Ann.

Zcela přirozeně ho v táboře začala oslovovat křestním jménem. A nyní už se k formálnějšímu oslovování nevrátila.

„Nemyslím, že by nás pronásledovali,“ odvětil. „O dva lidi více nebo méně - jakou to hraje roli? Přesto musíme být opatrní. Ten, kdo není opatrný, v této zemi dlouho nepřežije.“

To jí nemusel říkat. Vždyť už podruhé v krátké době jí zachránil život.

Pohlédla na něho přes plechový hrnek.

„Proč jste to udělal, Jime?“

„Co?“

„No, už podruhé jste riskoval svůj život, abyste zachránil můj. Proč jste se prostě na ten oddíl nevykašlal a nejel přímou cestou do Colorada?“

„Nechtěl jsem, aby se vám něco přihodilo,“ odvětil. „Ještě doušek kávy?“

Sarah-Ann mu podala hrnek.

„Jime?“

„Ano?“

„Řekněte mi něco o muži jménem George Blanchard.“

Jeho obličej se zachmuřil. „Předpokládám, že jste viděla můj zatykač.“

„Ano,“ přisvědčila, „a musím přiznat, že jsem vás jistou dobu opravdu považovala za zabijáka.“

„Teď už ne?“

„Ne! Zabiják by nikdy neudělal to, co vy dnes v noci. A proto - vy jste toho marshala z Wichity nezastřelil, že ne? Ten zatykač je omyl, že ano?“

Clayton zavrtěl hlavou. „Já jsem Blancharda zastřelil,“ řekl. „A jestli si myslíte, že mě to bolí, pak se mýlíte. Blanchard byl prase. Krom toho jsem ho zastřelil v sebeobraně. Jeho dva zástupci ovšem tvrdili něco jiného. A tak na mě vydali zatykač.“

„Ten Blanchard,“ dodala Sarah-Ann. „Co vám udělal?“

„Nechci o tom mluvit.“

Jim Clayton to řekl odtažitým tónem. Na okamžik nasadil onu uzavřenou grimasu, kterou Sarah-Ann již znala. Připomněl jí tak, že jde o člověka obestřeného tajemstvím, které není tak snadné prolomit.

V jednom si však byla jistá: Není to zabiják.

+ + + + +

Sarah-Ann byla nyní zcela bez prostředků. V bitvě u Arkansas River přišla o všechno. Zachránila si jen holý život. Přesto nebyl problém, jak se dostat do Colorada, nepřekonatelný. Pro Jima Clayton bylo samozřejmostí, že ji mínil doprovodit k jejímu otci.

Oba počkali do večera, načež se vydali na cestu. Vyjeli tak pozdě proto, že Clayton ze zkušenosti věděl, že indiáni se v noci bojí a jsou proto pasivní.

Jeho kalkul vyšel. Opustili stezku do Santa-Fé a objeli dějiště masakru ve vzdálenosti několika mil. Po komančských a arapažských hordách již nebylo ani vidu ani slechu.

Také následujícího dne se s rudochy nesetkali. Ten den překročili hranici teritoria Colorado.

Za světla jeli podél toku Arkansas River. Již se nenalézali na stezce do Santa-Fé, neboť ta se mezitím stočila na jih.

Krajina, kterou nyní projížděli, byla divoká a krásná. Tyto podivuhodné scenérie na obzoru ohraničovaly hory. Strmé skály a husí kůži nahánějící propasti se střídaly s údolími zvoucími ke snění. Horami protékaly říčky, které se často měnily na vodopády nebo proudily divokými peřejemi. Potom však dospěly do tak rovných úseků, že zde málem ani neměly spád.

Ačkoli ten kraj byl rozlehlý a divoký, nebyl liduprázdný. Od té doby, co se v horách našlo stříbro a zlato, proudili do Colorada dobrodruhové nejrůznějšího ražení. Sarah-Ann s Jimem neustále potkávali osady a nově vyrostlá městečka, která byla velmi podobná drsnému Abilene

nebo Dodge City v Kansasu. Jediným rozdílem bylo to, že zde ve Florence, Salidu nebo Canon City nebyl středem pozornosti dobytek, nýbrž drahé kovy.

