John Kirby

Colorado western 077. Krvavé stopy

Táhli texaským pohraničím, vraždili a vypalovali. Nelítostně přepadali malé, odlehlé farmy a ranče a stříleli na všechno, co se jim postavilo do cesty. Jejich stopy byly lemovány hroby. Vždycky po takové děsivé výpravě zase zmizeli v nepřehledných kopcích Texasu. Muž, který je pronásledoval, se však nevzdával. Byl to Burt „Black“ Shafter, federální marshal, tvrdý jako ocel a houževnatý jako pouštní vlk. Přísahal, že si nedopřeje klidu, dokud tu bandu zabijáků nedostane…

V temnotě, necelých dvacet yardů od zástupce šerifa Oakese, se zablesklo. Na prostranství před srubem se objevily temné postavy. Jeho kůň se vzepjal. Oakes se přitiskl k němu.

„Proklatá banda!“ zaklel zástupce.

Už dva dny byl na stopě těch banditů. Přepadli banku v Salt Fiat, vyloupili ji a zastřelili šerifa Hawkinse.

Zástupce šerifa se za nimi musel vydat sám, protože v Salt Fiat nenašel nikoho, kdo by jej doprovodil.

Oakes cítil, jak mu kolem obličeje létají kulky. Seskočil ze sedla. Pevně držel svou pětačtyřicítku, ale nestřílel, aby neprozradil svou pozici.

Bandité bez ustání kleli. Očividně mířili na jeho koně.

A s úspěchem.

Hřebec koupil jednu z kulek a zhroutil se.

Bandité přestali střílet, ale blíž nešli. Oakes hleděl do tmy. Náhle zvedl hlavu. To přece není možné, oni odjíždějí!

S největší možnou opatrností se připlížil ke svému mrtvému koni, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a odplazil se zpátky. Ostražitě se rozhlédl a plazil se dál. Vstal teprve po nějakých šedesáti yardech. Zpoza mraků vyhlédl měsíc, díky čemuž toho zástupce víc viděl.

Okamžitě se vrhl k zemi. Bandité se totiž otočili a vydali se zpátky k němu. Oakes nevěděl, jestli ho viděli, a bylo mu to jedno. Měl je na mušce. Krásně na ně viděl, protože na ně svítil měsíc. Jack je nechal přijít až na dvacet yardů a pak začal střílet.

První z banditů rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Právě v tom okamžiku měsíc zakryly mraky a zavládla tma. Oakes už zase nic neviděl. Nevšiml si tak, že jeden z banditů se oddělil od ostatních a snažil se jej objet a dostat se k němu ze strany. Muž záhy seskočil ze sedla a jako had se pak blížil k zástupci.

Oakes neměl šanci. Když toho muže zaregistroval, bylo již pozdě. Těsně před ním se zablesklo a pak bylo po všem. Kulka z koltu ráže 45 ukončila jeho život.

Bandité vyjeli z mýtiny a obrátili se na západ. Bylo jich už jen šest. Sedmý tam zůstal stejně jako zástupce a jeho hřebec…

+ + + + +

Spatřili ho v žáru poledního slunce a hned věděli, že budou problémy. Vždycky byly problémy, když se v Eagle Fiat objevil muž jako on. Nejenomže vypadal jako pistolník, on také pistolníkem byl. O tom byli muži, kteří ho právě pozorovali, přesvědčeni.

Stál pod chodníkem v prachu ulice přímo před zábradlím saloonu Devil Ridge. Všechno na něm bylo černé až na jeho vlasy, tvář a ruce. Zpod klobouku s plochou korunou mu lezly světlé vlasy, z úzkého, opáleného obličeje svítily modré oči neuvěřitelné pronikavosti.

Dál mezi šerifovou úřadovnou a obchodem začali muži uzavírat sázky. Kovář Wes Braddock vsadil deset dolarů proti jednomu na to, že to nebude trvat dlouho.

