John Kirby

Colorado western 076. Santana a syn kazatele

Barman Lefty Martin pohlédl do tváře světlovlasého obra, který vstoupil do saloonu, a okamžitě věděl, že budou problémy. Naproti u stolu seděli čtyři muži, kteří už hodiny hráli poker. Mezi nimi byl jeden cizinec. Také onen obr, který vešel do místnosti, byl cizinec. Lefty se díval do jeho modrých očí, které vypadaly jako dvě ledovcová jezera, a byl si byl jist, že klid a pohoda, která toho dne vládla v saloonu, jsou tytam…

Blondýn zůstal na okamžik stát za létacími dveřmi. Krátkým pohybem si posunul stetson do týla. Pod červenou, roztrhanou košilí se mu rozehrály mohutné svaly. Široké šle mu držely obnošené kalhoty z těžkého drilichu.

Blondýn se rozhlédl. Pohyboval však při tom pouze očima. Nehnul ani jediným svalem v obličeji. Nedalo se nijak poznat, jestli je spokojen či nespokojen.

Jak chladné byly jeho oči, tak stroze působil i jeho hranatý obličej s širokou bradou.

Na pár vteřin jeho pohled ulpěl na hráčích u karetního stolu u okna. Kolem stála skupina kovbojů Lornea Hanktona, kteří mlčky přihlíželi hře.

Nikdo z lidí u stolu si blondýna nevšímal. Ten šel dál a přistoupil k pultu. Když kývl na Leftyho Martina, jeho oči již nepůsobily tak chladně.

„Je tu prašno,“ poznamenal. „Napil bych se, příteli.“

Hlas toho muže byl v naprostém protikladu k jeho zevnějšku. Byl vysoký, skoro až jemný. Připomínal hlas dítěte.

Lefty Martin vzal z police láhev, zkontroloval sklenici, zda je čistá, postavil ji na pult a nalil doušek. Láhev pak postavil na pult, aby se blondýn mohl obsloužit sám, pokud mu bude chutnat.

„Projíždíte tudy?“ zeptal se barman.

Blondýn přikývl. Vypil sklenici, odsunul ji i s láhví pryč a položil na pult dolar.

„Co myslíte, měli by něco proti tomu, kdybych se posadil k jejich stolu?“ řekl a kývl ke stolu pod oknem.

Lefty Martin pokrčil rameny. Chtěl něco říct, ale to se už blondýn odvrátil a vydal se ke stolu. Tam mu kovbojové, kteří stáli kolem, ochotně udělali místo. Lefty Martinovi se zdálo, jako by cítili, že by nebylo dobré si s tím mužem začínat.

Blondýn přistoupil k Hanktonovi. Právě skončila hra.

„Bylo by tu ještě místo?“ zeptal se, zatímco těkal očima po hráčích.

Na hráči v záhlaví stolu jeho ocelově modré oči ulpěly déle než na ostatních. Pak se na jeho hranaté tváři vůbec poprvé objevil úsměv.

Jeff Morgan, muž, na kterého se blondýn usmál, tento úsměv opětoval a kývl na jedinou volnou židli.

„Jestli proti tomu nemají nic ostatní,“ řekl ten štíhlý muž s úzkým pasem, jehož tmavý oděv působil velmi udržovaně. Nebýt dvou koltů na bocích, bylo by možné považovat ho za neškodného. Všichni v saloonu však věděli, že muž, který takto nosí kolty, s nimi umí zacházet.

„Má někdo něco proti tomu?“ zeptal se blondýn. „Jmenuju se Lany McCallum.“

Oba muži z Buckstownu zavrtěli hlavou. Lorne Hankton také, ale poněkud váhavě. Jen tvář Jeffa Morgana strnula a zpopelavěla. Jako by

jej někdo udeřil tvrdou ranou do žeber, a tím ho odrovnal. Jenže potom se ten štíhlý muž narovnal a pustil na stůl balíček karet, který dosud držel mezi útlými prsty.

Blondýn Larry McCallum se posadil a odstrčil židli, aby jeho dlouhé nohy měly dostatek prostoru. Stereotypně se usmíval, když Jeff Morgan neklidně klepal prsty po stole.

„Larry McCallum?“ opakoval štíhlý muž v tmavých šatech.

„Z Tucsonu,“ přikývl McCallum.

„To je do Buckstownu dlouhá cesta, McCallume.“

Blondýn přikývl, přičemž mu okraj jeho černého stetsonu sklouzl zpátky do čela. „Daleká, namáhavá a prašná.“

„Za obchodem?“ vyzvídal Lorne Hankton, rančer, ačkoli na něm bylo vidět, že je stejně zběhlý v obchodech jako McCallum.

„Za obchodem!“ McCallum ještě stále hleděl na Morgana. Chladně a neúprosně.

„Jakého druhu?“ chtěl vědět Hankton.

„Konám dílo Páně,“ odvětil McCallum, aniž by hnul brvou.

Nikdo se na to neusmál. A už vůbec ne Jeff Morgan, který si dosud lámal hlavu nad tím, jestli je jeho podezření správné.

McCallumovu tvář už někdy viděl. Možná opravdu v Tucsonu, odkud blondýn údajně byl. Ale to nebyla tato tvář, nýbrž tvář mnohem staršího muže, který byl tomuto chlapíkovi podobný.

„Můj otec byl kazatel,“ dodal McCallum, jako by ho něco nutilo to říct. „Byl to dobrý, poctivý muž, který se vždy řídil božími přikázáními. A jestliže je někdy porušil, pak toho litoval. Horoucně a dlouze.“

Lorne Hankton přikývl. „Pozoruhodný muž,“ podotkl rančer. „Zdá se, že jste ho měl velmi rád, McCallume.“

„Ano, měl,“ přisvědčil cizinec a zahleděl se kamsi do dáli. Jeho oči však již nyní nepůsobily tak tvrdě. „Naučil mě všechno, co musí muž v této zemi vědět. A naučil mě držet se přikázání ,Oko za oko’…“

Jeff Morgan už to nevydržel a vyskočil ze židle.

Jeho ruce už mířily ke koltům, které měl u pasu, když tu se stalo něco, s čím Morgan nepočítal.

Nyní se ukázalo, proč se McCallum posadil tak daleko od stolu.

Zvedl nohu stejně rychle, jako Morgan sáhl po koltech. Podrážkou holínky vší silou kopl do desky stolu, který se tak převrhl na nic netušícího Morgana. Ten neměl šanci stolu uhnout.

Stůl proto vrazil do muže v černém elegantním oděvu, který už držel oba revolvery v rukou.

Pravá zbraň vystřelila. Kulka se zavrtala do podlahy a odštípla z ní

třísky.

Potom Morgan narazil do stěny za svými zády a znovu tak získal rovnováhu, kterou předtím tak náhle ztratil.

V jeho tmavých očích se ďábelsky zajiskřilo.

McCallum proti němu zatím nic nepodnikl, pouze kopl do stolu. Stále jen nezúčastněně seděl na židli a díval se na něj.

Morgan vykřikl a zvedl kolty. Zmáčkl jejich spouště, ještě než stačil zamířit.

Jenže tam, kde ještě před okamžikem seděl McCallum, už nyní nikdo neseděl. Židle osiřela. McCallum se totiž bleskurychle vrhl na podlahu, a teprve když na ni dopadl, sáhl po zbrani.

Učinil to se zázračnou jistotou a rychlostí, kterou by člověk od syna kazatele nikdy nečekal.

Když si Morgan uvědomil, že propásl dvě šance, zasáhl ho McCallumův projektil.

Opět zavrávoral proti zdi. Zoufale se pokoušel udržet na nohou, ale dařilo se mu to stejně málo jako ještě jednou zamířit na cíl.

Kolty v jeho rukou náhle vážily metráky. Oba dva posléze s rachotem dopadly na podlahu.

Pak v saloonu Wild Bunch v Buckstownu opět zavládlo ticho.

Larry McCallum vstal a s kamennou tváří strčil kolt zpátky do pouzdra. Levou rukou si promnul oči a dvěma kroky se ocitl u Jeff a Morgana. Klekl si k němu.

„Máš ještě trochu času ulevit svému svědomí, bratře,“ řekl tiše, ale přesto tak, aby to mohl slyšet každý v místnosti.

„Baltimore je mrtvý. Mexico to také koupil. Jsi třetí na řadě, Jeffe Morgane. Chybí ještě tři. Nechceš mi říct…“

Jeff Morgan se ho chabě pokusil udeřit.

McCallumovi stačilo jen uhnout trupem. Nic nepodnikl, když Morgan položil ruku na podlahu a pokoušel se uchopit jeden z koltů, které předtím ztratil.

Dotkl se sice jednoho z nich, ale nedokázal jej zvednout. Okolostojící věřili, že ho tak ochromil pohled McCallumových modrých očí.

„Už nemáš moc času, bratře,“ řekl McCallum měkkým hlasem. „S tím, co máš na svědomí, tě Pán nepustí přes práh ráje. Kde najdu ostatní?“

„Ó Bože…“ zasténal Jeff Morgan.

McCallum zavrtěl hlavou. „Nejdřív musíš ulevit svému svědomí, Morgane,“ řekl blondýn. „Byl to starý muž a vy jste mu nedali šanci. Starý muž a mladé děvče, které jste zabili, kvůli penězům, Jeffe. Kde najdu ostatní?“

Jeff Morgan zemřel dřív, než mohl vyslovit jména svých kumpánů. Stačil pouze ochable zaklít a pak mu hlava klesla na podlahu. Jeho vytřeštěné oči byly upřeny ke stropu.

McCallum se zvedl. „Je mi líto,“ řekl Lorneu Hanktonovi. „Už vás nebudu déle rušit. Doufám, že vám nic nedlužil.“

Jeho krok byl nyní opět elegantní, když šel k pultu.

Lefty Martin zasténal. Pochopitelně se nemýlil. Ten blondýn měl psáno v očích, že bude dělat problémy.

McCallum si ještě jednou dolil sklenici z láhve, která stála na pultě.

„Měl Morgan ve městě nějaké příbuzné?“ zeptal se Leftyho Martina.

Martin zavrtěl hlavou. „Přijel před třemi týdny. Předtím tu nikdy nebyl.“

„A nemá ani známé, kteří by se postarali o jeho pohřeb?“

Martin chtěl znovu zavrtět hlavou, ale v tom do saloonu vešel šerif Gene Jordan. Byl vysoký, tělnatý a cílevědomý. Jeden pohled mu stačil na to, aby zjistil, co se tam stalo. A jeden pohled na McCalluma mu stačil na to, aby poznal, kdo má na svědomí muže, který ležel pod stolem u okna.

Lorne Hankton přistoupil k pultu a postavil se vedle McCalluma. Pak se obrátil na šerifa.

„Byl to férový souboj, Jordane,“ řekl a ukázal na mrtvého Morgana. „Ten chlápek na něho mohl dvakrát vypálit.“

„Kdo jste, pane?“ otázal se šerif.

McCallum se asketicky usmál a odpověděl: „Syn kazatele.“ Nato si sáhl do náprsní kapsy své košile a hodil na stůl jeden papír - zatykač.

Jordan chvíli váhal, ale potom ten zatykač rozložil.

Byl na něm portrét muže, který ležel pod stolem. Jeffa Morgana. Odměna 500 dolarů. Živého či mrtvého! Bankovní přepadení, vražda!

Jordan polkl.

„Syn kazatele,“ podotkl. „Máte nějaké jméno, pane?“

„Larry McCallum.“

„Ten lovec lidí?“

McCallum si posunul tmavý stetson do čela a jeho modré oči náhle získaly poněkud smutný výraz.

„Pohřběte ho, šerife,“ řekl. „Reverend ať nad tělem té zbloudilé duše pronese kázání. Nikdo se nenarodil jako hříšník, šerife, a nikdo ani nezná opravdové důvody, které člověka vedou k hříchu. Zbytek peněz z té odměnu je pro místní náboženskou obec.“

Šerif Jordan chtěl natáhnout ruku, ale v tom se McCallum otočil. Lome Hankton však šerifa zadržel. Oba potom mlčky hleděli za blondýnem, který opustil saloon Wilde Bunch, aniž se byť jen jednou ohlédl.

„Sakra!“ zavrčel Gene Jordan. „Sakra…“

„Kdo je to?“ otázal se Lefty Martin.

„Syn kazatele z Tucsonu,“ odvětil Gene Jordan. Hluboko v jeho podvědomí bylo něco, co mu říkalo, že kdysi se v Tucsonu cosi odehrálo. Cosi strašného, co stálo životy několika lidí, a jednomu, totiž Larrymu McCallumovi, to život změnilo.

+ + + + +

Ten muž, který toho pozdního odpoledne přijel do Buckstownu, se McCallumovi v jednom podobal: Měl blond vlasy a modré oči, tak jako syn kazatele, který po incidentu v saloonu odjel z města.

Santana měl na tváři a na šatech prach prérie, po kterém stékaly kapky potu. Vypadal stejně uštvaně jako jeho vraný kůň, který měl svěšenou hlavu a unaveně kráčel po ulici.

Už týdny jel Santana po stopách muže z Tucsonu, který se rozhodl potrestat zločin, ke kterému došlo před čtyřmi lety.

Cestu toho muže, který si říkal „syn kazatele“, už lemovaly dva mrtví. 6

Lany McCallum byl skutečně synem kazatele. Nikdy však neměl s usedlým životem kněze nic společného.

Byl vychováván přísným a silným otcem, který svým ovečkám náboženství občas vtloukal do hlavy i pěstí. Před sedmi lety Lany McCallum opustil domov, aniž o tom někomu něco řekl. Jeho matka kvůli tomu zemřela, starý McCallum se stal ještě zatrpklejším a dospěl k názoru, že by měl i se svými ovečkami odtáhnout z toho nešťastného a bohapustého Západu a usadit se na Floridě. Jeho obec to podpořila. Dlouhé roky připravovali odjezd, McCallum spravoval úspory svého církevního společenství k tomuto účelu vybrané v penězích i ve zlatě.

U něj byly v nejlepších rukou. Až do toho nešťastného dne, kdy se v Tucsonu objevilo šest jezdců.

Jejich cílem byl obecní dům McCallumova společenství. Měli zálusk na úspory, které tam byly přechovávány pro lepší budoucnost McCallumových oveček.

Starý McCallum ty peníze bránil zuby nehty a přitom zahynul; stejně skončila jeho dcera.

O čtyři roky později se do Tucsonu vrátil Lany McCallum. Dva dny strávil u hrobů otce a sestry, vyptával se občanů na podrobnosti a potom město opustil se slibem, že vrahy najde a obci vrátí peníze, které si našetřila na svůj sen na Floridě.

O tom slibu se vědělo až ve Washingtonu, ale nikdo tomu nevěřil.

Dokud se v McCallumově stínu neobjevili první mrtví.

V Billings v Montaně sejmul muže jménem Mexico. Ve férovém boji. Bylo dost svědků, kteří později vypovídali, že Mexico přiznal, že s tou věcí v Tucsonu měl něco společného.

Po několika týdnech dostal chlapíka jménem Baltimore v Alamose v Coloradu. A opět se našlo dost svědků, kteří potvrdili, že Baltimore byl namočený v tucsonských událostech. V Alamose padlo jméno třetího člověka: Jeff Morgan, který se měl zdržovat v Arizoně, v okolí Buckstownu.

Poté ministr spravedlnosti vyslal Santanu, aby zastavil krvavou odplatu mladého McCalluma a jménem federální vlády vyšetřil zločin v Tucsonu, který se odehrál před čtyřmi lety.

Santana vypátral McCallumovu stopu, ale nikdy se nedostal do jeho blízkosti. Pouze ho dvakrát viděl z dálky a pak ho vždycky zase ztratil.

Nechal mu však zprávu, v níž ho vyzval, ať mu Santana nebrání v jeho cestě.

Na to světlovlasý zvláštní zástupce myslel nyní, když jel do Buckstownu s nadějí, že se k synovi kazatele konečně dostane.

Proti McCallumovi, jehož jméno se již stávalo legendou, nic neměl. U ohňů se vyprávělo o synovi kazatele, který mstil svého otce a sestru. Likvidoval zločince ve férových soubojích a odměnu za ně dával místní náboženské obci.

Santana se nemohl ubránit jistému respektu vůči němu. Přesto ho musel zastavit. Aby ho ochránil. Člověk může mít při lovu lidí štěstí dvakrát, možná i třikrát, ale potom se rozkřikne, kdo to je a co zamýšlí, a pak se lidé, po kterých jde, budou snažit ho jakýmkoli způsobem poslat do pekla.

A kdyby McCalluma zabili, tak by se stopa vrahů z Tucsonu ztratila, protože McCallum se nikomu nesvěřoval.

Coronado, Santanův vraník, přátelsky potřásl hlavou a zařehtal, když Santana zastavil před obecní stájí, seskočil ze sedla a zavedl ho ke žlabu.

Světlovlasý zvláštní zástupce rovněž ponořil hlavu do vody, aby se osvěžil. Když ji zase vytáhl, spatřil širokou, bodrou tvář kováře, který provozoval tuto obecní stáj.

„Copak?“ zeptal se kovář John Blackwies. „Jste ďáblu v patách, nebo je ďábel v patách vám, pane?“

Santana se pousmál a kývl na Coronada. „Až se zítra vrátím a zjistím, že jste se o něj staral jako o milované dítě, pak vám odpovím. O.K.?“

Blackwies se zazubil, poplácal vraníka po krku a s přátelským zabručením přikývl.

„Tři dolary, pane,“ řekl. „Za další dolar vám zítra zařehtá do ucha, že tu stáj už nikdy nechce opustit, protože by se mu na celém světě nikde tak dobře nevedlo jako tady.“

Santana zaplatil pět.

Blackwies na něj pohlédl, přivřel oči a nakonec zavrtěl hlavou: „Kdybych nevěděl, že ten ďábel nemá sourozence, pak bych řekl, že jste jeho příbuzný, pane.“

„Ďábla?“

„Toho blondýna, který se tu před několika hodinami postaral o to pozdvižení, pane,“ odvětil Blackwies. „Ale to asi nebude pravda.“

Santana si šátkem setřel vlhkost z obličeje. „McCallum,“ řekl. „Syn kazatele. Je to tak?“

Blackwiesovi se rozšířily oči šokem. „Vy ho znáte?“

„Trochu,“ odvětil Santana. „Atén chlápek, co to koupil, se jmenuje Jeff Morgan. Je to tak, Blackwiesi?“

„Je to tak,“ přisvědčil kovář. „Ten syn kazatele musí být ve spolku s ďáblem. Dal Jeffu Morganovi dvě šance. Potom zaplatil za jeho pohřeb, poprosil o modlitbu za mrtvého a za sebe a odkázal reverendovi zbytek odměny na dobročinné účely. Jářku pane! Co si o někom takovém mám myslet?“

Santana na tom byl stejně. Lámal si nad tím McCallumem hlavu. Patřil k lidem, kteří se nehodí do žádné šablony. McCallum byl naprosto výjimečný. Zabíjel s chladnokrevností nahánějící hrůzu a potom beze zbytku, rozdal peníze, které byly vypsány za hlavu lumpa, kterého právě dostal.

Santana si ho nedokázal zařadit. 8

„Tak zítra, Blackwiesei,“ prohodil Santana ke kováři. „Myslete na váš slib ohledně mého koně.“

Santana si dal stetson na hlavu a přešel ulici. Sedlové kapsy si vzal s sebou. V hotelu se ubytoval, objednal si lázeň a o hodinu později vešel do malé restaurace stojící hned vedle hotelu.

Dal si steak a pivo. Po jídle tam seděl a čekal.

Jeho trpělivost nebyla vystavena velké zkoušce. O jeho příjezdu již brzy všichni věděli a skutečnost, že znal syna kazatele, ho činila velmi zajímavým pro místního šerifa.

Šerif Gene Jordan se také brzy objevil. Rázoval si to mezi stoly restaurace jako ledoborec mezi krami.

Před Santanou se zastavil.

„Měl byste nějaké námitky, kdybych se k vám posadil?“ zeptal se Jordana svým hlubokým basem a kývl na volnou židli po Santanově boku.

Santana zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne, šerife.“

Gene Jordan se posadil, rozkročil nohy a položil si své mohutné dlaně na stehna.

„Tvrdí se o vás, že znáte syna kazatele, pane,“ opatrně začal Santanu oťukávat. „Vy jste jeho přítel?“

„Ani přítel, ani nepřítel,“ odvětil zvláštní agent a odsunul svůj prázdný talíř. Pak dopil pivo a narovnal se. „Jenom s ním chci mluvit, to je všechno.“

Gene Jordan nadzvedl klobouk, prohrábl si své světlé vlasy a opět si jej nasadil na hlavu.

„Proč?“

Santana si sáhl do kapsy a vytáhl odtud jednoduchou hvězdu federálního zvláštního zástupce.

Jordan krátce pohlédl na hvězdu a polkl. Potom se narovnal.

„Sakra!“ hlesl. „Takže proti němu něco je a já jsem ho měl zatknout. Ale to jsem nemohl…“

„McCallum je svobodný člověk ve svobodné zemi. Není známo, že by někdy porušil zákon,“ poznamenal Santana.

Potom si nechal povyprávět podrobnosti o tom, co se stalo. Mlčky naslouchal a objednal si další pivo. Už ho měl zpola vypité, když Jordan konečně skončil své vyprávění.

Santana se zatvářil zklamaně. „Nepadlo žádné jméno, šerife?“ otázal se.

„Žádné jméno,“ ujistil ho Jordan. „McCallum sice umírajícího vyzval, aby ulevil svému svědomí, ale Jeff Morgan ho jen proklel.“

Zvláštní agent celou dobu upřeně hleděl na šerifa. V jeho tváři bylo něco, co Santanovi naznačovalo, že Jordan mu neřekl celou pravdu. Gene Jordan působil dojmem, jako by si něco chtěl nechat pro sebe. Možná proto, aby i on sklidil trochu slávy.