Sarah-Ann ani nedokázala vyjádřit, jak je ráda, že má po boku takového muže, jako byl Jim. Tak krásná dívka, by těmito osadami plnými tvrdých mužů, kteří už dlouho neviděli ženu, neprojela bez úhony. Jimova přítomnost ji však chránila. Každý si to dvakrát rozmyslel, jestli si to rozdá s někým takovým, jako byl Jim Clayton.

Tak se nakonec dostali do města, které Jim vybral jako cíl jejich putování. Odtud už nemělo být Savage Valley s rančem jejího otce daleko.

Do Leadville…

+ + + + +

„Tady,“ řekl Jim Clayton a ukázal na štít, na němž bylo velkými písmeny napsáno: Hotel Big Nugget

„Tento podnik vypadá celkem slušně. Nechcete tu na mě počkat, Sarah-Ann? Půjdu si krátce promluvit s panem Ashbym a pak vás tu zase vyzvednu. Potom společně navštívíme ranč vašeho otce. Souhlasíte?“

Sarah-Ann přikývla. Beztak neměla na vybranou. Vždyť neměla ani cent. Jestli ji Jim nechá v tom hotelu a ona tam něco vypije a pojí, bude za to muset zaplatit on. Nepřipadala si však již tak trapně. Její otec mu za všechny její výlohy po cestě zaplatí.

Jim ji tedy odvedl do hotelu. Jeho interiér vypadal poměrně kloudně. Zdálo se, že to je nejlepší podnik ve městě. Hosté, kteří se zdržovali ve velké hale, nepůsobili dojmem, že by dívku v Jimové nepřítomnosti obtěžovali.

Když se Sarah-Ann posadila ke stolu v rohu, její průvodce se poroučel.

„Tak zatím, Sarah-Ann…“

Muži v saloonu na ni pochopitelně hleděli. Jednak proto, že její tvář v Leadville nikdo neznal, jednak proto, že byla krásné děvče. Sarah-Ann si z toho nic nedělala.

Poněkud upocený barman s bambulatým nosem, který doposud stál za pultem, přistoupil k jejímu stolu.

„Madam?“

Sarah-Ann si objednala jelení steak a limonádu. Barman odešel, aby se krátce na to objevil s růžovou limonádou.

Vědomí, že je nyní tak blízko svého otce, ji naplňovalo neklidem. Zeptala se barmana, jestli by si pro ni na chvíli neudělal čas. Udělal si ho. Ochotně se posadil na židli naproti ní.

Položila mu otázku, která ji již dlouho pálila na jazyku: „Znáte muže jménem Samuel Cooper?“

„Samuel Cooper?“ opakoval to jméno. „Jo, znám Samuela Coopera. Ne osobně, ale slyšel jsem o něm. Proč se ptáte, slečno?“

Její srdce se rozbušilo. On zná jejího otce! Takže je opravdu někde poblíž.

„Jsem jeho dcera,“ odvětila.

„Och!“

Muž na ni vrhl podivný pohled. Rozhlédl po místnosti a takřka spiklenecky se k ní sklonil.

„Neměla byste to říkat tak nahlas, slečno,“ zašeptal. „Kdyby se Stuart Ashby a jeho lidé dozvěděli, že jste dcerou Samuela Coopera - well, jsem si jistý, slečno, že by vás nenechali na pokoji.“

Ta slova ji zalarmovala. Zněla vyloženě hrozivě.

Stuart Ashby! To je muž, kterého šel Jim navštívit!

„Kdo je ten Stuart Ashby?“ zeptala se pohnutým hlasem.

„Vy ho neznáte?“ podivil se barman. „Well, Stuart Ashby je tady v Leadville bossem. Jak píská, tak všichni tancují. Jen jeden ne: Váš otec, slečno! A proto vám teď něco poradím. Měla byste co nejdřív odjet do jeho údolí. Stuart Ashby a jeho hrdlořezové vašeho otce nenávidí. Na místě by ho oddělali, kdyby k tomu měli příležitost.“

Sarah-Ann tam seděla jako přimrazená. V hlavě se jí honily tisíce myšlenek. Rychle se však vzpamatovala.