„Přátelé,“ řekl, „do deseti minut tady máme ohňostroj! A jaký! Ten chlápek nevypadá tak, že by sem přišel j enom proto, aby si u Johnnyho Fielda svlažil zaprášené hrdlo whisky. Podívejte na toho koně! Prvotřídní - a to má za sebou dlouhou jízdu!“

„Tu sázku přijímám!“ zvolal doktor Haymond a poklepal si na čelo. „Jak jsi na to přišel? Proč by se po dlouhé jízdě chtěl oddávat olověným radovánkám právě v Eagle Fiat?“

Kovář si povzdechl. „Člověče, doktore - vždyť ten chlápek má dva kolty! Vypadá jako někdo, koho poslal sám ďábel! Podívejte se mu na holínky. Jsou pokryté prachem. Žlutým prachem! A ten je kde, he? Na severu, mezi Sierra Prieta a Sierra Diablo, na jižním břehu Salt Lake. Stačí, doktore…?“

Doktora to neuspokojilo. „Hm, sílu máš, Wesi, to je pravda, dokážeš ohýbat železné tyče a podkovy. Ale přemýšlení není tvou nejsilnější stránkou. O.K., dejme tomu, že ten černý opravdu přijel ze severu.

Je to ale důvod pro to, abychom tu předpokládali přestřelku?“

„Hm, tak to je asi pravda, zapomínáte na jedno, doktore! V saloonu sedí chlápek, který vypadá právě tak drsně jako tady tento. Přijel včera večer a též byl pokrytý žlutým prachem. Krom toho se tu potuluje pár pochybných existencí. Well, a on tam jde! Myslím, že se tu něco semele!“ Jeho pravačka vystřelila a ukázala na vchod saloonu.

Černě oděný jezdec vykročil tím směrem. Doposud jenom nehybně stál na slunci, mlčky a strnule jako socha. Ruce, které měl doposud zkřížené na prsou, nyní svěsil, ale ne až ke koltům. Zatímco pravou si posunul klobouk do týla, levou ruku si palcem zavěsil za elegantní černý opasek z bizoní kůže. O několik vteřin později udělal totéž i s druhou rukou.

Takto zůstal stát a pohled jeho tvrdých modrých očí, tak kontrastujících s barvou jeho vlasů a obličeje, byl upřen na létací dveře saloonu.

Tam se nyní objevila hlava jednoho muže. Křídlové létací dveře mu zakrývaly tělo až po nohy. Podle jeho sveřepého obličeje šlo rovněž o pistolníka. A tak to také bylo.

„Ahoj, Burte!“ zavolal na muže v černém. „Ty sis teda pospíšil! Počkej, už jdu…“

„Jak vidíš, jsem tady!“ odtušil Burt, aniž by změnil svůj postoj. „Ani jsem nemusel spěchat, věděl jsem, kam máš namířeno. Ten, kdo chce do Mexika, jede ze Salt Fiat a musí se vyhnout oblasti Culberson, protože tam jsou všude vyvěšené jeho zatykače, se zastaví v Eagle Fiat. Tvá stopa je stále krvavější. Na severu jsem našel dva mrtvé. Jeden byl dokonce zástupce šerifa. To jsi přehnal.“

Muž za dveřmi se zasmál. „Oko za oko, zub za zub! Ten ksindl oddělal jednoho z mých lidí. Měl jsem mu snad za to napsat děkovný dopis, Burte? Jak jsi věděl, že přijedu zrovna do Eagle Fiat, he? Mohl jsem se zastavit třeba v Allamoore. Nebo…?“

„Ne,“ odsekl muž v černém, „tam by tě okamžitě zatkl šerif. Nebo zastřelil. Anebo by tě pověsil. Ale ty to víš stejně tak dobře jako já! A teď vyjdi ven, ať to odbydeme, Marku Woodsi!“

Muži mezi šerifovou úřadovnou a obchodem sebou trhli. Už předtím, ještě než padlo jméno Burt, se lékař zamyslel. A teď to věděl najisto - a ostatní také.

Muž za létacími dveřmi saloonu byl Mark „Lefty“ Woods, který se svou bandou terorizoval pohraničí mezi Texasem a Novým Mexikem. Potom se na nějakou dobu stáhl na jih. V sousedním Allamooru přepadl jeden ranč, vyvraždil celou rodinu a na útěku zastřelil zástupce místního šerifa. Poslední zpráva o něm pro změnu přišla ze severu. Ze Salt Fiat. Tam přepadl banku -se svou bandou, která se mezitím rozrostla na sedm mužů. Po cestě na jih pak došlo k přestřelce se zástupcem šerifa Oakesem.

Taková tedy byla vizitka onoho Woodse, kterému se kvůli tomu, že byl levák, přezdívalo Lefty.