„Dál Jordane,“ vyzval ho Santana. „To přece nemůže být všechno.“

„Já vám nerozumím, Santano…“

„Když McCallum opustil město, vydal jste se za ním, šerife. Víte tedy, kam jel. Bude pro vás lepší, když to budu vědět i já. Nechci vyhrožovat člověku s hvězdou, ale nemám rád, když mi někdo mou už tak dost těžkou práci ještě komplikuje. O.K.?“

Jordan nejprve zbledl, potom zrudl. Nakonec si ale uvědomil, že Santana by mu mohl nadělat spoustu problémů. A Jordan by nerad přišel o svůj džob v Buckstownu, kde jen výjimečně řešil problémy, které by stály za řeč.

„Jel za Mattem Lincolnem,“ prohodil Jordan, který si nervózně mačkal klobouk.

„Kdo je to?“

„Před mnoha lety se tu usadil, Santano. Proč, to nevím. Je to nenápadný člověk.“

„Ale McCallum ho, jak se zdá, zná.“

„To je pravda,“ přikývl šerif. „A mrtvý Jeff Morgan ho znal také. Každopádně Morgan na té malé farmě strávil dvě noci.“

Santana si zahvízdl mezi zuby. Něco takového nečekal.

Santana si nechal šerifem Jordanem popsat cestu.

Bylo to jen půl hodiny směrem na východ a farmu nemohl minout.

Santana vstal. Chtěl, aby mu Blackwies dal čerstvého koně, a pak mínil vyrazit.

„Možná byste měl vědět, že u Lincolna narazí kosa na kámen, Santano. Lincoln je popudlivý jak horský lev. Mě vyhnal z farmy. Nedokážu si představit, že by s vámi jednal jinak.“

„Jak je nebezpečný?“

„Je hodně nebezpečný,“ odvětil šerif Jordan. „Hlavně, když se ho budete vyptávat na jeho půdu. Tu bude bránit zuby nehty. Má právo na to, aby se tam nezdržoval nikdo, koho tam nechce vidět, to je snad jasné. Myslím, že mi rozumíte. Možná by bylo lepší, kdybych vás tam doprovodil, zástupce.“

Santana si to nechal projít hlavou.Odmítl však nakonec. Jordan tam už jednou nepochodil. Nemínil jeho přítomností Lincolna dráždit znovu.

Jeho, Santanu, Lincoln nezná, a tak možná nebude reagovat tak podrážděně.

+ + + + +

Ryzák, kterého Santanovi půjčil Blackwies, byl vyloženě nervózní. Jeho neklid ještě vzrostl, když zvláštní agent opustil lesík a vyjel na kopec, z něhož byl výborný výhled na Lincolnovo hospodářství.

Santana prohodil k ryzákovi několik uklidňujících slov, ale utišit jeho nervozitu nebylo snadné.

Když vyjel z šera lesa do otevřené krajiny, musel si posunout stetson do čela a zavřít oči.

Tu se ryzák na místě zastavil a vzepjal na zadní. Zvláštní agent se vyděsil.

Santana musel předvést všechen svůj jezdecký um, aby nesletěl ze sedla.

Pak třeskl výstřel. Kulka mu srazila stetson do zátylku. Kolem krku totiž měl kožený řemínek.

Santana ryzákovi přitáhl uzdu. Pak se rozhlédl. Střelce neviděl. Nepochyboval o tom, že ten skrytý střelec ho nechtěl zasáhnout, ale že ho jen chce zahnat.

Ten, kdo dokázal sestřelit jezdci stetson z hlavy, byl schopen srazit jezdce ze sedla, pokud by mu o to skutečně šlo.

„Máš deset sekund na to, abys zmizel, cizince!“

Teprve nyní ho Santana uviděl za keříkem v prohlubni. Nejdřív jen hlaveň winchestrovky, pak i samotného Lincolna.

Zvláštní agent dal ruce nahoru.

„Toto je svobodná země,“ řekl.

Lincoln se rozesmál. „Pak jdi dál, ať ti můžu svobodně vpálit kulku mezi oči, cizince!“

Výhružně zvedl hlaveň nahoru.

Santana viděl boule a modřiny v jeho tváři. McCallum mu patrně vtloukal do hlavy do hlavy, tak jako to občas dělal jeho otec.

Ryzák neklidně tančil. Udělal dva, tři kroky směrem k Lincolnovi, který nedůvěřivě ustupoval.

„Čas vypršel, cizince!“

„Pro tebe určitě,“ přikývl Santana a položil ruce zase na uzdu. Zároveň zavrtěl hlavou, jako by někomu za Lincolnem dával znamení. „Nestřílej, Joe!“

Lincoln se okamžitě otočil, v což zvláštní agent doufal. V tom samém zlomku vteřiny pobodl Santana neklidného koně do slabin.

Ryzák vyrazil proti Lincolnovi a srazil ho k zemi.

Lincoln vykřikl a pustil winchestrovku.

Ihned po tom, pravda, vyskočil na nohy a chtěl sáhnout po winchestrovce. Když však Santana seskočil ze sedla, změnil taktiku.

Vrazil Santanovi hlavou do hrudi a svalil ho tak na zem.

Lincoln odstoupil stranou. Pak se znovu vzpamatoval a obrátil se proti neznámému nepříteli, aby boj ukončil. Vykopl pravou nohu.

S něčím podobným ovšem Santana počítal.

Oběma rukama nohu chytil, obrátil ji a tak Lincolna vyřídil.

Všechno se rázem změnilo.

Lincoln mávající rukama se zoufale snažil najít rovnováhu. Nepovedlo se mu to a skácel se na zem. Hlavou se udeřil do kamene a zůstal bezvládně ležet, zatímco zvláštní zástupce se v klidu zvedl.

Aby Lincolnovi demonstroval jeho bezmocnost, tasil Santana revolver.

Lincoln hleděl skelným zrakem do ústí hlavně. Trvalo to nějakou dobu, než pochopil, že prohrál.

Zaklel a vrávoravě vstal.

„A teď?“ otázal se. „Co bude dál?“

Santana se jedovaté usmál. „To záleží na tobě, příteli. Buďto rychle a přesně odpovíš na mé otázky, nebo dohráls.“

Lincoln si promnul oči ozdobené stopami McCallumových pěstí. Teď, když stál tak blízko, Santana mohl vidět, co mu McCallum provedl.

„Pane,“ hlesl Lincoln. „Já vás vůbec neznám!“

Santana si sáhl do náprsní kapsy a levou rukou si připnul hvězdu na košili.

Lincolnovi se rozšířily oči. Takového zvláštního agenta ještě neviděl. Suše polkl. V jeho tváři se zračily rozpaky.

„Měls to říct hned, sakra,“ zavrčel. „Nestojím o problémy se zákonem.“

„To je dobře,“ přikývl Santana a strčil revolver zpátky do pouzdra. „McCallum byl tady?“

„McCallum!“

„Syn kazatele?“

Lincolnovy oči se zúžily. Nervózně se škrabal na hlavě a klopil zrak. „A kdyby, marshale…

„Hledám ho, Lincolne,“ poznamenal Santana. Věřil, že Lincoln synovi kazatele přál jen to nejhorší. Možná se mu bude zamlouvat, když mu poví, že McCalluma hledá zákon. „Hledám ho a ty mi můžeš říct, kde je.“

„Jaks na to přišel?“

Santana k tomu muži přistoupil. Ten pohyb vypadal výhružně.

Lincoln odstoupil.

„Jeff Morgan je mrtvý, Lincolne. Byl třetí z těch, kterým jde McCallum po krku. Morgan se dva dny zdržel u tebe na farmě. Takže ho znáš a McCallum tě navštívil a dozvěděl se jména těch mužů, které ještě musí navštívit. Proto ještě žiješ, Lincolne. Proto, abys mu mohl říct, co víš. Nepokoušej se mi namluvit něco jiného, příteli. Zle bys pochodil. Chci vědět jména a směr, kterým McCallum odjel.“

„Pak se ten prašivý pes vrátí a vpálí mi kulku mezi oči, protože jsem za ním poslal muže s hvězdou. Pěkně děkuju.“

„Teď máš ty deset sekund, Lincolne. Buďto mi potom řekneš, co víš, nebo skončíš ve vězení a z toho incidentu tady uděláme pokus o vraždu zvláštního zástupce. To tě bude stát roky. Myslím to vážně.“

Lincolnovi se nervozitou chvěla víčka. To nebylo dáno jen tím, že slunce stálo nízko a svítilo mu tak do tváře. Měl strach.

„Ani nevím, jak se ten McCallum doopravdy jmenuje,“ řekl Lincoln plačtivým hlasem. „Ptal se po lidech, se kterými Morgan jezdil před čtyřmi lety. Od té doby znám Jeffa i pár dalších chlapů.“

„Mexica a Baltimorea?“ dodal Santana. Lincoln přikývl. Sáhl si do náprsní kapsy, vzal si cigarillo a zapálil si jej. Potom vydechl kouř a tiše si odkašlal.

„Možná to byla pravá jména. Ale já je prostě chci znát a chci vědět, kde McCallum ty muže hledá. To je všechno.“

„V Novém Mexiku,“ řekl Lincoln. „Syn kazatele odjel do Socorra. Ti muži jsou Chris Madson, Dave Middleton a Mexičan jménem José Murrieta. Jestli s tou historkou mají něco společného, nevím. Vím jen to, že tenkrát s tou hordou jezdil Morgan.“

Zatímco hovořil, tekl mu pot po tváři. Setřel si jej kapesníkem a zasténal: „Byl jsem hlupák, že jsem mu vůbec něco řekl. Jestli ti chlápci McCalluma dostanou, zeptají se ho, odkud má jména. Potom přijdou a pošlou mě do pekel.“

To bylo možné, pokud se skutečně jednalo o muže, které McCallum hledal.

„Nebo si myslíš, že bych si na4 tím neměl lámat hlavu, protože je McCallum všechny zvládne, zástupce?“ spekuloval Lincoln.

Santana pokrčil rameny. „Co o nich víš?“

„Nic, zástupce.“ Matt Lincoln zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem s nimi neměl nic společného. Jednom jsem slyšel, že Chris Madson se usadil v Novém Mexiku a že se tam z něho stalo velké eso.“

Santana na něj vrhl pronikavý pohled.

„Říkáš Socorro?“

„Na Rio Grande del Norte,“ odvětil Lincoln. „Před lety jsem tam byl. Nerad bych v tom kraji měl svůj hrob.“ „Pak raději zůstaň tady,“ poradil mu Santana, sáhl po uzdě svého ryzáka a vyšvihl se do sedla.

Zvláštní zástupce ještě zachytil kletbu, kterou za ním vyslal Lincoln, ale to již mířil zpátky do Buckstownu.

+ + + + +

„Pan Madson s vámi nebude mluvit!“

Eleonore Parkerová se přikrčila. Vyděšeně k sobě tiskla plačící dítě. Hladila mu jeho světlé vlásky a prosebně se dívala se na muže v kanceláře Madson Warehouse.

Eleonore Parkerová se tam vydala bez velkých nadějí, jenže tato prosebná cesta znamenala poslední šanci, že si udrží to, co spolu se svým mužem tři roky budovali.

„Vy nerozumíte,“ řekla ta mladá žena, „do tří týdnů mám přinést dva tisíce dolarů, jinak mi vezmou farmu.“

Širokoplecí muž s tučným obličejem se pohrdavě usmál. „O tom, že máte zaplatit, už přece víte nějakou dobu,“ poznamenal.

Eleonore Parkerová sklonila svou krásnou tvář. „Můj muž přišel loni při nehodě o život,“ šeptla. „Možná by pan Madson mohl platbu ještě o rok odložit. Jsem si jistá, že…“

Robustní muž za pultem mávl rukou tak vztekle, že chlapec stojící vedle Eleonore se rozplakal.

„Dostala jste půjčku, takže musíte splatit to, co stojí ve smlouvě, paní Parkerová. To je všechno. Pan Madson by vám neřekl nic jiného.“

Nikdo si nevšiml vysokého postaršího muže s šedivými vlasy a ostrými rysy ve tváři, který mezitím vešel do kanceláře.

Chet Corry konverzaci pozorně sledoval. Nyní se pohrdavě zasmál a plivl před pult.

„Kdybys nebyl takový idiot, Keně Loopere,“ řekl robustnímu muži, „tak bys možná jednoho dne něco dokázal. Lidé, kteří jdou přes mrtvoly, toho v oblasti Lincoln vždycky dokázali hodně.“

Looper se narovnal a potměšile přivřel oči.

„Prosím, pane Corry,“ řekla Eleonore Parkerová rančerovi. „Prosím…“

Šedivý muž přistoupil k mladé černovlasé ženě, vzal chlapce a posadil si ho na rameno. Dítě okamžitě přestalo plakat. Potom se rančer obrátil k Eleonore a pokrčil rameny.

„Udělali jste stejnou chybu jako většina nových osadníků, slečno Parkerová. Potřebovali jste peníze a výbavu a půjčili jste si to od prvního člověka, který se namanul. Od Madsona. Peníze za lichvářské úroky a vybavení za lichvářské ceny. Teď jste v pasti, protože jste pořád kupovala u Madsona a zadlužovala se tak stále víc. O to mu šlo. Tak dostane za babku jeden pozemek za druhým. Ještě pár let a nechá se korunovat za krále Nového Mexika!“

„Takovými slovy se mnozí zalkli dřív, než by si byli pomysleli, Corry! „ zaklel Looper.

Hubený muž, na kterém bylo na první pohled vidět, že se celý život živil tvrdou prací, zase vrátil chlapce do náruče jeho matky. Pak rychle přikročil k pultu. Než mohl Looper uhnout, chytil ho Chet Corry za límec, zvedl ho do výšky a narazil ho na dřevěnou překážku.

Looper přidušeně vykřikl a zakoulel očima.

„Nechceš náhodou vstát z té tvé zatracené židle a vyjít na ulici, abys občanům Socorra ukázal, co v tobě doopravdy vězí, Loopere?“ zasyčel rančer.

Pak Loopera pustil. Ten klopýtl o židli a natáhl se jak široký, tak dlouhý na podlahu.

Za Chetem Corrym se kdosi rozesmál.

Corry se pomalu otočil.

Jeho postava se napjala, když spatřil Josého Muriettu, který se ležérně opíral o rám dveří Madsonovy kanceláře. Pravou ruku měl položenou na pažbě revolveru.

„Ne tak zhurta, Corry,“ prohodil Murietta. „Jednoho dne si na tebe počíhám a provrtám ti hlavu kulkou.“

Looper se posbíral ze země a oklepal s šatů prach. Nato nenávistným pohledem zpražil rančera, který mu nedělal problémy poprvé.

Corry si možná myslel, že obchody dělá on, Looper. Přitom nebyl nic než malý účetní, kterého si Madson přitáhl z Východu, protože tam prý lidé umějí lépe počítat.

„Nechej mě na pokoji, sakra!“ za-vyl Looper. „Obrať se na pana Madsona, když si chceš stěžovat. Já smlouvy nepodepisuju. Jsem tu jen proto, abych dohlédl na jejich dodržování. Za to jsem placený.“

José Murieta se zašklebil a řekl: „Má pravdu. Ani já smlouvy nesepisuju, Corry. Jenom dávám pozor na to, aby se těm, kteří dohlížejí na jejich dodržování, nic nestalo. Jestli ještě jednou vztáhneš ruku na Loopera, tak s tebou půjdu na ulici. A tam to nevyřídíme pěstmi, ale koltem nebo nožem!“

Chet Corry skřípal zuby. Vztekem mu cukalo ve tváři. Jeho vrásky se ještě prohloubily. Bylo na něm vidět, že by Muriettovu výzvu přijal.

„Co se to tu děje?“

Muž, který se zjevil za Muriettou, byl Chris Madson.

Přes jeho elegantní oblečení na něm bylo vidět, že má za sebou pohnutý život. Jeho tvář byla ozdobena jizvami. Pohyboval se obezřetně jako kočkovitá šelma na lovu. A ruku měl vždycky poblíž koltu, jenž měl diskrétně zakrytý cípem kabátu.

„Looper urážel tvé zákazníky, Madsone,“ řekl Corry.

Looper přišel k pultu.

„Paní Parkerová tvrdila, že nemůže zaplatit dva tisíce dolarů, které po ní chcete. Chtěla, abyste tu splátku odložil o rok, o kterém se ve smlouvě nemluví,“ bránil se. „Řekl jsem jí, že…“

Madson se dobromyslně usmál. Vešel do místnosti, přistoupil k paní Parkerové a pohladil jejího chlapce po vlasech.

. „Looper měl své instrukce, paní Parkerová,“ tiše poznamenal a vrhl na svého zaměstnance zdrcující pohled. „Jeho životem j e placení účtů. Chybí mu instinkt a možná zapomněl na neštěstí, které se stalo vašemu muži. Splátku toho dluhu můžeme přirozeně o rok odložit.“

Chet Corry nevěřil vlastním očím. Co se to s Chrisem Madsonem stalo? Ještě nikdy nikomu nepovolil odklad splátky. Několik farem a rančů již získal tak, že mu jejich majitelé nebyli schopni splatit dluhy a on je přinutil k prodeji.

„Piš, Loopere,“ dodal Madson vlídným tónem.

Looper psal, José Murietta se stále šklebil a Chet Corry si nechápavě prohrabával vlasy, když si předtím sundal stetson.

„Spokojena, paní Parkerová?“ zeptal se Madson mladé ženy, která nenadálému obratu vůbec nerozuměla.

Eleonore Parkerová se usmívala mezi slzami. „To vám nikdy nezapomenu, pane Madsone,“ hlesla. Chytila chlapce za ruku a chvatné opustila kancelář, jako by se bála, že si to Madson ještě rozmyslí.

„Ty jsi nemocný, Madsone?“ otázal se Corry.

„Myslíš, že to splatí?“ kontroval Madson otázkou.

„A kdyby?“ prohodil Chet Corry. „Udělá z tebe svatého.“

„Pak se to vyplatilo. Koneckonců, kdo se stal svatým za nějaké mizerné dva tisíce, Corry? A co chceš ty?“

„Dát ti radu, Madsone,“ odpověděl šedivý rančer. „Poslouchám.“ Chris Madson to řekl ostrým tónem. Číhavě hleděl na Corryho a uvědomil si, že ten dědek tu už příliš dlouho kalí vodu.

„Včera se u mé severní pastviny pohybovali nějací chlapi, Madsone. Vypadalo to, že patří k tobě. Jako by kontrolovali, jestli je dobytek už dost tučný. Jestli se tam ještě jednou někdo objeví, tak se zpátky dostane naložený na zádech koně a s kulkou mezi očima!“

Mexičan sebou lehce trhl. Murietta chtěl vyrazit proti Corrymu, ale tu se stalo něco, s čím nikdo nepočítal.

Starý rančer bleskově položil svou mozolnatou ruku na pažbu koltu, okamžitě jej vytáhl z pouzdra a namířil na užaslého Muriettu.

„Co je?“ zeptal se Chet Corry. „Nechceš ke mně přijít blíž, Mexikáne?“

Než mohl Murietta udělat nějakou hloupost, zvedl Madson ruku a otočil se na Corryho.

„Dosáhls toho, čehos dosáhnout chtěl, Chete,“ sykl. „Teď zmiz. A nezapomeň říct lidem, že jsem hrdlořez, protože jsem dal jedné chudé ženě odklad na splacení dluhů jenom na rok!“ Starý rančer si levou rukou odsunul stetson do týla. Na tváři se mu objevil jemný úsměv.

„Pošlu sem další lidi, kteří ti něco dluží,“ poznamenal. „Možná i jim dáš odklad.“

Murietta už to nevydržel a vrhl se na něho.

Corry zvedl ruku a praštil Mexičana pažbou revolveru do čela.

Mexičan se skácel k zemi jak sražený bleskem.

„Doufám, žes pochopil, co jsem ti řekl, Madsone,“ zavrčel Corry. „Jestli se mi ztratí byť jen jediný kravský ocas, půjdu si pro něj sem!“

„Proklatý starý blázen,“ zaklel Madson.

Corry s trpkostí v očích kývl a odešel z kanceláře Madsonova obchodního domu, k němuž byla přistavena malá soukromá banka.

Madson za ním vyslal kletbu a pohlédl na Muriettu, který sténal na zemi. Madson mu podal ruku, pomohl mu na nohy a vstoupil do otevřených dveří. Tam se ještě jednou otočil k Looperovi.

„Doufám, že na to, co se tu stalo, nezapomeneš, Loopere,“ řekl.

„Samozřejmě že ne,“ odtušil muž z Východu a zavrtěl hlavou. „Mám něco podniknout, pane Madsone?“

Madson nerozuměl. To, že musí něco podniknout proti Chetu Corrymu, věděl už dlouho, jenom ten starý muž zatím neukázal svou skutečnou tvář. Teď už to konečně udělal.

„Co například?“ otázal se.

„Oddělat ho, Chrisi!“ vztekle vyhrkl Murietta.

„Drž hubu, José, a nechej mluvit Loopera!“

Murietta se přikrčil. Madson byl boss, ale José neměl rád, když z něho před tím jeho malým účetním dělal idiota.

„Co například, Loopere?“ opakoval Madson svou otázku.