Onen Stuart Ashby je tedy zločinec, který terorizuje lidi v kraji a pokoušel se zničit i jejího otce. Jenže to narazila kosa na kámen. Proto Ashby zavolal do Leadville Jima Claytona. Tento pistolník mu měl pomoci vypořádat se s několika nebezpečnými nepřáteli. A jedním z těchto údajných nepřátel byl její otec.

Jim přijel do Leadville proto, aby zabil jejího otce!

Zatmělo se jí před očima, když si uvědomila tuto brutální, nezvratnou pravdu.

S bolestí pochopila, že nesmí v Leadville zůstat už ani vteřinu.

Barman zřejmě tušil, na co myslí, ačkoli nevěděl ani polovinu toho, co ona. Vrhl na ni takřka soucitný pohled a řekl: „Není vám dobře, slečno? Mám…“

„Ne, ne,“ odtušila Sarah-Ann. „Prosila bych pouze o jednu laskavost. Řekl byste mi, kde najdu svého otce?“

Barman se opět neklidně rozhlédl po místnosti. Zdálo se, že se bojí, že zde stěny mají uši.

„O.K., slečno,“ tiše poznamenal, „pomůžu vám. Takže: Všimla jste si, že Leadville leží v kaňonu. Vydejte se severním směrem. Pak přijedete k…“

O něco později už Sarah-Ann věděla, kde je ono Savage Valley, v němž má její otec ranč.

Poděkovala barmanovi a vstala.

„Ten jelení steak - sorry, ráda bych ho ochutnala, ale není čas. A jestli se vrátí ten muž, který mě sem přivedl - tak mu, prosím, řekněte, že ho už nikdy nechci vidět!“

Potom Sarah-Ann spěšně opustila hotel.

Malý indiánský kůň, který ji věrně donesl až do Leadville, na ni čekal. Vyšvihla se na jeho hřbet a vyrazila pryč.

Nedostala se daleko.

Když měla poslední domy Leadville za sebou, všimla si, že má za zády tři jezdce. Neznala je, ale její instinkt jí napovídal, že za ní nejedou náhodou.

Zoufale se snažila přimět svého koně k rychlejšímu tempu. Kůň však byl unavený dlouhou jízdou z Kansasu. Nemohl už přidat. Ti tři ji doháněli.

Po nějaké době ji dostihli. Jejich brutální a lstivé pohledy jí stačily k potvrzení jejich obav. S jistotou šlo o Ashbyho lidi.

Ještě že na mě nepoštval svého nového pistolníka, pomyslela si.

Chytili jejího koně za uzdu a zastavili ho.

+ + + + +

Ranč Zlomený šíp opět navštívil jeden z Ashbyho drsných hochů. Tentokrát to nebyl Roddy Pickett, ale jeden z Ashbyho rabiátů. Zdálo se, že není ozbrojený, a tak mu dovolili, aby přijel až k hlavnímu domu.

Tam na něho čekal Samuel Cooper, kuchař a Little Joe.

Ashbyho muž očividně nebyl ve své kůži. Seděl v sedle napjatě, jako by byl připraven hned svého koně obrátit a jet pryč.

„Přijel jsem sem z pověření pana Ashbyho,“ řekl.

Samuel Cooper se zasmál. „Jestli jsi mi přivezl další nabídku na odkoupení mého ranče, pak ani nemusíš otevírat ústa. Má odpověď je stejná jako předtím. Ne!“

„Mám vám vyřídit pozvání,“ poznamenal onen muž. „Pan Ashby by s vámi chtěl mluvit.“

„Nemám zájem,“ odtušil Samuel Cooper.

„Možná byste mohl mít,“ prohodil muž a cynicky se usmál. Náhle se mu vrátila sebedůvěra. „Máte přece dceru, ne, pane Coopere?“ zeptal se zcela nenadále. „Nechcete ji vidět?“

Samuel Cooper svraštil čelo. Přemýšlel, odkud ten chlápek může vědět o Sarah-Ann. A uvažoval také nad tím, co má tato podivná narážka znamenat.

„No, pane Coopere?“ naléhal ten muž.