Burt „Black“ Shafter - to byl zase onen muž na Main Street. Měl přezdívku „Black“ kvůli svému černému koženému oblečení a černé košili. Pro mnohé jeho současníky měla tato přezdívka trpkou příchuť.

V Texasu se o tomto muži moc nevědělo. Jen toto: Mnoho let jezdil pro jednoho slavného šerifa v oblasti Cochise - nejdřív jako kovboj na jeho ranči, později jako zástupce. John Slaughter si jej velmi považoval a mnoho jej naučil. Společně s šerifem Johnem Hortonem Slaughterem psal muž v černém po čtyři roky dějiny města Tombstone. Když pak Slaughter odložil hvězdu a vrátil se k chovu dobytka, odjel Slaughter pryč. Chtěl zpátky do své vlasti - do Texasu.

Nyní byl na jihu státu jedné hvězdy. A naproti němu stál Mark Woods - před časem jeho nejlepší přítel v Tombstone. Nyní byli nepřáteli na život a na smrt, jelikož Woods využil Shafterovy nepřítomnosti k tomu, že vyvraždil jeho rodinu, zničil ranč Dvě kola a vzal svému příteli domov.

A to muž jako Burt Black Shafter nemohl připustit. Už dlouhé měsíce štval Marka Woodse a jeho kumpány. Byl nemilosrdný a krutý. Jako stín sledoval jeho krvavé stopy, několikrát je ztratil a zdržel se - ale vždy je potom zase našel. V Salt Fiat uslyšel, co se stalo, později nalezl oba mrtvé, pohřbil je a teprve pak jel dál. Až sem. Do Eagle Fiat.

Teď před saloonem Devil Ridge se jeho nenávist náhle vytratila a ustoupila klidu a chladnokrevné odhodlanosti. Znal Marka Woodse dost dobře na to, aby věděl, že bandita nevyjde ven, pokud nebude mít krytá záda.

Woods se škodolibě zasmál.

„Snad nevěříš tomu, že teď půjdu ven a nechám si od tebe vpálit kulku mezi oči, co? Za koho mě máš? Za hlupáka?“

„Za hlupáka ne, Lefty, pro mě jsi zbabělá, bídná krysa,“ klidným hlasem odvětil Shafter. „A také zemřeš jako špinavá krysa. Tak jako jsi žil. Jenom mi je líto, že jsem tě neprohlédl dřív. Pak by můj otec, bratr a sestra ještě žili!“

„Tvůj problém, Burte!“ zvolal Woods, který se smíchy plácal po stehnech. „Ty máš vlastně jenom problémy! Jeden je možná to, že si myslíš, že tu jsem sám. Podívej se kolem, příteli!“ Opsal rukou půlkruh a dodal: „Moji chlapci přijeli hodinu po mně a jen čekají na to, až sáhneš po koltu. Možná mě tvá první kulka sejme a pošle do pekel, ale dřív než to stačíš zmáčknout podruhé, ochutnáš olověné chlebíčky! „ Opět se rozesmál.

Burt Black Shafter se už předtím rozhlédl. Woods nelhal. Co muži mezi šerifovou úřadovnou a obchodem nemohli vidět, viděl o to lépe: čtyři drsné, bradaté chlápky, kteří stáli mezi průchody domů nebo leželi na střechách a mířili na něj puškami.

„No, Burte?“ znovu zazněl Woodsův hlas. „Hezké vyhlídky, co? Jak tě znám, tak bych řekl, že máš plné kalhoty. Vím, že jsi rychlejší než já, Burte! Proto tu mám moje chlapce. Stačí jen kývnutí a udělají z tebe řešeto.“ Udělal dva kroky dopředu a mečivě se rozesmál. „Hm, ale jelikož jsme staří přátelé, tak ti dám ještě jednu šanci. Já teď odejdu. A ty tomu nezabráníš, jedině kdybys měl chuť zemřít. Jednou se zase uvidíme a pak si to můžeme rozdat! Souhlasíš?“

Burt Black Shafter přikývl. Viděl, že nemá šanci. Poměr sil hrál jednoznačně do karet Woodsovi. Jich bylo šest, on byl sám. V Eagle Fiat by mu nikdo nepomohl. Až Mark Woods a jeho banda odjedou, vydá se za nimi. Jeho stopy budou i nadále krvavé a bude snadné po nich jet. A jejich další setkání už nedopadne tak jako tady v Eagle Fiat. O tom byl ten muž v černém pevně přesvědčen.