„Mohli bychom zablokovat úvěry pro Corryho přátele,“ odpověděl finanční expert z Východu. „A jestli ho opravdu chcete vyšachovat, pane Madsone, tak je tu ještě armáda. To vás sice bude stát nějaké peníze, ale za pár let se to vyplatí, když armáda nebude mít žádného jiného dodavatele. Chápete?“

„Už rozumím,“ zamyšleně odvětil Madson. „Ale nelíbí se mi, že by mě to mělo stát peníze, Loopere. Nicméně o tom budu přemýšlet. Určitě už mě něco napadne. A co se týče Corryho přátel, zkuste prozkoumat, kterým bychom mohli zmrazit účty. A pak si je podáme!“

Madson zmizel ve své kanceláři. Murietta šel za ním. Opřel se o psací stůl, za který se Madson posadil.

„Svolej lidi, José,“ řekl Madson, který si položil bradu na hřbety ruky. „Tentokrát se ti hlupáci nesmí ukázat, dokud Corryho krávy neodeženou jiným směrem. Rozumíš?“

„To Middletona potěší,“ usmál se Murietta. „Od doby, co nemá co na práci, nám starý Dave tloustne. Život na ranči ho nevytěžuje a práci beztak odvádějí jeho lidé.“

Murietta zmizel.

Madson vstal zpoza psacího stolu. Přistoupil k oknu a pohlédl na prašnou Main Street, na níž panoval čilý ruch.

Socorro ještě nebylo jeho městem, pravděpodobně se jim ani nikdy nemělo stát. Ale než se odtud stáhne

do příhodnější oblasti, chtěl ještě místní trochu podojit.

Před téměř čtyřmi lety Madson osvědčil, že má výborný nos, když se usadil v Novém Mexiku a koupil zde rozsáhlé pozemky. Nyní se tam usazovali osadníci. Farmáři a rančeři ve velkém proudili do tohoto úrodného a malebného kraje pahorků s dostatkem vody.

Všichni potřebovali půdu. Všichni potřebovali nářadí.

Madson si zajistil dodavatelský monopol. Jeho dopravní společnost tam všechno přepravila dřív než ostatní. Dosud mu v tom nikdo jiný nekonkuroval. A tak mohl Madson požadovat ceny, které mu zaručovaly tučný zisk.

Jeden, dva roky se s tímto rozložením sil udrží, protože většina lidí mu dlužila.

Ale již nyní se začínala tvořit opozice k jeho obchodním praktikám.

Jejím vůdcem byl Chet Corry. Vedle Madsona šlo o největšího rančera v kraji. Corry byl nebezpečný člověk, který měl vliv, jenž mohl použít k vyvolání sporů, které mohly přerůst v opravdovou válku.

Madson si sice v uplynulých letech koupil tvrdé muže a mohl se spolehnout na šerifa Warrena Bristola, kterého sám dosadil, ale velice dobře věděl, že na tom bude špatně, jestli Corry dostane na svou stranu ostatní lidi.

Proto musel Corryho zastavit.

Tím či oním způsobem. Madsonovi to bylo jedno.

K podobnému incidentu, jaký právě zažil, již nesmělo dojít.

+ + + + +

Santana vystoupil z vlaku v Santa Fé. Do Socorra koleje nevedly. To se mohlo železniční společnosti Santa Fé Railroad vyplatit jedině tehdy, až bude oblast Lincoln osazena osadníky.

Oblast Lincoln zabírala takřka jednu pětinu rozlohy Nového Mexika. Její hranice ležely na východě na Rio Pecos, na jihu Texas a na západě San Andres Mountains. Planinu Staked Plains si chovatelé dobytka a ovcí nárokovali pro sebe. Malí rančeři a osadníci se tak usazovali na parcelách u vodních toků. Uprostřed, při White Oaks, armáda zbudovala Fort Stanf ord, dál na východ, na Staked Plains, Fort Summer.

Už jen existence těchto dvou pevností ukazovala na to, že to v oblasti Lincoln vře.

Obchodníci v osadnících objevili skutečný zlatý důl.

Pozemkoví spekulanti prováděli záludné čachry s parcelami, které jim nepatřily, a rančeři se rozhodli dát osadníkům najevo, že se usadili na již obsazené půdě.

A do tohoto velmi neklidného kraje se vydal federální zástupce, který zde měl najít syna kazatele a pokusit se s ním objasnit okolnosti zločinu, k němuž došlo v Tucsonu před čtyřmi lety a o který se doposud nikdo nestaral.

Světlovlasý vládní agent jel podél Rio Grande del Nořte, na jehož březích kdysi Socorro vyrostlo.

Informace, které měl Santana o Chrisu Madsonovi a obou dalších lidech, byly sporé. V zásadě mu byly k ničemu.

Madson se usadil v oblasti Lincoln a podle všeho se mu mimořádně dařilo. Negativa známa nebyla. Přinejmenším ne ta, která by federálního zástupce opravňovala k tomu, aby proti němu zakročil. S událostmi zpřed čtyř let z Tucsonu Madsona nikdo nespojoval.

Přesto se Santana musel s Madsonem, Middletonem a Muriettem nějakým způsobem vypořádat. Důkaz z Buckstownu byl tak jednoznačný, že jej prostě nebylo možné přehlédnout.

O McCallumovi v těch dnech neslyšel. Ten se tak jako vždy po úderu vypařil.

Santana doufal, že McCallum necestoval vlakem do Santa Fé. Pak by totiž zvláštní agent měl před synem kazatele přinejmenším dva dny předstih. Potom by mohl sondovat terén a měl šanci vše vyjasnit dřív, než se objeví McCallum, aby poslal do pekel další tři hříšníky.

Slunce stálo v nadhlavníku a nemilosrdně spalovalo krajinu. Přesto zde byl dostatek vody. Teprve dále na jih, v údolí Tularosa, ukazovalo Nové Mexiko svou méně příjemnou tvář. Zde mohli přežít jen opravdoví bojovníci. Tomu také odpovídalo velmi řídké osídlení.

Ale i zde byl klid jen zdánlivý.

Santana byl ještě deset mil od Socorra, když je poprvé odhalil, ačkoli už drahnou chvíli jeli po jeho stopě.

Byl to malý oddíl přibližně deseti Komančů. Pronásledovali ho. Zatím ještě s odstupem, ale i to klamalo a zvláštní agent to velmi dobře věděl.

O míli dál se houf rudochů rozdělil. Nerušené se pohybovali v tomto kraji, ačkoli zde armáda měla dvě pevnosti.

Santana zastavil svého vraníka a rozhlédl se.

Mohl zřetelně vidět pestré válečné barvy, jimiž se indiáni jedoucí na vytrvalých ponících vyzdobili.

Jeli napravo a nalevo od cesty, po níž putoval Santana.

Musel jednat.

Dlaní plácl Coronada po krku. Jeho statečný hřebec okamžitě vystřelil prudkým cvalem.

Byl odpočinutý, ale to ještě ani zdaleka nebylo zárukou toho, že Komančům uniknou.

Santana se musel rozhodnout mezi dvěma cestami. Mezi tou napravo, která vedla strmě dolů k břehům Rio Grande del Nořte, kde se mohl ukrýt mezi hustý křovím a sutí, a mezi cestou, po které jel a která vedla k jednomu hřebeni.

Jednalo se sice o delší cestu, ale zároveň mu také nabízela více jistoty.

Dole u řeky na něj mohli snadno zaútočit ze dvou stran, pokud by se mu nepodařilo nalézt brod a dostat se na druhou stranu.

Světlovlasý zvláštní zástupce držel uzdu v jedné ruce. O Coronada se nemusel starat. Vraník cítil nebezpečí, v němž se nacházel jeho jezdec.

Levou rukou vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a položil si ji přes sedlo.

Nyní již bylo příliš pozdě na to, aby se vydal k řece. Tři Komanči mu odřízli cestu. Sjeli po svahu dolů a cválali podél břehu.

„Hej, starochu!“ zvolal Santana na svého vraníka. „Běž, starochu! Ti mají chuť na můj skalp. Běž, běž!“

Zdálo se, že kůň se ani nedotýká země. Doslova letěl nad krajinou. Uši měl stažené k úzké hlavě.

Santana se blížil k hřebeni. Ještě něco víc než půl míle, a pak byl u cíle. Všechno záviselo na tom, zda mu Komanči neodříznou cestu. Musel se dřív než oni dostat k výběžkům hor. Tam by tu divokou hordu mohl zastavit.

Poníci byli rychlí, ale jak se zdálo, Santana svůj náskok udržel. Přitiskl se k Coronadovu krku a úplně mu uvolnil uzdu.

Za ním třeskly výstřely.

Střílet z pádícího koně je těžké. A trefit ještě těžší. Přesto kulky proletěly nebezpečně blízko. Při neustálých půtkách s kavalerii se rudoši naučili mířit.

Situace byla kritická.

Když se Santana obrátil, zjistil, že jeho náskok se stále zkracuje. Možná jen dvě sta yardů za ním jeli dva bojovníci, kteří předstihli ostatní, protože měli nejrychlejší koně.

A pak se to stalo.

Coronado šlápl do díry v zemi a klopýtl. Santanu to katapultovalo ze sedla. Tvrdě dopadl na zem a zoufale sevřel svou winchestrovku. Duchapřítomně se převalil přes rameno. Tak se rychle dostal na nohy.

Naštěstí při pádu nepřišel o winchestrovku. První Komanč zastavil jen několik kroků od něho. Santana viděl v jeho pomalovaném obličeji triumfální výraz, když bojovník zvedl pravou ruku, aby po něm vrhl kopí.

Santana uskočil. Tam, kde ještě před chvílí stál, se v zemi chvělo kopí.

Santana zacílil winchestrovku a vypálil.

Komanč s hlasitým výkřikem spadl ze sedla.

Druhého bojovníka to zarazilo.

Bohužel pro něho.

Santana totiž druhou střelou i ho srazil z koně. Potom vyskočil a vyběhl k jednomu z jejich poníků. Pokusil se sáhnout po uzdě a vyšvihnout se do sedla, protože vyděšený Coronado odběhl pryč.

Poník se však splašil.

Kolem Santany létala hlína, kterou vyřvávaly ze země kulky vypálené indiány. Mířili stále blíž.

Bylo by nesmyslné se vzdát. Ale stejně tak nesmyslný byl boj s tou hordou. Jistě by několik z nich vyřadil, ale nakonec, o tom nemohlo být pochyb, by se smáli indiáni.

Přitom skály, které pro něho mohly znamenat záchranu, byly jen kousek za ním.

Santana zaklel. Opět zvedl pušku, zamířil na prvního ze svých pronásledovatelů a vystřelil.

Ostatní své koně zastavili. Zdálo se, že poznali, že takovým způsobem by toho blondýna dostali jen za cenu velkých ztrát.

Pak se Komanči se rozjeli doprava a doleva, aniž proti tomu Santana mohl něco udělat. Jeho šanci byly stále menší a menší. Dostali ho do kleští. Santana musel bojovat proti dvěma stranám. A to nemohl zvládat dlouho.

Přikrčen přeběhl za keř, který ovšem neskýtal ani sebemenší ochranu před kulkami. Aspoň se však dostal do stínu. Jestli už musí umřít, tak ne v tom hrozném vedru.

Uplynula minuta. Tento čas Santana využil k nabití winchestrovky. Vytáhl revolver a položil jej vedle sebe. Takto po něm mohl rychle sáhnout, pokud by vystřílel pušku.

A pak, když se objevili šikmo za ním, si vzpomněl na ty dva jezdce, kteří mu odřízli cestu k řece. Aniž si jich potom všímal, jeli podél řeky a nyní přijeli až k němu, když předtím zdolali strmý svah.

V tom samém okamžiku zaútočili i další jezdci. Ti si totiž už mohli být jisti, že toho bělocha mají bezpečně v hrsti.

Mohl ho zachránit jen zázrak. A oblast Lincoln byla krajem, kde se zázraky děly jen velmi zřídka.

Santana se vrhl k zemi. Musel se soustředit na oba bojovníky, kteří se vynořili za ním a nyní seskočili ze sedel.

Zvláštní agent spatřil hnědá těla, která se plazila po zemi. Bylo téměř nemožné je trefit.

Vstal, zalícil winchestrovku a vypálil.

Neuvěřitelnou rychlostí vystřelil dvakrát po sobě.

Jeden z bojovníků vykřikl. Vyletěl do vzduchu, rozhodil rukama a zase se skácel. Druhý zůstal ležet. Přitiskl se k zemi tak, až s ní splynul.

Santana na něho musel zapomenout, protože útočili další. Ze dvou stran. Viseli na krcích svých poníků a stříleli pod jejich hlavami.

Tu federální zástupce pocítil palčivou bolest v boku. Zasténal, pustil winchestrovku a sáhl po revolveru. Teď, když se Komanči dostali tak blízko, byl revolver lepší.

Santana jej zvedl oběma rukama.

Věděl, že je na konci. V bubínku bylo už jen šest nábojů. Možná mu ani nezbude čas na to, aby je všechny vystřílel, než ho odkrouhne jeden z Komančů.

Přesto zvláštní zástupce pečlivě mířil.

Než však stačil zmáčknout spoušť, třeskly za ním výstřely.

Ozval se výkřik. Výkřik Komanče, který se zezadu k němu blížil.

Potom se první z najíždějících indiánů zvedl z koně. Druhý ho hned následoval.

Santana začal pálit.

Soustředil se na muže, kteří se k němu blížili z boku. Byli již nebezpečně blízko. Mohli být vzdáleni v nejlepším případě nějakých čtyřicet yardů, když jako na nějaký tichý pokyn otočili koně a vyrazili, každý jiným směrem.

Santana za nimi nevěřícně hleděl. V té chvíli zapomněl na bolest, která ho pálila v boku, kde mu kulka jednoho z indiánů udělala hluboký šrám. Nebyl sice nebezpečný, ale pekelně bolel.

Za ním, ze skal, někdo střílel na prchající Komanče. Jeden jediný muž s winchestrovkou je dokázal zahnat na útěk.

Santana vstal, otočil se a přivřel oči.

Nemýlil se.

Ano, někdo tam byl. A teď ho viděl.

Ten muž, který ho zachránil a teď vyjel na grošákovi zpoza skály, se mu velmi podobal.

Byl štíhlý, vysoký a měl světlé vlasy. Ještě stále na sobě měl obnošenou červenou košili a kalhoty s širokými šlemi. V pravé ruce držel winchestrovku. Pomalu jel směrem k Santanovi.

Larry McCallum, syn kazatele.

Santana nevěřil svým očím. To přece nemohla být pravda. To by tedy znamenalo, že Larry McCallum hned po zastavení u Matta Lincolna nasedl na nejbližší vlak a odcestoval do Santa Fé. A odtud se okamžitě vydal na cestu do Santa Fé.

Na obzoru se tetelil vzduch. Santana se zvedl na koleno a uvědomil si, že ještě stále drží v ruce revolver. Sklonil jej. Pokoušely se o něho mdloby. Jen s vypětím všech sil se jim ubránil.

Larry McCallum dorazil ke zvláštnímu agentovi, zastavil před ním svého grošáka a přivřenýma očima pohlédl na Santanu.

„Máš štěstí, bratře,“ řekl syn kazatele. „Už týdny jsi mi na stopě. Kdo by si to byl pomyslel, že mě jednou budeš potřebovat.“

Santana se křečovitě usmál a přikývl.

„Kdo by si to byl pomyslel, Larry McCallume,“ opakoval jeho slova a promnul si oči. McCallum tam však pořád stál. Nebyl to žádný duch.

Pak přiběhl Coronado, zastavil u grošáka a radostně zaržál, jako by pochopil, že jeho jezdec právě utekl hrobníkovi z lopaty.

Larry McCallum se naklonil doprava, zvedl z Coronadova sedla láhev s vodou a hodil ji Santanovi.

Počkal, až se napije, a řekl: „Kdo jsi, bratře?“

Neznělo to nijak nevlídné

„Santana,“ odvětil vládní agent.

Larry McCallum přikývl, ale nezdálo se, že by mu to jméno něco říkalo.

„Santana!“ Syn kazatele si odsunul stetson do zátylku. „A co ode mě chceš?“

„Pomoct ti!“

McCallum svraštil čelo. V jeho snědé tváři se objevil úžas. „Pomoct mi?“ Přikývl a dodal: „Kdo tě poslal?“

„Ministr spravedlnosti z Washingtonu,“ ztěžklým jazykem odpověděl Santana. Aby mohl klečet na kolenou, musel se opírat rukama o bahnitou zem a udržovat tak rovnováhu.

„Takže muž zákona,“ prohodil McCallum.

„Zvláštní zástupce.“

„Kvůli té věci v Tucsonu?“

Santana přikývl. Ačkoli se právě napil, měl vyschlé rty. Mluvení mu dělalo problémy. Jako by měl místo jazyka vyschlou houbu, která nyní nabobtnávala.

„Tak to máš nějaké čtyři roky zpoždění, Santano,“ odsekl McCallum. „Tenkrát se o to nikdo nezajímal. Teď je to moje věc. A rozhodl jsem se, že to tak zůstane. Chápeš?“

„O.K.“ Santana se posadil a přitiskl si pravou ruku na ránu na boku. „O.K., McCallume. Je to tvoje věc. Potom budu čekat, dokud tě někdo nesejme a nezamete tu tvou věc pod koberec. Já…“

Santana vzdal boj s mdlobami. Upadl do bezvědomí, ještě než dokončil větu. Pomalu se svalil na bok.

McCallum zaklel. Nato slezl z koně a začal se starat se o muže, o němž věděl, že je mu už týdny v patách.

+ + + + +

Dave Middleton se opíral o zábradlí verandy, která se táhla kolem celého hlavního domu Madsonovy farmy. Pohlédl do nízko stojícího slunce. Jezdec, který se blížil k dvoru, byl ještě daleko, ale Dave Middleton ho poznal podle toho, jak seděl na koni.

Nemohl to být nikdo jiný než José Murietta.

Middleton, který převzal vedení ranče, ačkoli tomu moc nerozuměl, se odlepil od zábradlí a vyšel na dvůr. U studny se zastavil a zapálil si cigaretu.

To, že se tam Murietta ukázal, nemohlo znamenat nic dobrého. Mexičan tam zajížděl jen zřídka, většinou byl ve městě, po boku Madsona.

O Middletona se nikdo nestaral. Madson také nemohl potřebovat, aby se o něho někdo staral. Na rančerskou práci mu dodal výtečné lidi a jednoho skvělého texaského předáka. Middletonův úkol spočíval jenom v tom, aby tam byl a aby držel na uzdě skupinu mužů, kteří ještě nikdy poctivě nepracovali.

Jednalo se o pistolníky a psance, které Madson posbíral v celé zemi a kteří přebývali právě na tomto ranči.

Dosud s nimi nebyly problémy a nemuseli dělat naprosto nic. Nyní

se však zdálo, že věci se začínají měnit.

Uplynuly tři, čtyři minuty, pak José Murietta dorazil na dvůr ranče, zastavil svého bělouše před studnou a seskočil ze sedla. Když kráčel k poněkud podsaditému Middletonovi, který vedle něho vypadal velmi blahobytně a usedle, zviřoval prach.

José Murietta měl své velké, zdobené sombrero zavěšené na krku. Ponořil hlavu do žlabu vedle studny, zase ji vytáhl a otřásl se jak mokrý pes.

„Co se stalo?“ zeptal se Middleton.

José Murietta se zazubil. „Corry se rozčilil, protože viděl tvé lidi potulovat se poblíž jeho dobytka, Dave,“ poznamenal. „Vyhrožoval, že sejme každého, kdo se objeví na jeho pozemcích.“

„Ten proklatý hlupák by se měl držet zpátky,“ pohrdavě zavrčel Middleton. „Byl ve městě?“

„U Chrise Madsona,“ odvětil Murietta. „Řečnil tam a mě praštil revolverem.“

Middleton se jízlivě usmál, když uviděl bouli, kterou měl José Murietta nad čelem.

„A teď?“

„Madson si myslí, že ten dědek má na svých pastvinách příliš mnoho dobytka,“ odpověděl Mexikán. „Chce, aby tvoji lidé něco podnikli, Dave.“

Middleton na Muriettu užasle pohlédl. „Jenom tak?“

Murietta se záludně usmál a zavrtěl hlavou.

„Poženete to stádo k Mogollon Mountains,“ řekl. „Tam čeká pár Komančů, a ti už si ten dobytek od vás převezmou. Je to jednoduché.“

Middleton na něho pohlédl a po zádech mu přeběhl mráz. Ve svém životě poznal hodně lidí, ale nikdy někoho tak chladného, vypočítavého a bezcitného jako byl Murietta.

Middleton sice nebyl žádný svatoušek, ale střílel jenom tehdy, když už nezbývala žádná jiná cesta k úspěchu. Muriettovi však, jak se zdálo, činilo zabíjení potěšení. Už tenkrát v Tucsonu…

Dave tu myšlenku nedokončil.

„Slyšels už o tom, že s Komanči byly těžkosti?“ zeptal se Mexičana.

Ten udiveně zvedl pohled a zavrtěl hlavou.

„Před několika týdny, deset mil od Socorra. Indiáni si tam počíhali na jednoho muže, který jel sám ze Santa Fé, Murietto. Už ho málem měli, když se objevil chlápek, kterého tu ještě nikdy nikdo neviděl. Černý kůň ztratil nejméně pět svých lidí. Mnoho bojovníku proto k Mogollon Mountains poslat nemůže.“

Murietta chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny. „Černý kůň má dost lidí, kteří to můžou udělat za nás, Dave,“ odvětil posléze přesvědčeně. „A odvede svou práci poctivě. Vždyť Chris vybavil ho i jeho hordu moderními puškami.“

„Jen aby se to nakonec neukázalo jako chyba,“ zabručel Middleton. „Rudoši jsou nevypočitatelní. Vždycky mám špatný pocit, když někoho z nich vidím.“

José Murietta mávl rukou. „To není tvá starost, Dave,“ prohodil. „Černý kůň zatím odváděl skvělou práci, když šlo o to ukázat malým rančerům nebo osadníkům, zač je toho loket.“

To musel Middleton přiznat. Chris Madson opravdu myslel na všechno. Své vlastní lidi takřka ani nemusel nasazovat. Když šlo o to někoho vyřídit, poslal rudochy Černého koně, kterého přetáhl na svou stranu. Zprvu kvůli bezpečnosti svých nákladních povozů, které v Madsonových službách křižovaly neklidnou oblast Lincoln, kde armáda ještě neměla indiány zcela pod kontrolou. Neustále docházelo ke krvavým střetům, ale Madsonovým povozům se jakoby zázrakem nikdy nic nestalo. Ale to nebylo všechno.