Samuel Cooper udělal několik kroků směrem k němu. Vypadalo to výhružně. „Přestaň mluvit v hádankách! Co chceš?“

„Opatrně, Coopere,“ řekl Ashbyho posel, „jestli proti mně něco podniknete, tak za to bude pykat vaše dcera!“

Samuel Cooper se s vypětím všech sil uklidnil.

„Co je s mou dcerou?“ otázal se.

„Momentálně je hostem pana Ashbyho.“

„Hloupost!“ spontánně zvolal Cooper. „Sarah-Ann je v Alabamě. Co mi to tu chceš namluvit?“

„Ach, takže v Alabamě?“ zasmál se ten muž. „Vy jste mi tedy povedený táta, když ani nevíte, že vaše dcera se toulá po Coloradu. Takže ještě jednou: Vaše dcera Sarah-Ann je nyní hostem u pana Ashbyho. A jestli mi nechcete věřit - tak Sarah-Ann má malé mateřské znaménko na levém předloktí, hned pod loktem. Stačí?“

Stačilo.

Nebylo pochyb o tom, že Sarah-Ann byla v rukou toho ničemy Ashbyho!

Samuel Cooper nedokázal pochopit, jak se to mohlo stát. Hořel však touhou to zjistit.

Vykročil k tomu chlapíkovi, chytil ho za opasek a strhl ho ze sedla.

Muž dopadl na zem a vykřikl překvapením a bolestí.

Samuel Cooper se k němu sklonil a pravou rukou ho chytil za límec košile.

„Řekni mi, co se stalo,“ sykl s děs nahánějícími jiskrami v očích, „nebo tě oddělám!“

„Pusť,“ sípal muž, kterému se nedostávalo dechu. „Jestli se mi něco stane, tak tvá dcera zemře.“

„Nejdřív však zemřeš ty!“ odtušil rančer. „Takže mluv!“ Poněkud uvolnil své sevření, aby se chlápek mohl srozumitelně vyjádřit.

Muž lapal po dechu jako ryba na suchu. Všiml si, že Samuel Cooper svou hrozbu míní smrtelně vážně, a to mu rozvázalo jazyk.

O něco později už Cooper věděl, že jeho dcera zničehonic přijela do Leadville a tam padla Ashbymu do rukou. Ashby navrhoval tento výměnný obchod: Život Sarah-Ann za stádo a ranč.

Samuela Coopera se zmocnil neskutečný hněv. Jediným úderem omráčil Ashbyho posla, načež vyskočil.

Kuchař Cookie a Little Joe, kteří vše slyšeli, na něho rozrušeně hovořili.

Samuel Cooper je však neposlouchal.

Šel do ohrady, vzal si svého hnědáka a vyšvihl se na jeho hřbet, aniž by ho sedlal.

Little Joe a Cookie pak viděli jen oblaka kouře, když Cooper vyrazil pryč.

+ + + + +

„Tam jede,“ spokojeně řekl Roddy Pickett. „A jak to vypadá, pěkně zuří.“

Pickett a Stuart Ashby stáli v jedné z místností saloonu Lucky Cuss, který tak jako skoro všechny podniky v Leadville patřil Ashbymu. Velkým čelním oknem odtud pohodlně přehlédli hlavní ulici.

Saloon Lucky Cuss byl hlavním stanem krále Leadville. A v jedné z jeho zadních místností se nalézala jeho kancelář.

„O.K.,“ řekl Ashby, „pak se podíváme, jestli ten tvůj Jim Clayton je opravdu takový kanón. Dělej, pověz mu, že jeho chvíle přišla. Jdu dozadu do kanceláře.“

Byl nejvyšší čas. Nejpozději za jednu minutu se totiž do saloonu měl přiřítit Samuel Cooper. Zatímco Stuart Ashby se vzdálil, spěchal Roddy Pickett do sousední herny. V místnosti bylo plno až k prasknutí. Vzduch byl prosycen tabákovým kouřem a alkoholickými výpary. U hracích a kulečníkových stolů se tísnili horníci, prospektoři i lidé, kteří se uživili i bez práce.

Pickett nalezl Jima Claytona, který se opíral o výčepní pult a právě dopíjel pivo.“

„Jime, pojď, rychle!“ zvolal Pickett.

Jim hned šel.