„Co říkáš na můj návrh, Burte?“ zeptal se Woods, protože Shafter neodpovídal. „Nepřemýšlej příliš dlouho! Jinak by některý z chlapců mohl dostat křeč do prstu a ty…“

„Dobrá!“ skočil mu Burt Shafter do řeči. „Zmiz! A nemysli si, že tě nebudu pronásledovat! Já tě najdu! I kdybych měl jít do samotného pekla, Lefty!“

Woods pomalu kráčel pozpátku s očima upřenýma na Black Shaftera. Ten ještě stále dlaněmi pevně svíral ořechové pažby svých koltů. To, že nenechal Shaftera oddělat, mělo své důvody. Bylo by to totiž příliš nejisté a nebezpečné. Znal Shafterovo umění s koltem. O to méně znal lidi z Eagle Fiat. Bylo možné, že by je nenechali jenom tak odtáhnout. A především, Woods by to zcela jistě nepřežil. Burt by bleskově tasil a trefil ho, než by sám koupil pár kulek.

Krom toho zde byl ještě jeden důvod a to velmi pádný: Mark Woods nevěděl, zda je Burt Shafter muž zákona. Kdesi slyšel, že zástupce šerifa Slaughtera se stal federálním marshalem. Jestli to byla pravda, zůstávalo otevřenou otázkou, jelikož Shafter nenosil pěticípou hvězdu - což neznamenalo nic, protože federální marshalové často jezdili s hvězdou v kapse místo na košili nebo na vestě.

Pokud by však Burt Shafter skutečně byl federálním marshalem, pak by se jeho vražda před očima obyvatel městečka rovnala sebevraždě. V takovém případě by se po jeho stopách vydala celá smečka federálních marshalů. A na to Mark Woods neměl chuť. Proč také spěchat? Shafter je beztak bude pronásledovat a naskytne se ještě spousta příležitostí ho někde vyřídit beze svědků.

Toto setkání v Eagle Fiat by se nikdy neuskutečnilo, kdyby Woods věděl, že Burt Shafter umí číst myšlenky. Čekal by toho muže v černém všude, jenom ne v tomto zapadákově mezi Rio Grande a Mount Tabernacle. v

Mark Woods mezitím dorazil do průchodu u saloonu. Zde se zastavil a zavolal: „Takže, Burte - zatím! A nezapomeň: Kulka pro tebe už je ukuta!“

„Nejenom pro mě, Lefty, i pro tebe!“ odpověděl mu Burt. „A také pro ty parchanty, co jedou s tebou!“

Pohlédl na střechy a průchody a viděl, jak se ti čtyři stahují. Na jeho strnulé tváři se objevil cynický úsměv. „Zbabělé krysy!“ zavrčel. „Já mám čas. Jednou vás dostanu…“

+ + + + +

Burt Black Shafter se chtěl obrátit, když tu na něj někdo zavolal.

„Haló, pane…!“

Rozhlédl se a spatřil ramenatého muže, který měl na hlavě nasazený desetigalonový klobouk a který kráčel k němu. Na vestě z telecí kůže se mu leskla hvězda šerifa.

„Dobrý den, šerife…!“ odvětil Shafter, přičemž si poklepal na okraj klobouku. „Co je…“

„Budete mít problémy, jestli z Eagle Fiat hned nevypadnete, chlape!“

„Ale…?“ podivil se muž v černém. „Zajímavé, šerife. Copak jsem udělal tak zlého?“ Šerif Burke zavrtěl hlavou. „Zatím ještě nic, pane. Ale co není, může být. Vy jste přesně ten typ, který přitahuje problémy. Vidím vám to na očích. Já vím, kdo jste. A vím také, kdo byl ten druhý.“

Na Shafterově obličeji se objevil chladný úsměv.

„Šerife,“ řekl, „jestli mě znáte, pak také víte, že neexistuje jediný důvod, proč mě vyhánět z města. Nebo snad ano? Krom toho mám pocit, že jste všechno slyšel. Mark Woods odjel z Eagle Fiat a já se vydám za ním. Kdy, o tom rozhodnu sám. Přežijete to?“

„Ano. Nikdy jsem neřekl, že chci, abyste zmizel okamžitě. Dávám vám čas do zítřejšího poledne. A jestli budete dělat problémy, tak ještě poznáte, kdo je to šerif Burke!“ Nato se obrátil a odešel zpátky do své úřadovny.