Madson myslel dál než ostatní. Sázel na to, že Černý kůň a jeho lidé mu odstraní každého konkurenta z cesty. Kdokoli se mu pokusil konkurovat, měl co dělat s Komanči.

„O.K.,“ řekl Middleton a utřel si pot z čela. „O.K. Večer vyšlu lidi ven. Dobrá?“

„Skvělé,“ odvětil Murietta a ukázal na dům. „ Neměl bys pro mě doušek něčeho ostrého?“

Middleton přikývl. Chtěl se otočit k domu, když tu ho Murietta zadržel.

„Co je s těmi dvěma chlapy, které tu předtím ještě nikdo nikdy neviděl a kteří zatnuli tipec Černému koni?“

„Co by s nimi mělo být?“ odtušil Middleton. „Jsou to dva tuláci, kteří jen měli štěstí. Jeden z nich to koupil. Odvezli ho na farmu Eleonore Parkerové.“

„Eleonore Parkerové,“ zamyšleně opakoval Murietta, který se škrábal ve svých černých vlasech. „Zajímavé. Podívám se na to, Dave. Ale teď potřebuju napít.“

+ + + + +

Larry McCallum přijel do Socorra po tom, co se dva dny snažil seznámit s tím krajem.

Mluvil s nejrůznějšími osadníky a s několika malými rančery a všude slyšel to samé: Chris Madson zde byl váženým mužem, protože dával lidem to, co potřebovali, a protože nebyl malicherný, když šlo o to poskytnout úvěr.

Nemilovali ho, nicméně ho respektovali. Nejeden z nich byl ochoten pro něho udělat cokoli, kvůli tomu, že jim pomohl.

A ještě něco celou věc komplikovalo: Chris Madson patřil k městským radním, byl váženým člověkem a měl rozhodující slovo při volbě šerifa. To pro Larry ho McCalluma nebyly zrovna nejpříhodnější podmínky. Navíc ještě nebylo jisté, zda s tou záležitostí v Tucsonu měl Madson něco společného. Lincoln

sice tvrdil, že Jeff Morgan jezdil společně s Madsonem, ale to ještě neznamenalo, že spolu byli i v Tucsonu.

To musel McCallum teprve zjistit. A dokázat. Musel by se najít minimálně jeden člověk, který by vstal a ukázal na Madsona prstem.

Snad José Murietta, který byl takřka neustále po Madsonově boku, nebo Dave Middleton, který spravoval ranč bohatého Madsona.

McCallum zatím neměl tušení, jak postupovat, když vstoupil do saloonu Stage Coach v Socorru. Zpocený a unavený se přitočil k pultu, který byl obsazen několika divoce vyhlížejícími individui, objednal si pivo a poptal se na pokoj.

Barman na něho dlouze, nedůvěřivě hleděl, dokud k McCallumovi zezadu nepřistoupil elegantně oblečený muž a nepoložil mu ruku na rameno.

„Pochopitelně máme pokoj,“ prohodil Chris Madson k barmanovi. „Ty nevíš, kdo to je, Same?“

Muž za barovým pultem zavrtěl hlavou. „Kdo je to, pane Madsone?“

Pane Madsone!

McCallum měl pocit, jako by se mu houpala země pod nohama. Za ním stál Madson a bodře mu držel ruku na rameni.

„Zachránil život jednomu bláznovi, který jel přes indiánské území a málem byl skalpován Černým koněm a jeho lidmi. Je to tak, pane…?“

McCallum přikývl. V hlavě se mu honily myšlenky. Co měl dělat? Bylo možné, že stojí tváří v tvář vrahovi svého otce a sestry. Jednomu z lidí, které již měsíce hledal.

Uplynulo několik vteřin. McCallum mlčel.

Náhle pochopil, že se mu skýtá jedinečná šance.

Chris Madson ho neznal. Nikdo v této zavšivené díře ho neznal. Kromě zástupce, ale ten ležel zraněný na farmě jedné mladé ženy a pravděpodobně byl dost mazaný na to, aby mlčel.

„Je to tak, pane…?“ opakoval potřetí Madson.

„Ano,“ přikývl McCallum. „Jmenuju se Larry.“

„Jen Larry?“

„Máte něco proti tomu?“ otázal se McCallum a odstoupil.

Velmi dobře viděl, že Madson nepřišel sám. Po jeho boku stál robustní muž, který kontroloval každý McCallumův pohyb. Osobní strážce, ačkoli se Madsonovi pod černým redingotem rýsovalo pouzdro s revolverem. A když někdo nosil kolt tak nízko, pak většinou s takovou zbraní uměl zacházet.

„Nic proti tomu nemám, Larry,“ odpověděl Madson, než mohl Jefferson, muž po jeho boku, provést nějakou hloupost.

Madson znal muže, jako byl onen Larry. Uměl jim číst v očích. McCallumovi v nich viděl chuť na půtku, při které by Jefferson velice pravděpodobně tahal za kratší konec provazu.

„A ty jsi Madson?“ otázal se Larry McCallum. „Jsi v tomto městě něco lepšího, nebo sis tu jen připravil hezký pohřeb, Madsone?“

„Nic lepšího…“ pousmál se Madson.

Lany McCallum ho přerušil a píchl ukazováčkem do Jeffersona.

„Vypadá jak pohřební zpěvák, který mi chce zpívat nad hrobem, Madsone,“ řekl syn kazatele. „Pošli ho k čertu, Madsone!“

Než mohl Madson něco Jeffersonovi říct, ten se přestal kontrolovat, přiskočil k McCallumovi, rozmáchl se a vyslal pěst směrem k němu.

Co s ním potom McCallum udělal, Jefferson nevěděl. Syn kazatele se mohl v Socorru hned uvést jako drsňák. Možná na to Madson skočí a bude ho chtít.

McCallum se přikrčil a uhnul Jeffersonovu háku.

Silou úderu ztratil Jefferson rovnováhu. Pokusil se ji rychle najít, ale už se mu to nepodařilo.

V plné rychlosti tak narazil do barového pultu. Žebry se praštil do mosazného pažení pultu a zpopelavěl.

Šel do kolen ještě dřív, než se k němu McCallum otočil. Blondýn mu zasadil další ránu.

Obr přestal křičet bolestí. V jeho tváři se objevil úžas. Ještě než se svezl k zemi, ho zasáhl McCallumův druhý zvedák.

Pak bylo po všem.

Lidé, kteří očekávali urputnou, vyrovnanou rvačku, byli zklamáni.

McCallum si klidně masíroval klouby pravé ruky. Chris Madson se několikrát zhluboka nadechl. Potom po jeho tváři přeběhl úsměv.

„To jsi s pěstmi vždycky tak rychlý?“ zeptal se.

Bleskový pohyb a Madson hleděl do ústí hlavně revolveru.

„Nejen s pěstmi, Madsone, ale i s koltem,“ odvětil Larry McCallum, zatímco elegantním a stejně rychlým pohybem strčil revolver zase do pouzdra. „Mohu teď jít do svého pokoje?“

Madson kývl na barmana, a ten dal ihned poté McCallumovi klíče.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“ otázal se Madson.

McCallum pokrčil rameny. „Možná láhev whisky, dívku a nakonec chlapa, který by pro mě měl dobře placený džob. Ale jenom takový, abych se moc nenadřel.“

McCallum se otočil, aniž počkal na Madsonovu odpověď. Vydal se nahoru po schodech a ani jednou se neotočil. O něco později zmizel v pokoji, jehož číslo bylo vyraženo na klíčence.

McCallum za sebou zavřel a poněkud unaveně si lehl na postel.

S tím, že tak rychle najde muže, kterého hledal, syn kazatele nepočítal. Možná to je až příliš rychle. Možná se brzy začne mluvit o tom, že se s Madsonem setkal záměrně a že se na něho vyptával několika osadníků a malých rančerů. A to by mu moc nepomohlo.

A pak tu byl ještě ten zástupce, kterého vyslal ministr spravedlnosti, aby vyšetřil zločin v Tucsonu, o který se čtyři dlouhé roky nikdo nezajímal.

Šest banditů tam tehdy přepadlo a zabilo starého muže a mladé děvče. Uloupili při tom nepředstavitelně vysokou sumu peněz. Muži zákona se po krátkém vyšetřování vrátili k obyčejné práci po tom, co dospěli k názoru, že pronásledování vrahů přes státní hranici by bylo bezpředmětné.

McCallum si promnul oči. Přemýšlel. Uvědomil si, že se se zvláštním agentem musí spojit.

Ten muž mu byl již týdny v patách a on, McCallum, mu zachránil život. Santana by s ním spolupracoval, tím si byl jist. A tím by se zvyšovala šance, že by přece jen dopadli vrahy z Tucsonu.

McCallum vstal z postele, nalil si vodu do mísy a začal se svlékat. Chtěl se osvěžit, trochu si odpočinout a vydat se na farmu, kde nechal Santanu.

Bylo nezbytné se s ním domluvit.

+ + + + +

Když se Santana probral z bezvědomí, měl v prvním okamžiku onen hloupý pocit, že je v nebi. Skláněl se totiž nad ním anděl s tmavými vlasy a měkkýma očima, který ho jemně vtlačil do postele, když se pokusil zvednout.

„Doktor řekl, že vás musím nejméně týden udržet v posteli,“ řekla

Eleonore Parkerová. „Není to zlé, ale rána by mohla zase začít krvácet. Chápete, pane?“

Santana přikývl. Opatrně si sáhl na bok a zjistil, že je v posteli nahý. Zmateně pohlédl na mladou ženu. Ta se usmála a okamžitě jeho pohledu porozuměla.

„Byla jsem vdaná, pane,“ řekla. „Takže se stydět nemusíte.“

„Žije, mami?“ zeptal se v té chvíli kdosi vysokým hláskem od dveří.

Santana spatřil chlapce, který zvědavě nahlížel do místnosti a velkýma očima se díval na toho cizího pána. Přítomnost muže na jejich malé farmě pro něho byla něčím novým.

„Trochu,“ prohodil Santana a pokusil se pohnout. To šlo poměrně dobře. Obvaz byl pevně stažený. Neexistovalo proto nebezpečí, že by se mu rána znovu roztrhla. Santanu tak trápila „pouze“ bolest, která mu zabránila opětovat chlapcův úsměv.

Eleonore Parkerová vstala z okraje postele, vzala chlapce za ruku a odešla s ním z pokoje.

Santana se natáhl. Měl neuvěřitelné štěstí, to si uvědomoval. Nebýt Larryho McCalluma, syna kazatele, tak by se teď jeho skalp dozajista houpal na opasku nějakého indiána.

Santana si prohrábl vlasy a neubránil se úsměvu. Odhadl McCalluma správně. Tomu šlo jen o nalezení vrahů jeho otce a sestry.

Znovu si lehl do polštářů. Na několik minut zavřel oči.

Tu ho probral dusot kopyt.

Narovnal se. Otočil hlavu, jak jen mohl, doprava a vyhlédl oknem do dvora. Spatřil Mexičana, který tam přijel na bělouši. Na krku mu viselo zdobené sombrero.

Santana se posadil. Opatrně položil nohy na podlahu. Rána na boku bolela, ale dalo se to snést.

Připnul si revolverový opasek a vyšel z místnosti. Minul obývací pokoj a uviděl Eleonore Parkerovou, která stála v otevřených dveřích.

Ta mladá žena držela v ruce winchestrovku, kterou ovšem měla skloněnou k zemi. Zdálo se tedy, že se muže, který seskočil z bělouše a nyní se opíral o studnu, nebojí.

„Co chcete, Murietto?“ zeptala se.

Murietta se zazubil od ucha k uchu a rychlými kroky se blížil ke dveřím.

Nyní již Eleonore Parkerová winchestrovku zvedla.

Murietta se zarazil. „Co je?“ zeptal se. „Copak tu Madsonovi přátelé nejsou vítáni?“

„Madson mi pomohl,“ odvětila bruneta. „To ale ještě ani zdaleka neznamená, že jsem zavázaná jeho přátelům, Murietto.“

„To Chris neuslyší rád, baby!“

Murietta kráčel dál. Jakoby mu ta winchestrovka nevadila. Byl si jistý, že na něho ta černovláska nevystřelí. Už jen proto ne, že bylo všeobecně známo, že je Madsonovým blízkým přítelem.

„Je jedno, jestli to Chris uslyší rád, nebo ne,“ prohodil v tom momentě Santana. Vyšel ze dveří a stanul vedle Eleonore u sloupu verandy. Musel se o něho opřít, protože ho ještě stále bolel bok. „Tato dáma vás nechce vidět, příteli. Takže jako pravý gentleman zmizte.“

Murietta už se nezubil. Zastavil se a přivřel oči. Objevil se v nich ledový lesk.

„Slyšel jsem, že jsi na tom špatně,“ poznamenal Mexičan. „Neunav se, nebo ještě skončíš v hrobě.“

Z jeho hlasu zněla skrytá hrozba, která však na Santanu nemohla udělat žádný dojem. „Co chceš?“ otázal se Murietty.

„Vidět tě,“ odvětil Mexičan. „Známe se?“

Santana zavrtěl hlavou. Nespouštěl Mexičana z očí. „Nebo možná ano, hombre,“ zamyšleně dodal. „Ale nejsem si jistý.“

Murietta se narovnal. Jeho oči nyní byly tak přivřené, že už v nich ani nebyly vidět lesknoucí se panenky. Udělal ještě jeden krok a pak si dlaní zastínil obličej, do kterého mu předtím svítilo slunce.

„Nechceš přijít ještě trochu blíž, ať se na tebe můžu lépe podívat?“

Santana se odlepil od sloupu verandy. Eleonore Parkerová mu uklidňujícím gestem položila ruku na rameno.

„Vážně nevím, co chce,“ zašeptala. „Ale vím, že se mu nedá věřit, Santano. Buďte opatrný.“

Než mohl Santana odpovědět, uviděl jezdce, který sjížděl z mírného kopce klesajícího k dvoru. Stačil mu jediný pohled na to, aby poznal, že to je Larry McCallum.

Ten se objevil v nejméně vhodný okamžik. Santana se chtěl vyhnout souboji s Mexičanem. Než bude moci dokázat, že Madson, Murietta a Middleton měli něco společného se zločinem v Tucsonu, chtěl je nechat být. Jen lidé, kteří se cítí bezpeční, udělají chybu, která je odhalí.

Santana vyšel na dvůr. Dva kroky. Potom se zastavil. Vedro mu vyhánělo z pórů pot. Cítil se dolámaný, což bylo dáno i tím, že ztratil hodně krve.

To zranění samo o sobě ho zase tolik neznervózňovalo.

„Vidíš teď na mě lip?“ zeptal se Mexičana, který si McCalluma ještě nevšiml.

Syn kazatele seskočil ze sedla. Santana mu vyslal očima signál. McCallum krátce přikývl a dal mu tak na srozuměnou, že chápe.

Santana si s úlevou oddechl. Jeho ramena se napjala.

„Neznám tě, hombre,“ řekl Murietta a poškrábal se na bradě, kde mu rašilo strniště. „Nevzpomínám si, že bych tě někdy viděl. „

„To já si vzpomínám,“ odvětil Santana a předstíral, že musí lovit v paměti. „Už jsem tě jednou viděl, Murietto.“

„To bych se tedy divil, hombre!“

„V Tucsonu,“ řekl Santana.

Štíhlý Mexičan sebou trhl. Nervózně nahrnul botou špínu na hromádku. Jeho oči se postupně zvětšovaly, ačkoli nedal jediným pohybem najevo, jestli někdy v Tucsonu byl nebo ne. Dokázal se naprosto neuvěřitelně ovládat.

„Kdy to mělo být?“

„Asi před čtyřmi lety, Murietto!“

Ta slova třeskla jako výstřely.

Za Mexičanem se pohnul Larry McCallum. Předtím tam stál nehybně jako socha, nyní kráčel k Muriettovi. Ten se obrátil k němu.

Santana držel ruku nad pažbou revolveru.

Neznal McCalluma dost dobře na to, aby si mohl být jist, že syn kazatele udrží nervy na uzdě. Koneckonců měl možná právě před sebou muže, kterého hledal.

Larry McCallum však zachoval klid. Zůstal stát vedle Murietty, jako by se jednalo o přítele, který potřeboval jeho pomoc.

„Co je s Tucsonem?“ otázal se syn kazatele.

Zástupce pokrčil rameny. Prohlédl McCallumovu hru. Místo aby zakročil proti lidem, kvůli kterým přijel do Socorra, nejdřív se s nimi spřáhne, aby se dozvěděl celou pravdu.

Murietta byl, jak se zdálo, McCallumovým příjezdem skutečné překvapen. Neznal ho. Podle popisu, který měl od Middletona, se však mohlo jednat pouze o toho chlápka, který vyrval toho blondýna z rukou Černého koně a jeho lidí.

„Myslím, že jsem Muriettu viděl před přibližně čtyřmi lety v Tucsonu,“ opakoval Santana.

„Je nějaký důvod, proč by neměl být v Tucsonu?“ odtušil Larry McCallum, který hrál svou roli skutečně skvěle.

„Nevím o žádném,“ odvětil Santana. „Ale Murietta se tváří, jako by se v Tucsonu stal nějaký zločin.“

Nyní již Mexičan skutečně nevěděl, co si má o dialogu obou mužů myslet. Přijel na farmu Eleanore Parkerové, aby se podíval na muže, který vyklouzl Černému koni a jeho bojovníkům z prstů. Ten chlápek ho samozřejmě zajímal, ale nepovažoval tu návštěvu za nic světoborného. A Tucson se mu pochopitelně vůbec nehodil do krámu. Od té doby se tam už nikdy neukázal. Nedostalo by ho tam ani deset koní. Když se nad tím tak zamyslel, uvědomil si, že by bylo opravdu podivné, kdyby se nikdo nesnažil o vysvětlení toho zločinu.

Murietta ty myšlenky zase zaplašil.

„Co je?“ obrátil se McCallum na Mexičana. „Znáš ho?“

„Nikdy jsem ho neviděl,“ odvětil Murietta.

„Tak ho nech na pokoji. Ti indiáni ho pořádně vyděsili. Navíc ho postřelili. Určitě nemá žádnou radost z toho, že se tu promenuje venku, namísto aby ležel v posteli.“

José Murietta lehce podrážděně zavrtěl. Vývoj situace se mu nelíbil. 30

Musel z toho vycouvat, na čemž měl lví podíl i samotný Santana. Krom toho o něm nic nezjistil, což bylo přitom cílem jeho návštěvy. Ale Murietta byl mazaný chlapík. Dobře věděl, že v dané chvíli je pro něho nejlepší se z toho stáhnout.

„O.K.,“ zavrčel Mexičan. „O.K. Možná se někdy později uvidíme ve městě, Santano. Pak můžeme v naší konverzaci nerušené pokračovat.“

Santana nepochyboval o tom, že Muriettu brzy uvidí. Proto přikývl a vrhl na Mexičana nedůvěřivý pohled. Murietta přišel ke svému bělouši a vyšvihl se do sedla.

„Jedeš se mnou?“ otázal se McCalluma.

Syn kazatele se usmál. „Já radši jezdím sám. Přijedu potom. Jestli uvidíš Madsona, tak mu ode mě vyřiď pozdrav. Pokoj v hotelu už jsem dostal, ale chybí mi ještě děvče a chlápek, co mi nabídne dobře placený džob.“ Muriettu nepřekvapilo, že ten cizinec zná Madsona. Odjel z farmy, aniž se jedinkrát ohlédl.

Eleonore Parkerová si oddechla. Sklonila winchestrovku a pohlédla na zvláštního zástupce.

„Musíte zpátky do postele, Santano,“ prohodila.

To signalizovaly i bolesti, které Santana pociťoval. Předtím ovšem musel mluvit se synem kazatele. Ten se totiž, jak se zdálo, odhodlal hrát nebezpečnou hru. Museli se dohodnout na některých věcech.

„Madson mi vběhl přímo do rány,“ řekl McCallum, když se Eleonore Parkerová vrátila do domu.

„Vypadá to, že mám šanci se vetřít do toho jeho spolku. Tak budu moct vidět jeho reakci, jestli ještě jednou zavedeš řeč na události v Tucsonu, Santano. Jednou se bude muset vyjádřit. A myslím, že si nebude dávat pozor na jazyk, protože se cítí bezpečně.“

To Santana nemohl posoudit, protože Madsona neznal. Musel se spolehnout na McCalluma.

„To by tedy znamenalo, že budu hrát určitou roli. Roli člověka, který se zajímá o pár lidí, kteří se před čtyřmi lety zastavili v Tucsonu.“ McCallum okamžitě přikývl. „Jestli něco skrývá, tak se pokusí proti tobě něco podniknout, Santano.“

Santana se usmál. „To nejsou zrovna nejrůžovější vyhlídky, McCallume.“

Syn kazatele úsměv opětoval. „Neměj strach,“ prohodil. „Budu i dál tvým andělem strážným, zástupce. Dlouhou dobu jsem se ti vyhýbal. Teď si myslím, že spolu toho můžeme dost dokázat. O.K.?“

Santana o tom nemusel dlouho přemýšlet.