„Ano, co se děje?“

„Ten šílenec, o kterém jsme ti vyprávěli,“ vyhrkl Pickett, „je na cestě sem. A tentokrát to asi myslí vážně. Určitě chce oddělat našeho šéfa.“

„Kde je?“ zeptal se Jim.

„Ještě je venku na ulici. Ale může se tu objevit každou chvílí. Jime, zastav ho venku. Nechci krveprolití tady v saloonu.“

„O.K.!“

Jim nechodil dlouho kolem horké kaše. Přišel ke dveřím, rozrazil je a vykročil ven.

Právě včas.

Skrze rozražené létací dveře Roddy Pickett viděl, že Samuel Cooper právě seskakoval ze svého koně.

+ + + + +

Jim Clayton toho člověka nikdy neviděl, a přesto měl pocit, že má před sebou toho pravého. Vysoký, svalnatý, bradatý, přesně tak mu ho popsali Ashby a Pickett.

To je tedy ten muž, který nedokáže překousnout, že je v Leadville jen tím druhým, muž, který je tak fanatický a paličatý, že ho nic nedokáže zastavit, muž, který se zarputile snažil svrhnout Stuarta Ashbyho z trůnu.

Nu, příteli, však uvidíme, pomyslel si Clayton.

Ve zdánlivě uvolněném postoji přihlížel, jak onen muž seskakuje z koně.

Clayton se pobaveně usmál, když uviděl, že muž jel na neosedlaném koni. Zvíře na sobě nemělo ani sedlovou podložku. Bylo zjevné, že ten muž je blázen.

Blázen, ale nebezpečný, jak tvrdili Ashby s Pickettem.

Nyní se jako rozzuřený býk s pěnou u huby řítil k saloonu.

Jim udělal jeden krok směrem k němu.

„Stát!“

Jeho hlas připomínal zvuk do sebe narážející ledových ker. Mělo to svůj účinek. Muž se vskutku zastavil. Zdálo se, že není zase takový šílenec, aby přeslechl jednoznačné varování.

Na Claytona se upřely mrazivé, šedé oči, v nichž se zračila ocelová tvrdost.

Jim Clayton tím byl poněkud překvapen. Toto nebyly oči šílence. Musel připustit, že ten muž na něj z bezprostřední blízkosti vůbec nepůsobil špatným dojmem. Jimovi by dokonce za jiných okolností byl sympatický. Za daných okolností si ovšem sympatie nemohl dovolit. Byl to sok, kterého musel zastavit.

Toho si všiml i Cooper.

„Neznám vás, pane,“ chladně podotkl. „Jedno však vím jistě. Jestli okamžitě neodstoupíte z těch dveří, tak vás budu muset zabít.“

Clayton se usmál. „Zkuste to. Ale neradil bych vám to. Vašemu zdraví více prospěje, když teď zase hezky nasednete na koně a odjedete tam, odkud jste přijel.“

Také Cooper se nyní usmál.

„Je možné, že jste rychlý, pane,“ prohodil, „to je na vás vidět. Ale nemyslete si, že mě dokážete zastavit. I já vám dám jednu radu: Jděte mi z cesty!“

Jim Clayton přirozeně neuhnul ani coul.

A Cooper také nemínil couvnout.

Nebylo jiné cesty. Musely to rozhodnout kolty.

Věděli to nejen ti dva muži. V saloonu Lucky Cuss a na ulici si obyvatelé Leadville již povšimli, že se schyluje k souboji, což v tomto městě nebyla každodenní záležitost. Zraky mnohých se nyní upíraly na oba soky. Všichni byli plni napětí a očekávání.

Prospektoři jsou náturou hráči. A tak se začali sázet, kdo zvítězí.

„Deset dolarů na toho cizince,“ zvolal jeden muž. „Kdo tipuje opačně?“

Hned se jeden přihlásil. „Já tipuju opačně,“ ozval se. „Deset dolarů na Samuela Coopera!“

Jim Clayton sebou trhl a svraštil čelo.

Cože? Někdo řekl Samuel Cooper?

Samuel Cooper?

Clayton pohlédl do jeho šedých očí.