Doktor Haymond se s úsměvem obrátil na kováře. „No, Wesi? Prohráls deset dolarů! Nebo jsi snad viděl nějaký ohňostroj?“

Braddock zavrtěl hlavou. „Ještě jsem tu sázku neprohrál, doktore! Ten černý tu zůstává. A dokud neodjede, tak se toho může stát ještě hodně.“

Ani v tu chvíli netušil, jak velkou má pravdu.

+ + + + +

Mark Woods a jeho banda opravdu opustili Eagle Fiat - až na jednoho muže. Toho tam Woods nechal, aby Burta Shaftera nespouštěl z očí. Zake Brent ho měl pozorovat a po dvou hodinách odjet za ostatními, pokud Shafter v té době ještě bude ve městě.

Chybou bylo, že bandité předpokládali, že Shafter nikoho z nich nepozná. Jenže on je sice neznal jmény, ale věděl, jak vypadají. A proto poznal i Zaka Brenta.

Během dialogu mezi Shafterem a bossem banditů byl Brent za saloonem a dával pozor na koně - pro všechny případy. Woods totiž byl opatrný člověk. Nyní se Brent zdržoval v saloonu a sledoval debatu mezi šerifem Burkem a Shafterem, načež se ztratil do rohu u pultu, když uviděl, že Shafter vešel do saloonu.

Tou dobou tam bylo poměrně prázdno. U pultu stáli dva kovbojové, kteří měli v obchodě vyzvednout zboží pro svého bosse a nyní si krátili polední přestávku u whisky. Barman měl ještě volno, stejně jako obě dívky, které večer pobízely nerozhodné k pití. Přes den obsluhoval hostinský - nebo jeho žena, když sám neměl chuť.

Johnny Swyler právě podával dvěma kovbojům láhev, když do saloonu vešel Burt Shafter. „Bylo by tu něco k snědku?“ otázal se a odsunul si klobouk do týla.

„Tady ne; pane!“ zvolal Swyler. „Musíte kousek dál, k Nancy. Nebo počkejte - podívám se, jakou náladu má moje žena. Moc vám toho ale nabídnout nemůžeme. Vejce, šunku a fazole.“

„To stačí,“ odvětil Shafter a postavil se k pultu. „A jednou whisky bych také nepohrdl.“ Rozhlédl se a spatřil Zaka Brenta. Nedal však na sobě nic znát. Otočil se ale tak, aby toho banditu mohl pozorovat v zrcadle nad pultem. Podívejme, řekl si, Mark Woods tu nechal špicla! Je nějaký nejistý - i když má pět lidí…

Hostinský mu podal skleničku whisky, načež odešel kamsi dozadu, aby se pak vrátil se zprávou, že Shafter přece jen dostane najíst. „Chcete k tomu kávu? Nebo pivo?“

Shafter zavrtěl hlavou. „Pivo ne, barmane. Ale káva by se hodila.“

„V pořádku! Někam si sedněte. Nebude to trvat dlouho.“

„Takový klid,“ poznamenal Shafter. „To mě překvapuje. Vždyť tudy přece vede železnice.“

Johnny Swyler zavrtěl hlavou. „Železnice? No ano, ta tudy vede, ale vlak tudy projíždí jen jednou za dva dny. Eagle Fiat spí až do shánění dobytka. Potom to ale stojí zato. Dobrý den, doktore - dobrý den, Wesi!“ Při tom kývl na kováře a na lékaře, kteří právě vešli dovnitř.

„Dobrý den, Johnny,“ pozdravil doktor Haymond, rozhlédl se a uviděl Zaka Brenta. Okamžitě přivřel oči. Vypadalo to, že Wes Braddock měl přece jen pravdu. „Dej nám něco na pití! Venku je proklatě horko a prašno!“

Zake Brent nespouštěl Shaftera ani na vteřinu z očí. Byl ještě mladý. Woods na něho narazil v Dell City, kde ten mladík hrál poker s několika drsnými hochy a podváděl. Přichytili ho při tom, zmlátili ho a pak se dostali do konfliktu s Woodsem a jeho kumpány. Dva z nich toto setkání nepřežili. Woods získal dalšího člena bandy.