Přikývl a řekl: „Doufám, že to ustojíš delší dobu, Larry. Tentokrát to nebude tak jednoduché jako s Mexicem, Baltimorem a Morganem. Madson je důležitý člověk. Krom toho tu jsou tři. A jeden dává pozor na druhého. Jestli začneme příliš brzy, tak nám vyklouzne.“

„Když někdo čeká tak dlouho jako já, tak mu už na několika dnech nesejde,“ odvětil Larry McCallum. „Kde se uvidíme, Santano!“

„Tady nebo v hotelu,“ řekl zvláštní agent. „Nikomu nebude nápadné, když budu udržovat kontakt s člověkem, který mi zachránil život.“

McCallum na to neodpověděl. Mlčky se obrátil, nasedl na svého grošáka a vydal se po Muriettových stopách do Socorra.

Santana za ním nějakou chvíli hleděl. Potom se odebral do domu. Potřeboval ještě den klidu. Šrám na boku ještě nikoho nezabil. McCallum ho potřeboval a on mu byl zavázaný. Vždyť mu zachránil život.

+ + + + +

McCallum našel Muriettova koně v boční uličce vedle hotelu. To ho udivilo. Po událostech na farmě by Larry spíš předpokládal, že Murietta ze všeho nejdřív pojede za Madsonem.

Zamyšleně si odsunul klobouk do týla. Pak přikývl, slezl ze sedla a přivázal svého koně trochu dál, před drogerií. Potom se vrátil, vydal se do úzké uličky a našel zadní vchod do hotelu. Dveře nebyly zamčené. McCallum vklouzl do chodby, v níž vládlo pološero. Obrátil se doprava a dorazil ke schodišti vedoucímu nahoru.

Pomalu a tiše kráčel nahoru. Tu se otevřely jedny dveře a zazněly kroky. McCallum zaklel a přitiskl se k zábradlí. Kroky se potom vzdálily k hlavnímu schodišti. Nato se dveře otevřely ještě jednou. Někdo tam na někoho řval. Ten, kdo řval, byl Murietta, McCallum to hned poznal podle hlasu.

„Pokus se něco zjistit o tom chlápkovi na farmě Eleonore Parkerové, Loopere!“ zabručel Murietta. „Potom jeď k Middletonovi a řekni mu, že s Černým koněm dáme všechno do pořádku. Ať nemá plné kalhoty!“

Murietta se rozesmál, načež práskl dveřmi. Looperovy kroky se vzdálily ke schodišti a o chvíli později se rozhostilo ticho.

McCallum se poškrábal na hlavě. Byl si jistý, že se zde právě rozjíždí něco důležitého, ale nevěděl, co. Jméno Černý kůň mu něco říkalo.

Lany počkal ještě několik vteřin a pak se vydal dál. Ne zrovna tiše potom vešel do svého pokoje.

Uplynuly dvě minuty a někdo zaklepal na dveře. Larry se prudce otočil, ačkoli počítal s tím, že bude mít návštěvu.

„Dále!“ zařval McCallum, došel ke dveřím a postavil se tak, aby ho zakryly, až se otevřou.

„Pomalu se otočte!“ sykl.

Madson strnul, Muriettova ramena se napjala. Opatrně se otočil a spatřil Larryho, který se na ně klidně usmíval.

„Jste nervózní a neprozíraví,“ poznamenal syn kazatele. „Nebo jste možná svatoušci, kteří nemají nepřátele. Ale to si aspoň u toho Mexikána nedokážu představit.“

Murietta zbledl. Jeho rty se zkřivily, načež vyštěkl kletbu. Neklidně si mnul prsty a zahledal na Madsona. Ten však jen nasadil svůj obligátní úsměv a zavrtěl hlavou.

„Při takovém smyslu pro humor se člověk může rychle ocitnout v pekle,“ řekl. „Byly nějaké problémy s tím chlápkem na farmě?“

„S ním ne,“ odvětil McCallum. „Ale skoro byly s Muriettou. Ten muž totiž tvrdil, že Muriettu viděl před čtyřmi roky v Tucsonu. A Murietta se tvářil tak idiotsky, že i hlupák mohl vidět, že v té době v Tucsonu opravdu byl.“

„Nesmysl,“ odsekl Madson. „Čirý nesmysl! Murietta nebyl v Tucsonu a já také ne. Aspoň před čtyřmi roky ne. Nevím, jak na to ten chlapík, co si říká Santana, přišel. To vážně nevím, Larry.“

McCallum kopnutím zavřel dveře.

„To není moje věc,“ poznamenal. „Každopádně má Santana něco proti vám, Madsone. Nevynechal jedinou příležitost na to, aby se na vás nevyptával. Možná si říká, že jste sem musel při jet s hromadou peněz, když jste tu v tak krátké době zbohatl. Co já vím? Ale co chceš po mně? Nejdřív džob a potom děvče?“

Madson se poněkud kysele usmál. Na čele se mu prohloubily vrásky.

Ty prozrazovaly, že má starosti.

„Nemám rád, když kolem mě někdo čenichá,“ řekl. „Oddělal bys Santanu pro mě, Larry?“

„Jsem morální člověk,“ odvětil syn kazatele. „Zachránil jsem Santanovi život. A teď se mi protiví jen tak říct, že to byl omyl. Kromě toho to není úkol pro skutečného muže. Pošli Muriettu! Ten vypadá na to, že by byl schopný bez mrknutí oka střelit člověku do zad.“

„Unavil tě život?“ zavrčel podrážděný Murietta, který provokativně položil dlaň na pažbu své zbraně.

Larry zavrtěl hlavou. „Jenom jsem řekl svůj názor. Je to tu snad zakázané? Opravdu jsem to myslel tak, že ty bys tu práci odvedl lépe. Navíc proti tobě něco má. Možná jsi přece jen byl v Tucsonu a třeba se tam stalo něco, co by ti zlomilo vaz, kdyby to vyšlo najevo. To se může stát, Mexikáne.“

„Neříkej mi Mexikáne! To nemám rád!“

Larry přikývl. „O.K., Murietto,“ poznamenal. „O.K. Ale musíš mi nejdřív říct, na co jsi citlivý. Nestyď se.“

Madson svářící se kohouty nespouštěl z očí. Viděl na Muriettovi, že se ovládl, a proto se o to nemusel dál starat. Teprve když ti dva prozatím svou slovní půtku ukončili, vykročil od okna a zastavil se před McCallumem.

„Kdo vlastně jsi?“ otázal se. V jeho hlase bylo tolik nedůvěry, že to nemohl zakamuflovat ani úsměvem.

„Larry,“ odvětil McCallum.

„To mi moc nepomůže.“

„Tvé jméno mi také moc nepomůže,“ kontroval syn kazatele. „Je tvá minulost tak čistá, že mi o ní chceš vyprávět, Madsone? Moje ne. Takže jen Larry, nic víc. Neřekl jsem, že mi máš dát džob. Jestli v tomto zavšiveném městě nenajdu nic vhodného, tak se za pár dnů zase vydám na cestu. O.K.?“

Murietta si ještě stále mnul prsty. Zřetelně na něm bylo vidět, že McCallumovi nedůvěřuje. Mexičan si kousl dolní ret a vrhl na Madsona úpěnlivý pohled.

Madson na tom byl stejně jako on. Ještě před několika hodinami byl tímto otrhaným chlapíkem v červené košili a s širokými šlemi nadšen. Teď ho však jeho chování spíše nabádalo k opatrnosti. Každopádně mu nemínil věřit, dokud o něm nebude vědět víc, než že se jmenuje Larry.

„Promluvíme si později, Larry,“ poznamenal Madson a kývl na Muriettu. „Zatím tady můžeš bydlet zadarmo. A pití máš taky gratis. Snad pro tebe něco najdu.“

„Stačí říct,“ odvětil McCallum. „Pokud nepůjde o to střelit někoho do zad.“

„Jak bys to chtěl radši?“ otázal se Madson.

„Zepředu,“ odvětil McCallum. „Z očí do očí. Potřebuju napětí, rozumíš?“

Madson zavrtěl hlavou a za Mexičanem odešel z McCallumova pokoje. Nato za sebou zavřel dveře.

Larry si s povzdechem lehl na postel.

Nešlo to tak po másle, jak si to ještě před krátkým časem představoval. Madson už mu nevěřil a udělá všechno pro to, aby o něm něco zjistil.

To mu však vrásky na čele nepři-dělávalo. Nikdo ho tam neznal. Kdo by mohl Madsonovi o něm něco říct?

Larry chvíli jen tak ležel, aby se potom vytratil z hotelu stejnou cestou, jakou se dostal dovnitř.

+ + + + +

Zpráva od McCalluma Santanu vyhnala z postele. Musel jednat.

Madson něco kul a nikdo nevěděl, co. Bylo zřejmé jen to, že to má něco společného s indiány.

„Chet Corry,“ řekla Eleonore Parkerová, která naslouchala rozmluvě Santany s McCallumem, jelikož se zdržovala v sousední místnosti a oba muži v rozrušení mluvili nahlas. „Jestli něco plánuje, tak určitě proti Chetu Corrymu. Ten je mu už dlouho trnem v oku. Corry ještě nikdy nepotřeboval Madsonovu pomoc a Corry radí lidem, kteří mají s Madsonem potíže.“

Santana a McCallum se otočili k mladé ženě, která za sebou zavřela dveře a posadila se k nim.

„S tím byste neměla mít nic společného, paní Parkerová,“ řekl Santana.

„Žiju tady,“ odvětila mladá žena. „Dřív nebo později s tím budu mít 34

co do činění. I kdyby to bylo jen proto, že jsem vás sem vzala, zástupce.“

Zatímco Santana musel trávit úžas, Eleonore se usmála.

„Z kapsy vám vypadla hvězda, když jsem vás svlékala. Všimla jsem si toho, teprve když si ji připnul můj syn. Odpusťte.“

Santana mávl rukou. „Co víte o Madsonovi?“ zeptal se.

Eleonore zavrtěla hlavou. „Nic. Objevil se tu před několika lety. Tou dobou ještě měla kavalerie spoustu práce s Komanči, Santano. Socorro a White Oaks ještě byly zapadlé díry, ale už se ukazovalo, že oblast Lincoln zažije boom, hned jak se to tu trochu uklidní. A tak to také bylo. Když se objevili osadníci, byl Madson po ruce. S radou, činem a penězi. A s pozemky, které skoupil. To je všechno.“

„To znamená, že už tenkrát měl moc peněz,“ poznamenal Larry.

Eleonore Parkerová zvedla hlavu, aby potom pokrčila rameny. „Patrně,“ odvětila. „Ale nerozumím…“

Zvláštní agent opět mávl rukou. „To není důležité,“ řekl. „Bude pro vás lepší, když toho nebudete vědět moc, paní Parkerová. Má Madson něco proti vám?“

„To určitě ne,“ odvětila ta mladá žena. „Zrovna mi odložil splácení dluhu o celý rok.“

„Ze soucitu?“ zeptal se McCallum.

„To určitě ne,“ řekla Eleonore. „Když nad tím tak přemýšlím, tak právě byl v kanceláři Corry. Možná mu chtěl ukázat, že má i vlídnou tvář. Nevím. Každopádně se to už mezitím určitě rozneslo a Madson bude považován za dobrého člověka. Ale není správné o něm mluvit takto. Vždyť mi pomohl. Mohl mi tu farmu vzít, jak už to udělal tolika jiným osadníkům, Santano.“

McCallum s úsměvem přikývl. „Prodává půdu a zboží za přemrštěné ceny, účtuje si lichvářský úrok a všechno potom za babku kupuje zpátky, až lidem dojde dech. Za pár let se stane pohádkově bohatým člověkem, kterého se nikdo nebude ptát na jeho minulost, Santano. Zdá se, že jsme přijeli právě včas.“

S tím Santana musel souhlasit. Ještě byl čas toho muže zastavit. Ať už měl s tou věcí v Tucsonu něco společného nebo ne. Madson byl nebezpečím pro celou oblast. Musel být zastaven a přistižen při svých špinavých machinacích. Bez důkazů se proti vystoupit nedalo.

A ty získají jedině tehdy, když se McCallum dostane k příslušným informacím.

„Pojedeš s paní Parkerovou a jejím dítětem na Corryho ranč,“ řekl Santana, když si to všechno ještě jednou nechal projít hlavou. „Tam zůstanou, dokud nebude po všem. Budou tam víc v bezpečí než tady. A řekneš o všem Corrymu a jeho lidem. Souhlasíš, Larry?“

Syn kazatele přikývl, ovšem nevypadal nijak nadšeně. „Přijel jsem sem proto, abych vyrovnal starý účet, Santano,“ nevrle prohodil.

„V tom ti určitě nebudu překážet, Larry,“ odvětil Santana. „Teď jde ale o to, aby se zabránilo dalšímu svinstvu. To ostatní budeme řešit potom. Možná dáme po čase střípky té mozaiky dohromady. Zatím ještě není jisté, že měl něco společného s tou věcí v Tucsonu. O.K.?“

„O.K.,“ povzdechl si Larry. „Co budeš dělat?“

„Looper se mi chce podívat na zoubek, že?“

„Tak jsem tomu rozuměl,“ odpověděl McCallum. „Murietta křičel. Nemyslím, že by se mi to jen zdálo.“

„O.K., Larry. Pak tu na něho počkám a položím mu pár otázek. Setkáme se později na Corryho ranči. Corry by to neměl brát na lehkou váhu. Hlavně by měl čekat. Dá se udržet na uzdě, paní Parkerová?“

„Jistě,“ odvětila tmavovláska, která vůbec nechápala, o co jde. „Chet je rozvážný člověk, který chce svůj klid a který ještě nikdy nezačal nějaký spor sám od sebe.“

„Pak je načase, abyste zmizeli!“

Eleonore Parkerová si sbalila nejnutnější věci, zatímco Santana za-přáhl koně do dvoukoláku. O půl hodiny později vůz vyjel z farmy. Vedle něho jel McCallum, který nemohl od krásné ženy odlepit oči. Na sedle před sebou měl toho malého chlapce. Držel ho kolem hrudi. Byl to idylický obrázek, tolik kontrastující s bouří, jež se blížila a jež už

vrhala své stíny.

Santana na ně chvíli hleděl, načež se vrátil do domu, aby zde počkal na Loopera. Měl nad čím přemýšlet.

+ + + + +

Přijel za půl hodiny. Nemohl tedy vědět o tom, že McCallum s paní Parkerovou zmizeli.

Looper. Vysoký, robustní muž se sádelnatým obličejem a tmavýma očima, které vypadaly jako dva tmavé knoflíky. Lstivý a podlý už na první pohled. Ale na to se Santana spoléhat nemohl. Neznal ho. Věděl jen to, že se stará především o finanční stránku Madsonových obchodů.

Proto musel počkat, jestli chtěl zjistit víc.

Looper nechal svého koně stát kousek od ohrady, seskočil ze sedla svého mohutného vraníka a zůstal vedle něho stát. Klid na farmě se mu očividně nezdál.

„Paní Parkerová!“ zvolal. „Paní Parkerová?“

Looper se rozhlížel po dvoře. Potom si odhrnul čupřinu černých vlasů z čela a opatrně vykročil směrem k vchod domu.

Santana stál u otevřeného okna, na které Looper pohlédl jen letmo. Santanu nezahlédl.

To, že na té malé farmě není sám, Looper zjistil hned v následujícím momentě.

Santana vypálil z koltu, který vystrčil z okna.

Looperovi se pod nohama zavítala do prachu dvora kulka. 36

Účetní se zastavil, jako by narazil do nějaké neviditelné překážky. Nedovolil si pohnout se ani o krok. Toporně dal ruce od těla, aby ukázal dobrou vůli.

„Nestřílejte, sakra!“ hlesl, zatímco těkal očima po farmě. „Nestřílejte!“

„Tak mluv!“ vyzval ho Santana.

Looper vytřeštil oči. „Co, ksakru?“

„Čím tě pověřil Madson a co ti ještě jednou připomněl Murietta!“

Looper znervózněl. Víčka se mu chvěla jak křidla vyplašeného ptáka. Ruce, které dosud držel daleko od těla, trhly směrem k pouzdru s revolverem.

Z okna třeskl další výstřel.

Santanova kulka se zavrtala takřka do toho samého místa. To Looperovi vzalo všechny iluze. Zděšen si uvědomil, že je v bezvýchodném postavení.

„Člověk žije jen jednou, Loopere,“ řekl Santana. „Na tvém místě bych příliš neváhal.“

Looper se roztřásl. Vypadalo to, že proklíná své rozhodnutí vydat se na tu farmu. Za přepážkou své kanceláře se cítil lépe.

„Kdo jsi, sakra?“ hlesl. Potom zvedl ruce a kousl se do spodního rtu.

„Muž, který ti dává jedinečnou šanci vystoupit z té špinavé hry, Loopere,“ odvětil Santana. „Ale jen jednu, Loopere. Nemáš moc času na rozmyšlenou. Rozumíš?“

Ken Looper přikývl. Jeho sádelnatá tvář se chvěla jako rosol.

„O co jde?“ otázal se přeskakujícím hlasem.

Santana se nadechl. Zdálo se, že Loopera ty dva neškodné výstřely opravdu přesvědčily o tom, že se vsadil na špatnou kartu. Santana si byl jist, že mu vyklopí všechno, co ví. A že to bude moci použít proti Madsonovi.

A to pro něho bylo nejdůležitější. Vedle toho, aby ho přistihl při nějaké špinavosti dřív, než ji bude moct dovést to konce.

„Jde o tu zprávu, kterou máš předat Middletonovi, Loopere,“ řekl Santana. „Krom toho chci vědět, proč se mě Madson bojí a čeho se bojí. Pak je tady ještě ta věc s Komanči, které podle všeho chce použít pro své cíle. Vidíš, vím toho hodně. Nemá smysl mi vyprávět báchorky. Doufám, že si rozumíme, Loopere.“

Mohutný muž si povzdechl a poněkud se uvolnil. „O.K.,“ přikývl. „O.K. Nemám s tou zatracenou věcí nic společného!“

„Pak si odepni revolverový opasek a pojď k oknu!“

Ken Looper to učinil opatrnými pohyby. Jeho revolverový opasek spadl na zem. Muž odstoupil jeden krk, otočil se a vydal se k oknu podle Santanova příkazu. O něco později se objevil před oknem, za nímž se skrýval zvláštní agent.

Santana měl připnutou hvězdu federálního zástupce. A právě na ní ulpěl Looperův zrak.

„Zvláštní zástupce,“ zmateně hlesl a zašklebil se. „Jdete po Madsonovi?“

„Dejme tomu,“ přisvědčil Santana. „Myslíš, že bych měl?“

Looper byl nyní naprosto uvolněný. Šok z obou výstřelů již překonal. Utřel si zpocené čelo a odpověděl: „Možná. Sakra, určitě, zástupce. Já jsem sem přijel z Bostonu. Kdyby mi tam někdo řekl, jaké se tady na Západě dají dělat obchody, považoval bych ho za šílence.“

Santana váhal. Nebyl si jistý, jestli může Looperovi věřit. Vždyť ještě pořád pracoval pro Madsona a dostával za to slušný plat.

Teprve, když ani v několika následujících vteřinách Looper nenaznačil snahu dostat se ke zbrani, vyšel Santana na verandu.

„Co je s těmi indiány, Loopere?“ vyzvídal. „Jakou roli mají hrát při přepadení ranče Cheta Corryho?“

Mohutný muž pokrčil rameny. „Nevím. Měl jsem jenom Middletonovi vyřídit, že všechno jde podle plánu a že nemá mít plné kalhoty.“

To Santana vědět nechtěl. Sám vydedukoval mnohem víc. „Mají to přepadení provést Komanči?“

Looper zavrtěl hlavou. „To si tedy nemyslím, zástupce,“ odvětil. „K tomu už jsou určení lidé, které Middleton krmí na ranči a nasazuje je jen tehdy, když to někde hoří.“

Santana zamyšleně přikývl. „A to s Corrym hoří?“

„Dá se to tak říct,“ přisvědčili Ken Looper. „Corry začal lidi podněcovat proti Madsonovi. Ti dva jsou jako nálož dynamitu. Jestli někde přeskočí jiskra, dojde ke katastrofě. Madson si ale ještě není jistý. Proto chce Corryho zatím jen zaneprázdnit jinak. Rozumíte?“

Santana rozuměl skvěle. „Dál,“ naléhal, protože věřil, že Looper ještě neřekl všechno. „Je tu ještě něco.“

„Nemůžu vědět o všem, Santano.“

„Měl bys, ve svém vlastním zájmu!“ Santana vrhl na účetního pronikavý pohled. „O co tu běží, chlape?! Ven s tím! Jestli jsme začali čistit ten Augiášův chlév, tak to musíme udělat pořádně!“

„Madson plánuje, že by monopolizoval dodávky oběma pevnostem a tak srazil rančery na kolena.“

„Cože?“

„Prodává tak levně, že ostatní mu nemohou konkurovat. Ani sám Madson z toho momentálně nemůže nic mít.“

„Pokud ovšem neprodává dobytek, který je kradený,“ nahlas přemýšlel Santana. „Je to přece tak, Loopere?“

„To je docela možné.“

„Vy ho asi nemáte moc rád, co?“

Vysoký, tělnatý muž se zazubil: „Řekněme, že přišel čas, abych změnil lokál. Obzvlášť laskavě se mnou Madson nikdy nejednal. Co chcete dělat?“

„Uděláme si výlet do Fort Stanton.“

Ken Looper zasténal. „Z armády j sem nikdy nebyl nadšený.“

„Tak s tím můžete začít, Loopere. Cestu znáte, předpokládám!“

+ + + + +

Chet Corry rozčileně zavrčel, když si vyslechl McCallumovo vyprávění.