„Prozradil byste mi vaše jméno, pane?“

Rančer pokrčil rameny. „Mé jméno jste už přece musel slyšet. Jmenuju se Samuel Cooper.“

„Přezdívalo se vám někdy Stonewall Cooper?“

„Může být,“ odvětil ranče. „Ale proč vás to zajímá?“

„Och, to mě tedy zajímá,“ odpověděl Clayton. „A jak! Přece nezastřelím otce Sarah-Ann Cooperové! Já jsem Jim Clayton.“

Jeho pravá ruka, kterou se chystal tasit revolver, uvolněně poklesla.

Samuelu Cooperovi se objevilo v očích překvapení.

„Já tomu nerozumím, pane,“ řekl. „Nechcete mi to vysvětlit? Myslel jste si, že mi vaše jméno něco řekne? Ale to se mýlíte. Vaše jméno mi vůbec nic neříká.“

„Ale?“ podivil se Clayton.

Samuel Cooper rozzuřeně vysunul bradu. „Vy víte zatraceně dobře, že jsem dceru ještě neviděl!“

„Ne?“

„Nedělejte se! Jako kdybyste nevěděl, že vaši přátelé ji násilím drží v tomto doupěti.“

Jim Clayton polkl. Rázem mu začalo být jasné, že tu s ním někdo rozehrál ďábelskou hru, že ho někdo chce zneužít k tomu, aby mu odstranil z cesty poctivého, dobrého muže.

A k něčemu takovému se Jim nemínil propůjčit!

„Moment, Coopere!“ zvolal, „myslím, že to nedorozumění, jehož jsme se oba stali obětí, si rychle vyjasníme. Pojďte se mnou!“

Otočil se a chtěl se vrátit do saloonu Lucky Cuss.

V tom jeho pohled padl na okno místnosti sousedící s hernou.

„Opatrně, Coopere!“ zabručel.

Pak se bleskově vrhl k zemi.

Právě včas.

Třeskl výstřel a s řinčením se rozbilo okno. Nato se z místnosti ozvala kletba.

Také Samuel Cooper poznal, že mu z té místnosti hrozí nebezpečí. Mrštně přiběhl pod okno a ocitl se tak v mrtvém úhlu.

Jim Clayton byl opět na nohou. Revolver mu přitom jakoby sám skočil do dlaně. Několikrát vypálil do okna. Potom se přikrčil a s napřaženýma rukama proskočil rozbitým oknem dovnitř. Dopadl na podlahu, hbitě se převalil a okamžitě byl schopen akce.

Koutkem oka zahlédl, jak jeden muž zmizel ve dveřích vedoucích dozadu.

Pak dovnitř skočil i Samuel Cooper. V ruce držel kolt.

Pohlédl na Claytona a řekl: „K čertu, chlape, nevím sice, jakou hru to hrajete, ale přesto se mi pomalu začínáte líbit.“

„Každopádně teď hraju stejnou hru jako vy, Coopere.“ řekl. „A oba hrajeme o Sarah-Ann!“

Potom ukázal na dveře, jimiž právě zmizel onen zákeřný střelec.

„Tudy!“

Dveře sice byly zamknuté zvenčí, ale to pro ty muže neznamenalo žádný problém. Jim zničil zámek kulkou a Samuel Cooper dveře vyrazil. Cooper potom sice spadl na zem, ale hned se zvedl. Clayton vyšel do chodby za ním.

Oba muži se pak rozběhli k Ashbyho kanceláři - nemuseli se přitom nijak domlouvat, oba prostě věděli, kam mají jít. Chodba zabočovala. A právě tam na ně číhala smrt.

Když chtěl Samuel Cooper, který byl o krok před Claytonem, roh obejít, přivítala ho olověná sprška. Jen tak tak, že se ještě stačil schovat.

„Je tam pár Ashbyho goril!“ hlesl.

Jim Clayton přikývl.

A pak udělal to, co už učinil krátce předtím. Rybičkou se vrhl na podlahu v ohbí chodby. Na jejím konci spatřil několik temných postav. Ještě v letu stačil vyprázdnit bubínek svého koltu.

Dva z těch mužů se okamžitě skáceli k zemi, třetí někam zmizel.

„O.K., Coopere,“ zvolal, když vstával z podlahy, „vzduch je čistý!“

Samuel Cooper byl opět po jeho boku.