Nyní Brent seděl tady v saloonu Devil Ridge a pozoroval Shaftera, nechápajíc, proč měl Woods z toho muže v černém takový respekt. Zake Brent toho o Shafterovi mnoho nevěděl a to, co o něm slyšel, považoval za fámy.

Eagle Fiat bylo lhostejné, klidně jsme ho mohli oddělat, pomyslel si Brent. Byl přesvědčen o tom, že v Eagle Fiat by pro něj nikdo nepohnul ani prstem. A šerif? To byl starý muž, který by dozajista nesáhl po koltu, kdyby ve městě cizinci sejmuli cizince.

Jeho myšlenky se ubíraly nebezpečným směrem. To, že Shafter má s Woodsem nevyrovnané účty, Brent věděl a teď ho napadlo, že by Shaftera mohl tady v saloonu vyprovokovat k souboji. Pak by se zbavili nebezpečí, že by je ten černý podivín pronásledoval.

Brent toho skutečně moc nevěděl. Nevěděl, jak nebezpečný je Shafter, jak je rychlý s koltem i bez něj.

Zato Black Shafter takové týpky, jako byl Brent, dobře znal. Mladost jeho tváře nemohla překrýt děs nahánějící krvelačnost jeho očí, kterou ještě podtrhovala pokřivená linie kolem úst.

Na několik vteřin se mu vybavil obraz jeho otce, bratra a sestry. Woods a jeho desperáti je bestiálně povraždili.

Shafterovi o tomto hrůzném činu pověděl šerif Richard Nightingale z Maxonu. Právě on mu tehdy prozradil, že to udělal Mark Woods. To bylo před dobrým půlrokem, krátce předtím, než Shafter rezignoval na svůj džob v Tombstone, stal se federálním marshalem a vydal se po stopách Marka Woodse a jeho bandy.

Přirozeně věděl, proč Woods vyvraždil právě jeho rodinu a proč vypálil jejich ranč. Kvůli jeho sestře, která mu nechtěla být po vůli. Woods se jí dvořil už dlouho, od jejích sedmnácti let, kdy dospěla v ženu.

Když se jí Woods pokusil zmocnit násilím, které bylo podstatou jeho osobnosti, začala se Janice bránit. Křičela a bránila svou čest všemi prostředky. Její křik, Woodsovy nadávky a lomoz boje vycházející ze stáje samozřejmě neunikl Shafterovu otci. On a jeho druhý syn Tim přiběhli Janice na pomoc. Woods dostal výprask, na který dosud nezapomněl a byl potupně vyhnán z ranče s výhružkou, že jestli se ještě někdy ukáže na pozemcích ranče

Dvě kola, skončí s kulkou mezi očima.

Ukázal se tam. Po čase. Přísahal si, že se Shafterům krvavě pomstí, a tuto přísahu dodržel. Udělal jenom jednu chybu: Nepomyslel při tom na svého starého přítele Burta. Ve svém slepém hněvu na něho prostě zapomněl. A potom už bylo pozdě.

Burt Black Shafter se z výletu po vzpomínkách vrátil do přítomnosti. Táta, Tim a Janice jsou mrtví, pomyslel si, ale já ještě žiju.

Náhle ho napadla slova, která k němu pronesl John Slaughter, když se loučili: „Můj chlapče,“ řekl ten starý muž, „nikdy nezapomeň, že jsi zákon! Právě zákon ti dává moc. Ale vyžaduje od tebe, tak jako od kohokoli jiného, abys ho ctil. Jenom ho nevyužij k pomstě za otce a sourozence. Nic by ti nepomohlo, kdybys jako federální marshal udělal něco, co ti vnukne nenávist a co je proti zákonu. To měj pořád na paměti, chlapče.“

Burt Shafter věděl, že na tato slova nezapomene. Slaughter byl dobrý učitel.

Opět mrkl na Zaka Brenta, kterému se chvěly prsty.

„Vsadíte se, že ještě budou problémy?“ sykl Wes Braddock k doktoru Haymondovi. Stáli u pultu.

„To furt otravuješ s těmi tvými hloupými sázkami,“ odtušil lékař. „Myslíš toho chlápka tam za stolem…?“

„Přesně, doktore! Vypadá tak, jakoby jen čekal na správný moment!“

Hostinský přišel z kuchyně s velkým talířem a obrovským šálkem. Na cestě ke stolu musel kolem Zaka Brenta, který se rozhodl, že právě to je ten nejvhodnější moment pro rozehrání jeho hry.