„Takže přece,“ řekl ten starý muž. „Včera se několik jeho lidí potulovalo kolem mých pastvin. Varoval jsem ho.“

Zatrpklý obličej s tisíci vrásek se ještě víc zakabonil. Rančer skřípal zuby. Bylo na něm vidět, že v zásadě nemá nic proti blížícímu se rozetnutí gordického uzlu.

Muselo to přijít. Kdy, to již nehrálo žádnou roli.

McCallum viděl v jeho očích vůli k boji.

„V žádném případě proti Madsonovi nic nepodnikejte, Corry,“ zastavil Larry jeho myšlenky. „Dokud na ranč nepřijede zástupce.“

Chet Corry zbledl. „Já vás neznám, pane,“ řekl. „A neznám ani Santanu. A dosud jsem na svém ranči rozhodoval já - a tak to také zůstane. Chcete snad na tom něco změnit, pane McCallume, nebo jak se vlastně jmenujete?“

Něčeho takového se Larry bál. Santana to myslel dobře a vymyslel velmi účinný plán. Co to ale pomohlo, když se ten starý paličák stavěl na zadní?

McCallum se zvedl a zhluboka se nadechl.

„McCallum,“ poznamenal. „To je mé jméno. Ale jsou lidé, kteří mi přezdívají Syn kazatele, Chete Corry.“

Starý rančer se obrátil a chtěl svým lidem dát nezbytné pokyny. Pak se ale zarazil a otočil se k muži v červené košili. Přivřel oči, stiskl čelisti a vystoupily mu lícní kosti. Bylo zjevné, že to jméno není v oblasti Lincoln neznámé.

„Kčertu!“ zaklel Corry. „Už jsem o vás slyšel, McCallume. Nechal jste po sobě dvě mrtvoly!“

„Tři,“ chladně ho opravil Larry. „A tři mi ještě chybí, Chete. O.K., jste rančer, ale toto je mé varování, abyste se vyvaroval jednání, které by vám způsobilo velké škody. Nelezte mi do zelí, Corry. Cekejte na zástupce, který vám dá nové instrukce. Já se pokusím vyzvědět ve městě, jestli jsou naše domněnky správné a jestli Madson něco proti vám plánuje.“

Obrátil se, aniž by počkal na rančerovu odpověď, a opustil dům. Vyšel ven na sluncem zalitý dvůr, kde měl k vozu Eleonore Parkerové přivázaného koně.

Tato černovlasá vdova kráčela za ním. McCallum si jí všiml, teprve když mu položila ruku na rameno. Obrátil se a zachytil její ustaraný pohled.

„Dělám si o vás starosti, Larry,“ šeptla. „I vy byste měl zůstat na ranči a čekat tu na Santanu. Sám jste řekl, že vám už Madson nevěří.“

„Můžu se mýlit,“ namítl Larry.

„A když ne?“

Eleonore k němu přistoupila ještě blíž. Jejich pohledy se setkaly a ulpěly na sobě.

McCallum pomalu zvedl ruku a stejně tak pomalu se dotkl prsty její tváře. Jemně ji pohladil. Potom po dlouhých, lesklých vlasech. Mladá, hezká žena mu neuhnula. Povzdechla si a zavřela oči.

„Dám na sebe pozor a budu na tebe myslet,“ řekl Larry chraplavým hlasem, načež se vyšvihl do sedla a odjel pryč. Ani jednou se při tom neohlédl.

Za zády nechal mladou vdovu a jejího malého chlapce. Zamiloval si je. Kdykoli na ně pomyslel, rozlilo se v něm teplo.

Předsevzal si, že skutečně bude opatrný.

U obou hrobů v Tucsonu, pravda, přísahal, jenže to byla doba, kdy byl odpovědný jen sám za sebe.

Teď se změnila situace. Nyní si syn kazatele mohl být jist, že na něho někdo čeká. Už na světě nebyl sám, jen s myšlenkou na pomstu za otce a za sestru.

+ + + + +

Jeli velmi rychle. Slunce stálo na obloze jak žhnoucí ohnivý míč, když dorazili do pevnosti. Křídla široké brány se otevřela. Santana s Looperem tak mohli bez čekání vjet na prostorné vnitřní nádvoří, kde právě byla skupina vojáků odpočívajících u plotu vyplašena mohutným seržantem.

Looper zkřivil obličej do kyselé grimasy a kývl na ty hekající a potící se muže. „Možná už teď chápete, proč nesnáším armádu, Santano,“ řekl a seskočil ze sedla.

Odnaproti z kanceláře vyšel vysoký, štíhlý poručík. Energickými kroky se blížil k oběma mužům a nedůvěřivě si je prohlížel, dokud jeho pohled nepadl na Santanovu hvězdu. Potom strnul a zasalutoval.

„K plukovníku Matthewsovi,“ řekl Santana.

„Prosím, následujte mě, zástupce!“

Poručík se předpisově obrátil na podpatku a šel napřed. Ačkoli měl Looper velmi dlouhé nohy, dělalo mu problémy s důstojníkem kavalerie udržet krok.

Zavedl je do malé, prosté kanceláře.

Plukovník Matthews byl vysoký, širokoplecí muž. Táhlo mu na padesát, jak Santana věděl, ale to na něm vůbec nebylo vidět. Jeho opálený obličej měl ostré rysy. Energicky vysunutá brada prozrazovala činorodost. Jeho tmavé vlasy byly učesány na pěšinku, a když člověk pohlédl do jeho tmavých očích, přeběhl mu mráz po zádech, pokud byl citlivější povahy.

Po obvyklém pozdravu Santana zařídil, aby Looper dostal v kantýně najíst. Potom se posadil před plukovníkův psací stůl a začal vyprávět.

Matthews mlčky naslouchal. Mezitím si zapálil doutník a vypouštěl modravé obláčky ke začerněnému stropu nízké místnosti.

„To opravdu nevypadá dobře, Santano,“ řekl posléze. „A předpokládám, že nemáte sebemenší důkaz.“

„Důkaz o tom, že Madson buduje své impérium na lži a podvodu, plukovníku?“

Důstojník se vůbec poprvé usmál. „To by beztak nespadalo do mých kompetencí, Santano,“ řekl. „Mínil jsem důkazy o Madsonově spolupráci s náčelníkem Černým koněm.“

„Jsem tu teprve jeden den, plukovníku. Ale slyšel jsem - a zažil jsem to na vlastní kůži - že povstalečtí indiáni jsou vybaveni těmi nejmodernějšími zbraněmi. A ty si určitě nekoupili v nějakém obchodě.“

Matthews svraštil čelo.

„Krom toho v poslední době nebyly přepadeny žádné karavany, které by převážely takovéto zbraně s municí, předpokládám.“

„To je pravda, Santano. V poslední době byly přepadány pouze transporty sestavené z iniciativy malých rančerů a osadníků. Tak si chtěli zajistit levnější zboží. U Madsona za ně totiž musí platit nekřesťanské ceny. To je pravda. Nechci říct, že mé to nezajímá, Santano, ale jsem na tom stejně jako vy - nemám důkazy o tom, že Madson má s těmi komančskými přepadeními něco společného.“

„Jeho karavany se každopádně přes indiánské území dostanou vždycky bez problémů.“

„Ze začátku docházelo k incidentům, ty však potom ustaly.“

Santana se zvedl a neklidně přešel po místnosti. Nakonec se zastavil před psacím stolem.

„Dejme tomu, že Madson spolupracuje s Černým koněm a jeho povstaleckými bojovníky, poručíku. Dejme tomu, že Madson chce přepadnout Corryho ranč. Ale k čemu by mu byli rudoši užiteční, kdyby to přepadení neprovedli? Myslím tím, jaký úkol by jim dal?“

Matthewsův doutník dohořel. Rozvláčně si jej znovu zapálil a pro-masíroval si spánky. Při tom se zachmuřil, jako by trpěl nějakými bolestmi.

„Je možné, že Corryho lidi, kteří ho budou chtít pronásledovat, zavede do nějaké pasti,“ zamyšleně odvětil. „Do léčky, kterou nastraží Černý kůň a jeho lidé. V tom jsou opravdovými mistry.“

Santana vrhl na plukovníka ještě jeden zoufalý pohled, načež se plácl do čela.

„Sakra,“ prohodil. „To je přesně ono, plukovníku. Zatímco indiáni mají zadržet Corryho lidi, vtrhnou Madsonovi muži na ranč, který bude prakticky bez ochrany, a podají si starého Corryho. Sakra!“

Na tváři důstojníka kavalerie se znovu objevil úsměv. Položil doutník do popelníku, setřásl z kabátu uniformy prach a vstal, aby přivedl jednoho ze svých lidí.

Byl to poručík, který Loopera a Santanu přijal.

Jmenoval se Lemmy Holder. Pocházel ze Santa Fé a znal ten kraj jak své boty.

Matthews ho hned se vším seznámil.

„Kdybyste plánoval něco takového, poručíku, kde byste nastražil tu past?“ zeptal se ho plukovník Matthews.

„V divoké oblasti Pinos Altos Mountains,“ odpověděl Holder bez dlouhého přemýšlení. „To je oblíbený kraj Černého koně. Už dvakrát tam zničil naši eskadronu. Madson požene stádo do nějakého kaňonu a stáhne se, jakmile mu bude Corryho mužstvo v patách a Černý kůň mu odřízne cestu. To přece není tak komplikované, pane.“

Santana se posadil a vypil doušek kávy, který mu právě kdosi přinesl. Byla horká a černá.

Potom pohlédl na plukovníka Matthewse. „To je sice jenom domněnka, pane,“ podotkl, „ale my musíme podniknout všechno pro to, aby k tomu nedošlo. Mohl byste tomu zabránit?“

Plukovník Matthews stejnou otázku položil mladému poručíkovi. Ten přikývl, aniž by dlouze přemýšlel. „Se třetí eskadronou, pane,“ odvětil. „Muži se v tom kraji vyznají. Většina za nich byla u toho, když nás Černý kůň porazil. Chtějí mu to vrátit.“

„Vyjedete za úsvitu, Holdere,“ rozhodl Matthews. „Tentokrát budete mít spoustu času na to, abyste se svými lidmi našel vhodné místo. Předpokládám, že k tomu přepadení dojde v poledne. Za největšího vedra. Tehdy kovbojové budou nejmalátnější. Je to tak, Santano?“

„Je to tak, plukovníku,“ odvětil Santana. „Zítra budeme vědět, jestli jsme měli pravdu.“

„Vy pojedete s námi?“ otázal se poručík Holder.

Santana zavrtěl hlavou. „Já se postarám o Madsona. Společně s Larrym McCallumem, synem kazatele!“

Holder se napjal a začal si neklidně točit klobouk mezi prsty.

„Co má s vámi McCallum společného, Santano?“ otázal se po chvíli.

Santana se usmál. „Dalo by se říct, že jsme s McCallumem partnery. Každopádně máme stejné zájmy. Byl j sem pověřen vyšetřováním zločinu, který se odehrál před čtyřmi roky v Tucsonu a při kterém McCallumův otec a sestra přišli o život.“

„A Madson s tím má něco společného?“ vyzvídal plukovník.

„Je to možné,“ odpověděl Santana. „To se ukáže. Jestli ano, tak v tom jel kromě něho i Middleton a Murietta. To by znamenalo, že Madson postavil své impérium v oblasti Lincoln na penězích, které uloupil McCallumově náboženské obci v Tucsonu, plukovníku. Ale to ještě není dokázané.“

„A jak to chcete dokázat?“

„Člověk, který je zahnaný do kouta, snadno ztratí nervy, plukovníku,“ pronesl Santana starou moudrost. „Potom mnohdy prozradí i to, co ve svých vzpomínkách ukryl někam hodně hluboko.“

Plukovník Madson přikývl.

„A ještě něco, zástupce,“ dodal poručík Holder, načež udělal krok směrem k Santanovi. „Dva moji lidé přijeli před hodinou z města. Potkali tam muže, který se vyptával na Madsona. A nejenom to, taky na syna kazatele.“

Santana nevěřil svým uším. Zamyslel se. Potom se pobavil s těmi dvěma vojáky, kteří potkali onoho muže zajímajícího se McCalluma.

O něco později si byl jist: Šlo o Matta Lincolna, který vyrazil z Buckstownu. O muže, který McCalluma poslal do Socorra. To, co tam chtěl, nebylo těžké uhádnout. Chtěl Madsona varovat před McCallumem.

Santana neztrácel čas.

Looper zůstal v pevnosti, zatímco zvláštní agent vyrazil směrem ke Corryho ranči.

Musel varovat McCalluma.

+ + + + +

Larry přivázal svého koně před saloonem, pohladil ho po nozdrách a vyšel po schůdcích na chodník.

Stmívalo se. Do kraje se vkrádaly stíny noci. Ještě na krátký okamžik zářila sluneční aura nad západním

obzorem, aby pak podlehla v odvěkém boji s temnotou.

To byl McCallumův čas. Hodilo se mu, že o jeho příjezdu nebude vědět příliš mnoho lidí. Především Madson. Koneckonců měl věřit, že nikoho v kraji nezná a že jen čeká na to, až mu někdo nabídne džob…

V saloonech panoval pěkný randál. Hudba, nadávky, hurónský smích. Na Main Street to zkrátka tepalo.

Vždycky, když se setmělo, se v Socorru ukázalo, že to rozhodně není žádné klidné město.

Tyto myšlenky se Larrymu honily hlavou, když vešel do světla kerosinových lamp, jež visely napravo a nalevo od vchodu do saloonu.

Velkým oknem bylo vidět dovnitř. U pultu se mačkali muži. U hracích stolů se hrálo o vysoké částky.

Larry to všechno přehlédl jedním krátkým pohledem. Už už chtěl rozrazit létací dveře saloonu, když tu ho spatřil.

Zkameněl, jako by pohlédl do tváře Medusy.

Matt Lincoln! Muž, který mu prozradil, že s Jeffem Morganem tenkrát jezdili Madson, Murietta a Middleton.

Matt Lincoln držel v ruce sklenici s pivem. Odlepil se od pultu a přitočil se k jedné z dívek, které tam číhaly jak supi na kořist. Zdálo se, že je notně opilý. Což prozrazovalo, že v Buckstownu není jen několik minut.

McCallum horečně přemýšlel. Mohl existovat jen jediný důvod, proč sem Lincoln přijel: Něco si sliboval od toho, když bude Madsona a ostatní varovat.

Larry uvažoval, co dělat, ale v tom ho někdo udeřil do boku. Hlavní revolveru, to okamžitě poznal. Potom v zátylku pocítil horký dech nějakého muže.

„Co je, Larry McCallume?“ otázal se Murietta, který tam na něho celou dobu čekal. „ S tím chlapíkem jsi asi nepočítal, co?“

Larry ztuhl a rozklepal se.

Na poslední chvíli se však ovládl.

Murietta měl kolt v ruce. Bylo by čirou sebevraždou, kdyby proti němu něco podnikl.

Musel hrát o čas. Zatím žil.

Rozesmál se a řekl: „Nevím, co po mně chceš, Murietto. Copak tě Madson neposlal, abys Santanovi střelil do zad?“

Larry dobře věděl jak je nebezpečné Mexičana dál provokovat, ale nezbývalo mu než se pokusit ho znervóznit.

Udělal krok vpřed.

Po svém pravém boku měl nyní vchod saloonu. Ani ne yard daleko.

Larryho nervy byly napjaté k prasknutí.

Někdo přece musí ze saloonu vyjít. Hned teď. Každou vteřinou se jeho situace katastrofálně zhoršovala.

„McCallume,“ zavrčel Murietta. „Byls mi hned na první pohled povědomý, Larry!“

Dobrá! pomyslel si McCallum. Mluv dál, José Murietto! Povyprávěj mi o tom, co se stalo před čtyřmi roky!

„Lidé v Tucsonu tvrdí, že jsem svému otci podobný, jako bych mu z oka vypadl,“ procedil Lany mezi zuby. „To tys tomu starému muži střelil do zad, Mexikáne?“

Tlak ústí hlavně v jeho boku zesílil.

„To je všechno, co mi chceš říct?“ jízlivě poznamenal Murietta. „Jako syn kazatele by sis možná mohl pohřební modlitbu odříkat sám, co říkáš, McCallume?!“

Larry se chvěl. Zoufalstvím se mu stáhlo hrdlo.

Ujel stovky mil, aby nalezl muže, kteří spáchali ten zločin v Tucsonu. Teď je konečně našel, ale v tom okamžiku se k němu osud obrátil zády.

Hlavou mu bleskla myšlenka na Santanu.

O.K., když nepřežiju já, tak to dokončí Santana, pomyslel si. Osud těch vrahů byl naplněn. Ale to již nějakou dobu nebylo všechno, čeho chtěl v životě dosáhnout.

Chtěl se vrátit k Eleonore Parkerové a jejímu malému chlapci, až to všechno bude za ním.

Sakra, tolik se chtěl vrátit!

„Co je?“ zasyčel Murietta. „Selhal ti hlas? Nebo je tu na tebe moc ruš-no, kazateli? Pojďme trochu dál na ulici.“

To McCallum nesměl připustit. Jestli měl vůbec nějakou šanci, tak tady a teď. A nemohl čekat dlouho.

„Takže tys byl v Tucsonu, Mexikáne?“ otázal se. „Byls při tom, když se to stalo. Pověz mi, kdo vystřelil na mého otce a na mou sestru. Musím to vědět, Murietto!“

Mluvit! pomyslel si Larry. Musím mluvit a přivést ho na jiné myšlenky!

Znal takové, jako byl José Murietta. Ti hned nestříleli. Ti rádi vychutnávají vítězství.

Ale tak daleko to ještě nedospělo. Murietta ještě svou hru nevyhrál.

„Už ti nepomůže, když ti to řeknu, kazateli,“ zavrčel Mexičan. „To už teď nehraje žádnou roli.“

Vypadalo to, že Murietta o událostech v Tucsonu nechce mluvit. Snad toho, co se tam tehdy stalo, už teď i litoval.

Larry skousl a v duchu zavrtěl hlavou. To přece nemůže být pravda. Lidé jako Murietta nikdy ničeho nelitují. Nanejvýš toho, když jim nějaký zločin nevyjde.

Koutkem oka sledoval létací dveře saloonu. Jindy pořád někdo vycházel a vcházel, tentokrát však nikdo. Nikdo neopustil saloon, nikdo se neobjevil, aby si dal loká.

Všechno se spiklo proti němu!

McCallum proklínal Matta Lincolna.

„Viděl jsem Madsona, jak jede z města,“ řekl Larry. „Možná by se mu moc nehodilo, kdybys vyrobil další mrtvolu, Murietto. Madson ode mě bude chtít vědět pár věcí . Třeba tě pošle k čertu, jestli uděláš nějakou hloupost, Mexikáne!“

Tonoucí se stébla chytá.

McCallum sice nevěděl, jestli Madson odjel z města, ale předpokládal, že Madson by ho nenechal jen tak oddělat, aniž by se ho předtím zeptal, jestli po vrazích z Tucsonu kromě něho pátrá ještě někdo.

„Příliš ti to mluví, McCallume,“ zaskřehotal Murietta.

„Takže Madson o tvých plánech nic neví,“ poznamenal syn kazatele. „Měl bys přemýšlet, Murietto. Měl bys…“

Uprostřed věty se McCallum odmlčel. Stalo se totiž něco, na co celou dobu čekal.

Od dveří se ozval kravál. Vevnitř v saloonu si podle všeho právě několik mužů vjelo do vlasů. Byly slyšet nadávky. Kdosi komusi nadával do špinavých bastardů. Potom se rozletěly dveře.

Nejdřív se objevil skrčený stetson, pak masivní muž, který se potácel po chodníku. Padal na zem, jelikož mu vevnitř někdo zasadil hák.

V tom samém zlomku vteřiny se McCallum pootočil k Mexičanovi, který s takovým intermezzem nepočítal. Murietta si byl svou věcí až příliš jistý. A ta rvačka v saloonu ho rozhodila.

Mexičan reagoval úplně normálně. Ucouvl. Jeho smysly již nebyly soustředěny výhradně na McCalluma. Nechal se rozptýlit tím mužem, který vyletěl na chodník.

Šlo o zlomky vteřin, ale Larrymu to stačilo.

Ten chlápek ze saloonu ještě ani nedopadl na desky chodníku, když syn kazatele vyrazil.

Vší silou vyskočil, vrazil pravou rukou do létacích dveří a otevřel je tak. Ještě než dopadl, natáhl nohy a pak vpadl do zakouřeného saloonu.

Potom sáhl pravačkou po revolveru.

Murietta se vzpamatoval a zaklel, načež vběhl za McCallumem do saloonu.

Se zdviženým koltem spatřil Larryho, jenž se právě zvedal z podlahy, a zmáčkl spoušť.

Výstřel přehlušil povyk v saloonu. Několik dívek vykřiklo, ačkoli musely být na přestřelky zvyklé. Lidé se klidili z předpokládané střelné dráhy. Nebylo nic mrzutějšího než skončit se slovy „Killed by mistake“, tedy „Zabit omylem“ na náhrobku.

Larry cítil, jak ho ožehla kulka, která mu proletěla těsně kolem krku. Dobře věděl, že v této chvíli jsou misky vah nakloněny ve prospěch Mexičana. Ten stál na nohou a držel zbraň v ruce. Stačilo ji jen trochu naklonit doleva a mohl ho vyřídit už další střelou.

McCallumovi se stáhl žaludek a ledová ruka mu sáhla na hrdlo.

Zubila se na něho smrtka.