O chvíli později již stáli před kanceláří Stuarta Ashbyho. I tyto dveře byly zamčené, jak ostatně očekávali.

Samuel Cooper zámek zneškodnil kulkou a následně dveře vykopl.

V místnosti byl jediný člověk. Nikoli ovšem Stuart Ashby, ale Roddy Pickett.

Bývalý pistolník se vyděsil, když spatřil ty dva muže s revolvery v rukou. V bezmocném gestu chtěl zvednout ruce, což se mu ovšem nepovedlo.

„Prosím,“ zasténal, „nestřílejte. Jsem mrzák. Jime, jsme přece přátelé!“

„Ne,“ odtušil Clayton. „Byli jsme přátelé - možná - před lety! Ale teď jsem zjistil, že spolupracuješ s chlápkem, který je zločinec. Namluvili jste mi, že Samuel Cooper je lotr, který Ashbymu usiluje o život. Bezostyšně chtěls zneužít našeho přátelství. Měl jsem Coopera zabít. A to by byla vražda. Ještě že jsem to neudělal. Včas jsem totiž poznal, jak se věci mají. A teď chci vědět, kde je Sarah-Ann.“

„To já nevím,“ odpověděl Pickett, který se chvěl strachem.

Jim Clayton zvedl revolver a namířil mu na obličej.

„Prosím,“ žadonil muž s bezvládnýma rukama, „jsem jenom mrzák…“

„Jestli rychle neřekneš, kde držíte Sarah-Ann, tak přestaneš být mrzák a stane se z tebe mrtvola,“ poznamenal Jim ledovým hlasem. „Znáš mě, Pickette! Počítám do tří. Jedna, dvě…“

„Ve sklepě,“ hlesl jeho někdejší kolega, „je schovaná ve sklepě tohoto domu. A Stuart Ashby je tam s ní. Prosím, víc nevím.“

Jim sklonil kolt.

„Ubožák,“ zamumlal pohrdavě. Pak si nechal od Picketta popsat cestu.

O něco později sestoupili Samuel Cooper s Jimem Claytonem do sklepa saloonu Lucky Cuss. Kráčeli kolem prázdných i plných láhví a nejrůznějších zásob nutných pro provoz saloonu a blížili se k místnosti, kterou jim popsal Pickett. Nalezli ji bez problémů. Chodba sklepa totiž byla ozářena světlem lucerny visící na stropě.

Pohybovali se tiše a opatrně, aby se neprozradili. Když pak stanuli přede dveřmi, dali si posunkem znamení. Bylo jisté, že dveře jsou zevnitř zamčené. Opět museli vyřadit zámek koltem.

Věděli, že budou muset jednat pekelně rychle, pokud budou chtít Sarah-Ann zachránit.

Šlo to jako po drátkách. Zatímco Jim Clayton rozstřelil zámek, vrhl se Cooper v následujícím zlomku vteřiny proti dveřím.

Cesta byla volná.

Okamžitě je uviděli. Sarah-Ann i Stuarta Coopera. Oba seděli v nejzazším koutě místnosti. Ashby držel v ruce kolt, jehož hlaveň měl přitisknutou na zátylek dívčiny hlavy.

Jeho tvář byla zkřivena hněvem a nenávistí. Nyní vůbec nevypadal jako lev, nýbrž jako prašivý kojot.

„Jestli se o něco pokusíte, vezmu ji do pekla s sebou!“ vykřikl.

Jima to však nezastavilo. Vystřelil dřív, než si to Stuart Ashby vůbec uvědomil. Byla to neuvěřitelná střela, střela, kterou si může dovolit jen někdo, kdo si je absolutně jistý svou věcí.

Kulka Ashbymu rozdrtila ukazováček, přesně v kloubu. Nemohl tak již zmáčknout spoušť, ať se snažil sebevíc.

Samuel Cooper potom jeho výkřik umlčel ranou pěstí, do které vložil všechen svůj vztek z posledních hodin.

Potom si otec a dcera padli do náruče.

Jim Clayton tomu s úsměvem přihlížel.

Věděl, že Sarah-Ann je konečně u cíle své dlouhé cesty. Na jejího otce žárlit nemusel.