Všechno se v něm tomuto zdánlivě nevyhnutelnému osudu vzepřelo. Jeho život mu proletěl před očima. A neustále se mu do těch vzpomínek vkrádal obraz krásné tmavovlasé ženy, která k sobe tiskla malého chlapce a toužebně hleděla směrem, odkud se měl vrátit. Eleonore Parkerová! Děvčata stále křičela, muži se pokoušeli klidit se ze střelné dráhy a Murietta po prvním nepřesném výstřelu zvedal zbraň k druhému.

A vtom to McCallum zkusil. Z dřepu se převalil na levou stranu, pravda, přesně do míst, kam právě Mexičan mířil, ale musel to udělat, aby mohl sám zvednout zbraň a zacílit na něj. Pak to zmáčkl.

Bolest ze zpětného rázu té těžké zbraně cítil až v rameni.

S přivřenýma očima hleděl na svého soka. Viděl černé ústí hlavně koltu, kterým na něho Murietta ještě stále mířil. Každým okamžikem očekával výšleh plamene a kulku, která ukončí jeho život.

Uplynula věčnost, než se Muriettovi podlomily nohy a skácel se na podlahu.

V pádu ještě jednou vystřelil. Kulka se však zavrtala jen do prken podlahy. Potom se právě na to místo Mexičan zřítil.

To, co se McCallumovi zdálo jako věčnost, netrvalo déle než jednu vteřinu. Jednou tak dlouho dobu potřeboval syn kazatele na to, aby pochopil, že to přežil. Pak se mu objevily krůpěje potu na čele. Vůbec poprvé se revolver v jeho ruce zachvěl. V hrdle mu vyschlo. Přivřel oči a zase je otevřel.

Nic se nezměnilo. Před ním ležel na podlaze Mexičan. Jeden z mužů, 46

kteří byli zodpovědní za smrt jeho otce a sestry.

Larry vstal a opřel se o jeden ze stolů. Mlčení v saloonu bylo tísnivé. A když se pak ozvaly první hlasy, McCalluma píchlo v uších.

Kdosi mu uznale poklepal na rameno.

„Chlape,“ poznamenal širokoplecí muž v otrhaných šatech. „Už jsem viděl spoustu mužů jet do pekla, ale nikoho, kdo by ďáblu v poslední chvíli vyklouzl mezi prsty jako ty. Člověče, tys…“

Ledový pohled McCallumových očí ho zase umlčel. Muž sklopil zrak a obrátil se k pultu.

A potom Larry spatřil muže, kterému mohl poděkovat za tyto komplikace.

Matta Lincolna, který právě objímal kolem pasu nějakou blondýnu. V okamžiku, kdy se jejich pohledy střetly, ji pustil. Udělal rok stranou a zbledl. V jeho propadlých očích se objevil horečnatý lesk.

Larry ještě stále držel v ruce kolt. Zmocnil se ho vztek a poháněn zlobou vyrazil proti Mattu Lincolnovi. Muž z Buckstownu se nepohnul z místa. Prsty pravé ruky měl roztažené. Měl je těsně nad pažbou svého koltu. Z jeho tváře vyzařoval strach, který ho ochromil.

„McCallume,“ zasípal a zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem na tebe střílet. Vím, že….“ „Hej, Larry!“

McCallum se zarazil. Okamžitě poznal Santanův hlas a jeho postoj se uvolnil.

Oči návštěvníků saloonu ulpěly na nově příchozím. Za Santanou ještě několikrát mávla křídla létacích dveří, až konečně zůstala v klidu.

Santana slyšel výstřely na ulici. Po tom, co se na Corryho ranči dozvěděl, že McCallum jel znovu do města, vyrazil na stíhací jízdu za synem kazatele.

Přesto přijel pozdě, to zjistil okamžitě. Murietta byl mrtvý a Matt Lincoln se třásl o život. Smrti Mexičana Santana nezabránil, ale překazil mu jednu velkou hloupost. A to zastřelení Matta Lincolna.

Santana čekal, dokud Larry nestrčí svou zbraň zase do pouzdra, načež šel dál do saloonu. Lidé rozrušeně hovořili a debatovali o souboji, jehož byli právě svědky. A nikdo z nich nepovažoval syna kazatele za darebáka.

Santana prošel kolem Larryho a zůstal stát před Mattem Lincolnem. Smrtelný strach již z jeho očí vyvanul.

Když se snažil nalézt rovnováhu, sáhl po blondýnce, kterou ještě držel za ruku. Dívka mu rychle uhnula.

„Jsi lump, Matte Lincolne,“ trpce poznamenal Santana. „Chtěls nechat oddělat člověka jak psa. Tady už ti nikdo nepodá ani suchou kůrku!“

Matt Lincoln se kousal do spodního rtu, až mu z něho začala téct krev. Rozhlédl se. Nikdo dosud nevěděl, jakou roli v celé věci hrál. Jenže Santana promluvil a Lincoln nyní cítil chlad ostatních.

„S kýms mluvil?“ vyzvídal zvláštní agent.

Lincoln zarytě mlčel.

Ještě jeden krok a Santana se ocitl přímo u něho. Rychlým pohybem mu vytáhl kolt z pouzdra a nechal ji spadnout na podlahu.

„Ven!“

„Přece nejsem padlý na hlavu,“ pokoušel se Lincoln zachránit situaci. „Sakra…“

Kdosi muže z Buckstownu zezadu kopl do nohy. Zavrávoral, zaklel a uvědomil si, že mu nezbývá než Santanův příkaz provést.

Před létacími dveřmi se ještě jednou zarazil.

„Jestli najdete mé tělo, tak mě oddělal!“ zabručel chvějícím se hlasem.

Chtěl toho říct ještě víc, ale než mohl lidem v saloonu sdělit, že Santana je muž zákona, dal mu zvláštní agent ránu do zad a Lincoln proletěl dveřmi ven na chodník.

„S kýms mluvil, Lincolne?“ opakoval Santana svou otázku.

„S Mexičanem,“ odvětil Lincolnem, tentokrát okamžitě.

„Proč ne s Madsonem?“

„Odjel na ranč, předpokládám. Murietta tvrdil, že Madson není ve městě.“

Santana se zhluboka nadechl. Kdyby bylo to, co Matt Lincoln říkal, pravda, pak ještě nebylo všechno ztraceno. Potom by Madson ještě stále neměl tušení o tom, kdo je ve skutečnosti muž, který se představil jen jako Larry. A navíc by Madson ani nevěděl, že on, Santana, je zvláštní zástupce a přijel proto, aby dokončil své pátrání.

Federální agent se rozhlédl. Očekával, že přijde šerif Socorra, ale po výstřelech, které v saloonu padly, se nikdo neobjevil. Muž zákona se podle všeho nemohl starat o každou vypálenou ránu. Přicházel teprve, když byl zavolán. A proto většinou také už pozdě.

Santana ještě chvíli přemýšlel. Zdálo se mu, že mu příliš nepomůže, když Lincolna předá šerifovi. Ten byl totiž jistým způsobem zavázán Madsonovi a Santana ho neznal.

„Kde máš koně, Lincolne?“ zeptal se Santana.

Muž z Buckstownu nerozuměl. Užasle na federálního agenta pohlédl a odvětil: „V obecní stáji.“

Santana přikývl. „Takže pojď, Lincolne!“

Muž z Buckstownu chvatným krokem přešel ulici, minul fasády několika domů a zůstal stát před vraty obecní stáje. Pak se znovu obrátil na Santanu, který ho mlčky následoval.

„A teď?“ otázal se Lincoln.

„Teď se vyšvihneš na svého koně a odjedeš do Santa Fé. Tam nastoupíš do nejbližšího vlaku do Buckstownu. Jestli po cestě sesedneš z koně, pak budeš muset neustále myslet na to, že jdu po to tobě. A dopadl bys moc špatně, kdybych si tě našel. Rozuměli jsme si?“

Lincoln mu rozuměl proklatě dobře. Počítal s většími těžkostmi. Teď byl rád, že z toho může takto vyklouznout!

„Můžete se na mě spolehnout, pane,“ řekl Lincoln.

„Bude pro tebe lepší, když se teď ty budeš moct spolehnout sám na sebe, Lincolne. Druhou šanci ti nedám!“

Lincoln přikývl a obrátil se k vratům stáje. Santana se ve stínu opřel o stěnu a čekal.

Pustit Lincolna určitě nebyla chyba. Hnal ho totiž strach z McCalluma. Ten určitě pojede do Santa Fé bez zastávky a nedopřeje svému koni odpočinek, jako by měl čerta v patách.

Bude se chtít co nejrychleji dostat na ten vlak.

Uplynulo několik minut. Právě tolik, kolik muž potřebuje na osedlání koně. Potom Lincoln vyšel na ulici s osedlaným ryzákem.

Santana se odlepil od fasády a kývl na něj.

„O.K.,“ řekl zvláštní zástupce. „Vydej se na cestu, Lincolne. A nezapomeň na to,co jsem ti řekl.“

Lincoln se mlčky vyšvihl do sedla. Chvíli jako by váhal, ale pak po-kopl koně do slabin. Ryzák reagoval silným ržáním. Náhle se vzepjal na zadní a vyrazil.

Jistou chvíli se ozýval dusot, pak utichl.

Santana si posunul stetson hlouběji do čela.

McCallum měl štěstí. Murietta byl čtvrtý člověk, kterého po sobě syn kazatele na své cestě zanechal mrtvého. To pověst, kterou si již získal, jen posílí. Byla to nebezpečná pověst, která lákala mnoho darebáků, kteří chtěli zkusit své štěstí.

Dokonce i kdyby to Larry všechno zvládl, neměl by ještě stále vyhráno. Cosi by na něm totiž ulpělo;

Santana ty myšlenky zaplašil. Larry byl silný. On to zvládne. Možná mu pomohla Eleonore Parkerová, které McCallum slíbil, že bude opatrný a že na sebe bude dávat pozor. A když muž něco slibuje ženě, pak ji miluje.

Ze svého stanoviště mohl Santana sledovat vchod saloonu. Larry se tam nyní objevil - v doprovodu šerifa, kterého mezitím někdo zalarmoval. Oba kráčeli po ulici a po chvíli zmizeli v úřadovně.

Santana na chvíli váhal, ale pak se vydal za nimi.

Nebyly žádné těžkosti. Několik lidí vyšlo ze saloonu a vypovědělo, jak se všechno odehrálo. Šerif neměl důvod o jejich výpovědi pochybovat a neměl také proč McCalluma zatknout.

O deset minut později Santana a Larry opustili šerifovu úřadovnu. Tato doba stačila na to, aby lidé strávili to, co se stalo. Šli si po svých. V takových horkých nocích byla smrt ve městě stálým hostem, ale lidé se ji snažili ignorovat, kde mohli.

„On byl v Tucsonu, Santano,“ řekl rančer. „To znamená, že i Madson a Middleton a jejich kumpáni zastřelili mou sestru a mého otce. A uloupili pokladnu, do které otec schraňoval nasbírané finanční prostředky. Zatímco Baltimore, Mexico a Morgan žili dál svým starým, neuspořádaným životem, usadili se Madson, Murietta a Dave Middleton i se svým podílem právě tady v Socorru. Sakra, já nevím co mám dělat, Santano. V Tucsonu jsem přísahal nad hrobem otce a sestry!“

Santana to věděl. Bylo mu také jasné, že McCalluma stálo hodně přemáhání, aby se nevydal na cestu, která by ho přivedla na stopu obou posledních vrahů, jež by pak ztrestal, jak předtím přísahal.

„Chytíme Madsona a Middletona,“ řekl. „Živé, příteli. Už teklo dost krve.“

„A má přísaha, Santano?“

„Až bude po všem, dočkáš se jejího naplnění,“ odvětil zvláštní zástupce a prohrábl si vlasy. „Už čtyři lidé za svůj zločin zaplatili životem. Zemřeli tvou rukou, Larry. Jednou tomu musí být konec, nebo nikdy znovu nenajdeš klid. Objeví se tu lidé, kteří budou chtít vyzvat syna kazatele na souboj. Lidé, kteří budou chtít, aby na ně dopadl odlesk tvé pistolnické slávy. A legenda, která člověka obestírá, ho může snadno zabít.“

49

Lany sklonil hlavu. Měl hranatou tvář. Bylo na něm vidět, že se potýká se zlými myšlenkami.

„Chytíme je a vydáme soudu, Larry,“ poznamenal Santana a položil svému příteli ruku na rameno.

„Tady v oblasti Lincoln by Madsonovi nejradši připnuli na hruď metál,“ řekl Lany. „Většina lidí stojí za ním a namlouvá si, že je mu něco dlužná. Kdo by ho tu odsoudil, Santano?“

„Porota složená z poctivých lidí,“ odvětil Santana. „Taková se přece dá najít všude. Však ještě něco uvidíte, McCallume.“

Pak mu Santana pověděl o své návštěvě ve Fort Stanton. McCallum mlčky naslouchal. Jen co Santana dokončil své vyprávění, nálada se mu zase zlepšila.

„O.K., zástupce,“ přikývl Lany. „O.K., pokusíme se to udělat tak, jak jste to vymyslel. Uvidíme, co se bude dít.“

+ + + + +

Dave Middleton byl nervózní. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí. Neklidně pobíhal po místnosti sem a tam. Jeho neklid se pomalu ale jistě přenesl i na Chrise Madsona.

„Posaď se, sakra!“ zabručel Madson. „O.K., Looper se neobjevil na ranči, ale to může mít spoustu důvodů, Dave!“

Middleton zavrčel jako postřelená puma. Potom se posadil, roztáhl 50

své dlouhé nohy a začal si mnout klouby rukou.

„Měli bysme s tím skončit, Chrisi,“ řekl nakonec.

Madson okamžitě vyskočil na nohy. Ihned se ocitl u Middletona a pohlédl lesknoucíma se očima na svého společníka.

„Nikdys neměl nějak zvlášť dobré nervy,“ prohodil. „Zatíms mě poslouchal a nedošels k újmě, Dave. Nechejme to i tentokrát při tom. Dělej, co ti říkám, a nebudou problémy. Černý kůň už o všem ví. Indiáni zastaví Corryho mužstvo, až vás bude pronásledovat. Znáš Černého koně. Ten si čorryho mužstvo podá tak, že to nikdo z nich nepřežije. Potom vyjedete ke Corryho ranči a postaráte se o to, aby ten dědek skončil pod drnem. Už ho mám plné zuby. Nemíním už tolerovat jeho útoky. Musí tu znovu zavládnout klid, jestli tu máme ještě několik let vést naše obchody, Dave!“

Alespoň co se toho posledního týče, nemohl Middleton svému kumpánovi nic namítat. Corry to skutečné přeháněl. Jeho drzosti musela být učiněna přítrž, muselo se zastavit jeho štvaní lidí proti Madsonovi. Také totiž mohlo skončit tak, že se v čele oddílu Madsonových nepřátel vydá na křížovou výpravu. Zatím to sice nebylo tak daleko, nicméně přesto musel být zastaven.

Middleton si však mnohem víc starostí dělal kvůli Looperovi.

„Co když ho Corry chytil?“ zeptal se Madsona.

Ten na to zatím ani nepomyslel a nechtěl na to myslet. Looper prostě zmizel. Madson byl přesvědčen o tom, že jeho účetní práskl do bot proto, že už si dost nahrabal do vlastní kapsy. Looper ovládal účetní triky. Ovládal společnost, nad kterou už Madson ztrácel přehled. Proto pro něho bylo snadné ulít si nějaké peníze a teď se s nimi vypařit.

„To je možné,“ řekl Middleton, který se zůstal stát u okna a přivřenýma očima hleděl na dvůr ranče. Na ranči mu záleželo. Polovina mu patřila, což bylo notářsky potvrzeno. Middleton byl opatrný, když Chrisovi předával svůj podíl na kořisti z Tucsonu.

„To není možné, Dave, je to tak, jak to říkám. Zmizel i s částí našich peněz. Murietta s ním v poslední době nejednal zrovna v rukavičkách. Znáš toho Mexikána. Chce si dokázat svou převahu a nechce připustit, že by někdo mohl mít v hlavě víc než on. Kvůli tomu se Looper vypařil. Později ho najdeme a ty peníze si vezmeme zpátky. Nás nikdo podvádět nebude. A už vůbec ne někdo z Východu, sakra!“

Middleton se nechal přesvědčit. Madson to uměl. Už tenkrát, před čtyřmi lety, to uměl, když svým lidem vysvětloval, že je jedno, jestli oddělají nějakého kněze nebo bankovního úředníka. Řekl jim, že důležitá je jen a jen kořist a oni tomu uvěřili. Na tom se dosud nic nezměnilo.

„Takže zítra v poledne,“ řekl Middleton. „Mám jet také?“

„Samozřejmě,“ odvětil Madson. „Nebudou žádné těžkosti. Nemusíš mít strach, že bych po tobě dědil, Dave!“

Middleton se potměšile usmál. „Já nemám strach, Chrisi,“ odsekl. „Jsem rád, že si konečně vyjedu na projížďku. Už jsem se tu nudil. Dokonce jsem už přemýšlel nad tím, jestli bych s tím neměl skončit. To čekání člověka rozloží.“

Chris Madson vstal a přikročil k němu. Položil mu ruku na rameno a tiše řekl: „O.K. Pobavíme se o tom, až to zítra vyřídíme, Dave. Možná máš pravdu, možná že vést ranč není nic pro muže tvého naturelu. Zítra si o tom promluvíme. Ale ještě jednou udělej to, co ti říkám. Potom můžeš vystoupit ze hry, když chceš. Vyplatím tě královsky.“

Chris Madson to říkal s tím nejpoctivějším úsměvem na světě. Ve skutečnosti ho však ani ve snu nenapadlo, že by Middletona vyplatil. Jestli chtěl Middleton skončit, tak prosím. Ale pak skončí jednou provždy.

Zatímco se na něho usmíval, předsevzal si, že zítra znovu zkontaktuje Černého koně. Ten již oddělal několik lidí. O jednoho víc nebo míň, na tom už nesejde. A indiánskému náčelníkovi bylo lhostejné, koho jeho bojovníci zabijí.

„Ještě nějaké otázky, Dave?“

Middleton zavrtěl hlavou. Už

O tom mluvili nejednou a jak se zdálo, nemohlo dojít k žádným těžkostem.

Budou hnát Corryho dobytek z pastviny, která nebyla nijak zvlášť zajištěna. Než dá Corry do sedla oddíl, uplyne dlouhá doba. Možná

1 celá hodina. To by mělo stačit, aby před pronásledovateli dorazili k Pinos Altos Mountains. Tam už bude číhat Černý kůň se svými bojovníky. Pak to již bude hračka. On, Middleton, pojede s desperados zpátky na Corryho ranč a vyřídí zbytek.

Bez Corryho byl odpor vůči Madsonovi v oblasti Lincoln nemyslitelný. Pak bude Madson znovu moci vládnout jen podle své libovůle.

A o to mu šlo!

„Žádné otázky, Chrisi,“ odvětil Middleton. „Kde se setkáme potom?“ V pekle! pomyslel si Madson. A ty se tam budeš pěkně dlouho smažit sám, než tam ďábel dovleče i mě!

„Ve městě, Dave,“ nahlas odvětil. „V hotelovém baru, jako by se nic nestalo. Jedu teď zase do města. Tak zatím!“

Oba muži se rozloučili. Middleton už nepřemýšlel o Looperovi. Myslel na to, že brzy opustí kraj jako bohatý muž, a díval se za Madsonem, dokud mu nezmizel z očí.

Madson zase myslel na to, že zítra touto dobou již bude bohatší o Middletonův podíl. O tom, že by jel přímo do města, ani neuvažoval. Tam, kam měl namířeno, se mohl 52

hned setkat s Černým koněm a objednat si u něho likvidaci Middletona. Potom by se s ním mohl pobavit o nových puškách, které měl Černý kůň dostat hned, jakmile provede svůj nový úkol.

Madson se usmíval. Byl to od něho zatraceně dobrý tah, když se spojil s tím komančským náčelníkem. Už nejednou za něho tahal horké kaštany z ohně.

+ + + + +

Poručík Holder vyrazil se svou eskadronou za ranního kuropění. Měl před sebou obtížnou cestu k Pinos Altos Mountains.

Jeli v řadě za sebou. Holder jako první. Vedle něho jel jeho seržant.

„Tentokrát je dostaneme, sire,“ řekl seržant, který byl jedním z mužů, co přežili poslední boj s Černým koněm.

Sedmnáct mužů tenkrát přišlo o život. Sedmnáct mužů, nad jejichž hroby přísahali, že nezemřeli nadarmo.

Teď přišel čas tuto přísahu naplnit.

„Tentokrát je dostaneme, pane;“ opakoval seržant, protože poručík Holder mu neodpověděl.

Holder byl v duchu s padlými z posledního boje.

Potom se obrátil k ramenatému seržantovi a zachmuřeně přikývl.

„Správně, seržante,“ odvětil a přiměl koně k rychlejšímu tempu. „Zrychlete. Musíme být na místě

dřív, než se Černý kůň a jeho lidé vydají na cestu, seržante.“

Eskadrona jedoucí v ranním oparu zrychlila. Za pár hodin se mlha rozplyne, až začne pražit slunce, které bude svědkem boje v Pinos Altos Mountains.

Plynula hodina za hodinou. Kroky koní byly stále kratší a kratší. Často nevrle zvedli hlavu a jejich jezdci je museli pořád nutit ke klusu.

Na několik minut zastavili u pramene, pak jeli dál, k Pinos Altos Mountains, které hrozivě čněly k nebi jako monstrózní hradba.

Když začal být terén nepřehledný, vyslal poručík Holder vpřed dva zvědy. Neměl tušení, kde se může zdržovat Černý kůň a jeho bojovníci, a nemínil riskovat. Byla to jedinečná šance.

Zdálo se však, že nebudou nejmenší problémy. Zvědové se vrátili a prohlásili, že poblíž žádní indiáni nejsou.

Holder mohl být spokojen. Všechno šlo podle plánu. A jestli nedošlo k žádnému překvapení dosud, tak už se nemají čeho obávat.

Dorazili do hor před Černým koněm, mohli se rozestavit a překvapit rudochy, až se nic netušíce objeví. To byla Holderova hvězdná hodina. Jinak to zatím vždycky bylo tak, že kavaleristé byli Komanči překvapeni a že jim rudoši způsobili těžké ztráty.

Nyní se měla karta obrátit.

„Ať lidi sesednou, seržante. Dva muži zmizí s koňmi. Ostatní se rozestaví. Nikdo nebude mluvit, nikdo nebude kouřit. Absolutní klid, i kdyby to mělo trvat hodiny!“

„Ano, pane!“

Seržant vydal povely svým vojákům.

„Někdo by měl na kopec, pane,“ navrhl pak poručíkovi. „Odtud je vůbec nejlepší výhled na krajinu. Černý kůň nebude čekat, že se někdo objeví v jeho výsostném revíru, takže sem přijede bezstarostně. V tom je naše šance.“

Holder nepřemýšlel dlouho. „O.K.,“ souhlasil. „Zařiďte to, seržante.“ O deset minut později již byli kavaleristé z Fort Stantonu v bojovém postavení. Holder překontroloval každé stanoviště a zjistil, že všechno je v pořádku.

Byli připraveni.

+ + + + +

Tou dobou byl Santana i s Larrym McCallumem na Corryho ranči.

Starý rančer nakonec couvl. Vůbec poprvé v životě ustoupil a řídil se nyní pokyny, které mu dal Santana. A to, jak se ukazovalo, udělal dobře.

Corry poslal na jižní pastvinu sedmnáct lidí. Právě tam očekávali zloděje dobytka, protože jižní pastvinu normálně hlídalo jen velmi málo kovbojů.

Bylo tam stádo nějakých dvou set zvířat. Dobrý úlovek, kdyby se zlodějům povedlo ten houf odehnat.

A Middletonovým jezdcům se to mělo povést.

To starému rančerovi nešlo do hlavy.

„Proč sakra nejedeme na pastvinu a neukážeme jim, že i v tomto kraji brzy zavládne právo a pořádek, zástupce?“ řekl Santanovi. „Vyřídili bysme je dřív, než by se jim povedlo odehnat jedinou krávu.“

To byla pravda, ale Santana nechtěl vést válku s Madsonovými lidmi. Měli ta zvířata ukrást a odehnat je pryč, jak to bylo plánováno, aby je pak armáda mohla přichytit při činu.

Pak by přišel na řadu soudce. Nikdo by později nemohl namítat, že došlo ke krvavému boji, kterému se dalo snadno vyhnout.

Corry nespokojeně vrčel, když mu to Santana vysvětloval. Nebylo jeho zvykem řešit spory před porotou. Corry zažil divoké roky v kraji a tenkrát se takové věci vyřizovaly úplně jinak. Tenkrát nikdo nepotřeboval soudce a porotu.

Ale časy se pomalu, ale jistě měnily, to si Corry musel připustit. A možná to bylo dobře. Už nad tím dál nepřemýšlel. Však se ještě ukáže, jestli bude Santanovo řešení úspěšné.

Lany stál za tyčemi ohrady. Spolu s Eleonore Parkerovou a malým Jimem, který se od něho nehnul ani o krok.

„Bude to nebezpečné?“ vyzvídala Eleonore. Chytila Larryho za ruku a jemně ji stiskla.

„Pro Madsonovy lidi určitě,“ pokoušel se ji Larry uklidnit. „Santana a já při tom nebudeme.“

„Ale budete ve městě, u Madsona,“ namítla vdova. „A ten je ne-vypočitatelný. Až uvidí, že svou hru prohrál, možná sáhne k prostředkům, o kterých se ti ani nezdá a proti kterým nebudeš mít protizbraň.“

Larryho zlobilo, že ho Eleonore tak podceňuje, ale spolkl to, aby ji ještě víc neznervózňoval.

Přinejmenším v jednom měla ta mladá žena naprostou pravdu: Chris Madson bude sekat drápy kolem sebe jako vzteklý vlk.

K mladému páru přišel Santana. „Ještě hodina,“ řekl, „pak bysme měli vyrazit do města.“

McCallum přikývl. „Mezitím už zjistil, kdo má na svědomí jeho kumpána Muriettu,“ zamyšleně poznamenal. „Co myslíš, jak bude reagovat?“

Santana si to nechal projít hlavou.

Madson už určitě slyšel o tom souboji v saloonu a možná i o tom dalším muži, o Mattu Lincolnovi, ale to mu moc nepomohlo. Určitě si totiž myslel, že šlo jenom o osobní spor mezi Muriettou a McCallumem. V Socorru ještě nikdo nevěděl, kdo je ve skutečnosti ten cizinec, který si říká Larry.

„Myslím, že si tě bude chtít podat,“ poznamenal vládní agent.

„Jestli k tomu dojde, tak bude lepší, když půjdeme na ulici, co?“

„Taky bych řekl,“ přisvědčil Santana, aniž McCallumovi naznačil, že je odhodlán udělat vše, aby zabránil souboji mezi těmito dvěma muži.

Santana vsadil Davea Middletona. Poručík Holder měl jasný příkaz Middletona zatknout a okamžitě odvést do města, až ho bude mít v rukou.

Když pak oba staří kumpáni budou spolu, určitě jeden z nich promluví.

Takový byl Santanův kalkul. Už nechtěl prolévat krev. Chtěl postavit zločince z Tucsonu před soud. McCallum měl žít s vědomím, že všichni, kdo se tenkrát účastnili toho zločinu, byli spravedlivě potrestáni. A měl také splnit slib a přivézt náboženské obci svého otce peníze, které byly při tom brutálním přepadení před čtyřmi lety uloupeny. A to se dalo uskutečnit jedině tehdy, když bude Madson právoplatně odsouzen a bude mu zabaven majetek.

„Dáte na něho pozor, pane Santano?“ vložila se do rozhovoru obou mužů Eleonore Parkerová.

„ On na sebe dá pozor sám,“ odvětil Santana, než mohl McCallum něco říct. „A určité bude opatrný, teď, když má budoucnost před sebou.“ 56

Eleonore zrudla. O společné budoucnosti s Larrym ještě oficiálně nepadlo ani slovo. Přála si to však z celého srdce.

„V tom má zástupce naprostou pravdu,“ Usmál se Larry, který si všiml rozpaků mladé ženy. Chytil ji za ruku a něžně ji přitáhl k sobě.

+ + + + +

Dave Middleton vyjel z ranče s dvaceti muži směrem k jižní pastvině Cheta Corryho. Dva chlapy pro jistotu poslal napřed, aby ještě jednou prozkoumali situaci. Vrátili se a oznámili, že na pastvině vládne klid.

Bylo hezké počasí a houf dobytka v podstatě vybízel k tomu, aby si jej někdo vzal.

Dave Middleton byl spokojen.

Na Madsona bylo vždycky spolehnutí. Jeho myšlenky měly hlavu a patu. Nevzpomínal si, že by mu někdy něco nevyšlo. A jestli ano, tak nikoli kvůli tomu, že by Madson špatně zhodnotil situaci, ale proto, že se někteří lidé neřídili jeho pokyny.

Takovou chybu Dave udělat nechtěl.

Po hodině jízdy spatřili značky oznamující, že jsou na Corryho pozemcích.

Odtud to byla další hodina na jižní pastvinu. Byli u cíle.

Krátce předtím Middleton nechal zastavit, shromáždil své lidi kolem sebe a dal jim poslední instrukce.

Jeho kumpáni mlčky potvrdili, že rozumí.

+ + + + +

Seržant na vyhlídce dal znamení. Zamával kloboukem a dal tak svým druhům na vědomí, že jejich chvíle přišla.

Seržant zmizel a vydal se k poručíku Holderovi.

Holder na to setkání myslel už dlouho a vždycky si myslel, že v rozhodujícím momentě znervózní. To se však nestalo.

Jeho povely byly precizní, své lidi rozestavil tak šikovně, jak jen to důstojník jeho zkušeností mohl dokázat, a když se objevili první Komanči, vůbec se nezpotil.

Nic netušíce projeli posledním ohbím kaňonu.

Holder a jeho seržant společně leželi za skaliskem, odkud měli výborný výhled na bojovníky Černého koně.

Ten jel úplně vepředu na nádherném, černobílém strakáči. Někde ho ukořistil a nechal si ho pro sebe.

Poručík Holder čekal ještě dvě minuty. Potom byli Komanči již tak daleko, že past mohla sklapnout.

Třeskl první výstřel. Ten vypálil sám Holder. Bylo to znamení pro jeho lidi, kteří se nyní ocitli za Komanči a odřízli jim zpáteční cestu. Pro Černého koně již nebylo cesty zpět.

Zatímco rudokožci zastavili a zmateně se rozhlíželi, čekal Holder tak dlouho, dokud si nebyl jist, že jeho lidé indiánům odřízli cestu.

Pak se zvedl zpoza skály.

Čepel jeho šavle se zaleskla na slunci, a to bylo znamení k útoku.

+ + + + +

V poledne panoval v Socorru takový klid, že člověk mohl získat pocit, že to je opuštěné město duchů.

Chris Madson se ve své kanceláři potil.

Akce proti Corrymu již tou dobou musela být ukončena.

Černý kůň už musel potřít Corryho lidi v horách. Jejich osud byl zpečetěn. Stejně tak jako Middletonův, což Madson rovněž uložil Černému koni.

Náčelník Komančů požadoval dalších deset pušek. Madson tuto cenu rád zaplatil. Koneckonců za to dostane poslední volný - tedy Middletonův - podíl, když včera koupil Murietta.

Chris Madson uvažoval o incidentu, který se včera odehrál ve městě.

Larry!

Když pomyslel na to jméno, dostal bolení břicha. Ten chlápek, o kterém vůbec nic nevěděl, ho neustále zneklidňoval. A čím dál tím intenzivněji věřil, že mu ten muž, který si říkal Larry, už někdy zkřížil cestu.

Před dlouhou dobou, to bylo jisté. Madson si jen nemohl vzpomenout, kde to bylo.

Murietta byl mrtvý. Mexičan to zkrátka ve férovém souboji s mužem v červené košili a s širokými šlemi nezvládl.

Toho chlápka nám byl čert dlužen, pomyslel si Madson.

Rozhodl se, že si to s tím Larrym později vyřídí osobně.

Ještě tu myšlenku ani nedokončil, a strnul.

Zpoza svého psacího stolu viděl na ulici a nyní tam spatřil Larryho, ano, Larryho, který na svém grošákovi přijel do města.

Madson vyskočil, přistoupil k oknu a málem mu vypadly oči z důlků, když přitiskl čelo na okenní tabulku.

Chvěla se mu ruka, když si odhrnul vlasy z čela. Pak zaklel, protože tabulka byla horká.

Viděl, jak McCallum přivazuje svého grošáka k zábradlí před hotelem a kráčí dovnitř.

Madson čekal i toho druhého blondýna, ten však nepřijel. Uplynulo několik minut. Madson opět odstoupil od okna a vrátil se ke stolu. Na zdi mu visel nábojový opasek s revolverem. Madson si jej připnul. Tentokrát si neoblékl svůj redingot. Několikrát se pokusil tasit a vždycky to šlo rychle, k jeho spokojenosti.

Komické bylo, že neměl žádný důvod k souboji s Larrym, ale instinktivně tušil, že poslední kapitola jeho cesty k moci bude napsána teprve 58

tehdy, až vyřídí toho muže v červené košili.

Chris Madson si nasadil stetson. Vzal z psacího stolu doutník, zapálil si jej a opustil svou kancelář.

Dveře za sebou nechal otevřené.

+ + + + +

Santana čekal stranou od budovy, v níž se nacházela Madsonova kancelář. Přijel do města dlouho před McCallumem a zvolil si při tom cestu, kterou Madson ze své úřadovny nemohl vidět.

Nyní viděl, jak muž, který byl velmi pravděpodobně zodpovědný za zločin, ke kterému došlo před čtyřmi lety v Tucsonu, vychází z domu.

Několik vteřin zůstal Madson stát na slunci. Zvedl hlavu, zastínil si oči pravou dlaní a pak si stáhl stetson hluboko do čela.

Potom vykročil. Při cestě k saloonu neustále tleskal pravou dlaní do pažby revolveru.

Madson vypadal lhostejně. Tento muž, který si záměrně neoblékl svůj oblíbený redingot, aby se rychleji dostal ke zbrani, však nemohl být lhostejný.

Santana počkal, až Madson dorazí k saloonu a podivně topornými kroky vyjde po třech schodech na chodník.

Potom se vykročil ze stínu domu a vydal se k muži, kterému mínil přivodit nejtěžší porážku jeho života.

Nejen za pomoci Larryho McCalluma, ale i díky kavalerii, která

snad vyřídí Komanče, a možná i díky Daveu Middletonovi, pokud se mladému poručíkovi podařilo toho muže polapit.

Santana o tom v zásadě vůbec nepochyboval. Všechno připravili tak dobře, že to prostě nemohlo nevyjít.

Ještě ani nepřešel ulici, když uslyšel dusot více koní, kteří museli ostře cválat.

Byli to poručík Holder, seržant, dva vojáci a v jejich středu Dave Middleton, jenž seděl na koni jaksi přikrčeně, což prozrazovalo, že to patrně neproběhlo tak hladce.

Poručík viděl znamení, které mu dal Santana. Zastavil koně. Seržant, vojáci a Dave Middleton zůstali tak daleko za ním, že je v žádném případě nemohlo být ze saloonu vidět.

To se totiž nesmělo stát.

Santana přiběhl ke kavaleristům.

Poručík Holder nemusel nic říkat. Výraz jeho tváře ukazoval, že svůj úkol splnil.

„Všechno v pořádku, zástupce.“ Mladý důstojník doslova zářil. „Z indiánů jsme zajali jen velmi málo mužů. Zato jsme až na jednoho polapili všechny jezdce, které vedl Dave Middleton. Zajatci jsou touto dobou na cestě do Fort Stantonu.“

Santanovi spadl kámen ze srdce a kdyby jeden! Přikývl a obrátil se na Davea Middletona, který byl ozdoben několika boulemi.

Než mohl Santana něco říct, položil mu Middleton jednu otázku: „Kde je ten pes Madson?“

Santana zvedl obočí.

Poručík Holder se rozesmál.

„Madson dal Černému koni příkaz tohoto muže zastřelit. Za to měl dostat deset pušek.“

„Deset pušek za můj podíl, který se rovná mnoha tisícům dolarů, „ zavrčel Middleton. „Kde je ten prašivý kojot, zástupce?“

„V saloonu!“

„Sakra. Popíjí pivo, zatímco jeho lidé potí krev.“

„Není sám,“ podotkl Santana.

„Kdo je s ním?“

„Larry McCallum. Syn kazatele, Middletone!“ To Middletonovi nic neřeklo.

„Kdo je to?“

„Muž, který oddělal Mexica, Baltimorea, Morgana a Muriettu,“ odvětil federální zástupce, který doslova propaloval Middletona pohledem. „Larry McCallum je syn kazatele z Tucsonu, kterého jste před čtyřmi roky přepadli a zabili, Middletone. A to děvče, které tenkrát také zahynulo, byla Larryho sestra. Už jsi zapomněl?“

Muž sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem. Po čele mu tekly krůpěje potu. Celý se chvěl.

„To znamená, že vyřídí Madsona?“

„To znamená, že vyřídí všechny, kdo mají co společného s tím zločinem, Middletone,“ chladně odvětil Santana. „Nejdřív Madsona, pak tebe. Jsi na řadě po šéfovi!“

„Sakra!“ Middleton mu rozechvělým ukazováčkem píchl do hvězdy na hrudi. „Ty jsi přece zástupce. Musíš tomu zabránit, zatraceně! Je to tvoje povinnost.“

Santana pokrčil rameny. „McCallum dá svým protivníkům pokaždé šanci, Middletone,“ odvětil. „Vy jste tomu starému muži a té dívce žádnou šanci nedali!“

Middleton si rukávem košile utřel pot z čela.

„To byl Madson, sakra!“ prohlásil. „Madson a Murietta, zástupce. Já jsem nevystřelil ani jednou. Když jsem přišel dovnitř, leželi ta dívka a ten muž mrtví na zemi. Opravdu to tak bylo!“ Zvláštní agent se pousmál. To, co mu teď právě Middleton řekl, bylo právoplatné doznání, pro které měl několik svědků.

„Hlídejte ho, poručíku,“ řekl Holderovi. „Počkejte v šerifově úřadovně a připravte toho muže na to, že bude mít ještě jednoho vězně. Chrise Madsona!“

+ + + + +

McCallum právě držel v ruce sklenici, když do saloonu vešel Chris Madson.

Barman, který klimbal za pultem, rázem ožil. Dva povaleči, kteří popíjeli pod oknem, vzhlédli.

McCallum se usmál a ukázal na revolver, nad nímž už Madson neměl kabát.

„Jestli je to kvůli Muriettovi,“ poznamenal Larry, „tak kvůli tomu se nevyplatí na sebe střílet, Madsone!“

Madson stáhl tvář takovým způsobem, že nebylo jasné, jestli se šklebí, nebo usmívá.

„Ne kvůli Muriettovi,“ odpověděl. „Všechno vím. Byl to souboj, ve kterém ten Mexikán měl všechno v rukách, Larry. Ty si rád zahráváš se životem?“

„Jak kdy,“ odvětil McCallum, napil se a postavil sklenici na pult.

Za Madsonem spatřil Santanu, který neslyšně otevřel létací dveře a vešel do saloonu, aniž o tom Madson věděl.

„To znamená, že ještě před dvěma dny mi byl můj život lhostejný, Madsone. Teď už se na to dívám jinak. Kdysi jsem ztratil otce a sestru. Připadalo mi, že můj život nemá smysl, rozumíš?“

„Samozřejmě že nerozumím,“ odtušil Madson, který se napjal. Neklidně přešlapoval z jedné nohy na druhou. Sevřel pravou ruku v pěst a zase ji otevřel, jako by se chtěl ujistit, že dokáže v pravý moment chytit pažbu koltu.

„Jsem Larry McCallum, Madsone. Syn kazatele, z Tucsonu, kterého jste před čtyřmi lety poctili návštěvou.“

Madson sebou trhl.

„Na tvém místě bych na ten kolt moc nesahal,“ řekl v tom okamžiku za Madsonovými zády Santana.

Muž okamžitě strnul.

Pomalu se otočil k Santanovi, který rovněž nedržel v ruce zbraň. Madsonův pohled ulpěl na jeho hvězdě.

„Zástupce,“ zamumlal.

„A poručík kavalerie,“ ohlásil se ihned potom poručík Holder, který vešel do saloonu bočním vchodem.

S tím Santana nepočítal, ale nic proti tomu neměl. Poručíkova přítomnost snad Madsona odradí od hloupostí.

„Venku máme Middletona,“ řekl Santana. „Černý kůň měl smůlu a nedokázal potřít Corryho lidi, jak jste plánovali. Teď jsou tvoji muži zajatí, Madsone. A Middleton právě vytáhl hlavu ze smyčky.

V tom okamžiku si Madson uvědomil, že naopak kolem jeho hrdla se smyčka stahuje. Chtěl něco zkusit. Zoufale sáhl po zbrani.

Santana tasil dřív, Holder také. K přestřelce, jejímž výsledkem by dozajista byla Madsonova smrt, však nedošlo.

Díky McCallumovi.

Přiskočil totiž k Madsonovi právě, když sahal po zbrani.

Pěstí ho trefil do žeber a srazil ho na podlahu. Přesto i na podlaze ještě stačil sáhnout po koltu a otočit se.

Nad ním stál syn kazatele. Madsonova tvář se zkřivila nenávistí. Zvedl kolt, ale ještě než stačil vypálit, kopl ho Larry do ruky a vyrazil mu tak z ní kolt. Madson sice ještě jednou vystřelil, ale kulka se neškodně zaryla do stropu saloonu.

Potom revolver zarachotil na prknech podlahy.

V McCallumových očích se zablesklo. Zlost, vztek a všechno, co ho čtyři roky dusilo, se nyní dostalo na povrch.

Muž, který měl na svědomí jeho otce a sestru, nyní ležel pod ním. Žil, zatímco v Tucsonu na dvou hrobech rostla tráva.

„Lany!“

Santana a McCallum se otočili.

„Larry!“

Eleonore Parkerovou na ranči nic neudrželo. Spolu se svým malým synem vyjela po Santanovi do města a nyní stála u létacích dveří.

Larry otevřel pěsti. Zdálo se, jako by z něho v tom okamžiku cosi spadlo. Těžce zvedl nohu a vykročil. Připadalo mu to jako věčnost, než dorazil k té mladé, černovlasé ženě a jejímu synkovi. -

„Larry!“

Eleonore klesla do jeho náručí, do náručí muže, který byl znám jako syn kazatele a který splnil slib, jenž dal nad hroby v Tucsonu.

„Pojďme,“ řekl Santana poručíku Holderovi, který zvedl Madsona z podlahy a vrazil mu revolver do břicha. „Pojďme. Jen tu rušíme.“

McCallum chtěl něco říct.

Santana však mávl rukou.

„Později, příteli,“ prohodil zvláštní zástupce. „Nějakou dobu zůstanu ještě v Socorru, než se všechno vyřídí. Promluvíme si později, a jestli budeš potřebovat svědka, příteli, tak ti budu rád k dispozici!“