Když hostinský procházel kolem něj, nastavil mu nohu. Muž škobrtl, neudržel rovnováhu, protože měl obě ruce plné, a upadl na zem. Káva se vylila na pískem sypanou podlahu, šálek se rozbil. Vejce, chléb a fazole letěly na stěnu, o niž se na tisíc kousků roztříštil talíř.

„Sakra, chlape, a to je co?“ zaklel hostinský. „Proč jste mi nastavil nohu, he?“

Zake Brent na něj vrhl cynický pohled. „Cože jsem? Ze jsem ti nastavil nohu? To se ti jen zdálo.“

„Ale nezdálo!“

Ta dvě slova vyšla z Shafterových úst a rozhodně nezněla výhružně. Možná však jejich podtón Zaka Brenta varoval. Takové jemné nuance v hlasu dokázal rozeznat. Náhle měl pocit, že se v tom muži v černém zmýlil. Couvnout už však nemohl, pokud nechtěl ztratit tvář.

„Nemíchej se do toho!“ řekl a vstal. „Nebo o mně chceš tvrdit, že jsem lhář?“

„Přesně tak,“ procedil Shafter mezi zuby. Tentokrát už do těch slov dal mnohem více energie. Chlad, který z nich čišel, nebylo možné přehlédnout. „Uklidíš to tu! Všechno! Rozuměli jsme si?“

Brent propukl v hurónský smích. „To snad nemyslíš vážně?! Copak vypadám jako uklízečka? Takže ještě jednou, příteli: Jsem lhář?“

Shafter přikývl. „Ano!“ To banditovi stačilo. Zrudl a přestal se ovládat. Vytrhl revolver z pouzdra a vypálil.

Shafterova kulka však byla rychlejší. A jeho ruka také. Brent totiž ještě ani nestačil pořádně vytáhnout kolt z pouzdra, když federální marshal skočil dva yardy daleko, přikrčil se, tasil a vypálil. A zatímco Brentova kulka se neškodně zaryla do prkna podlahy, Shafter trefil.

Zake Brent pustil kolt, chytil se za hruď, obrátil se kolem své osy a skácel se mezi stoly a židle.

Okamžitě k němu přispěchal doktor Haymond, ale ani jeho lékařský um zde již nepomohl. Zake Brent svou lehkomyslnost a přání uplatnit se zaplatil životem.

O dvě hodiny později federální marshal Burt Black Shafter opustil Eagle Flat…

+ + + + +

Burt Shafter neměl v úmyslu bandu hledat v neschůdných Sacramento Mountains. Však k němu přijedou sami, až pochopí, že Zake Brent už za nimi nepřijede. To sice

mohlo nějakou dobu trvat, ale Shafter si z toho nic nedělal. Ani v nejmenším.

Takže si hledal vhodné tábořiště pod skalním výčnělkem a jedno takové místo nakonec i našel. Bylo naprosto ideální. Bylo nějakých osmdesát yardů od cesty, ukryté za křovím a nějakých dvacet yardů od zurčícího potoka.

Uvelebil se tam. Jeho kůň, kterého měl už dva roky, věděl, jak se má chovat. Tiše. Shafter se dokonce odvážil rozdělat oheň, který ovšem udržoval velmi malý a takřka bez kouře. I to jej naučil Slaughter.

Čekal tam dva dny. Dva dlouhé dny, v nichž bandité úměrně s časem ztráceli nervy. Čekali na Brenta, ale ten nepřijížděl.

Jeden z nich se vydal na průzkumnou jízdu. Poněvadž jel opačným směrem ke Green Valley, u jehož jižního ústí leželo město Sierra Blanca, Shafter jej neviděl. Woods nebyl jenom nervózní, vyloženě zuřil. V Green Valley byl jeden malý ranč, na kterém si mohl zchladit žáhu. Ze zkušeností věděl, že malí rančeři ve většině případů nesvěřují své peníze bankám, ale přechovávají je doma. Jelikož nevěděl, kolik lidí má ten rančer po ruce, bylo by pro něj lepší, kdyby se Brent vrátil.

Woods nechtěl nic podnikat, dokud se nedozví, co se s ním stalo.

Podle jeho názoru Brent ještě stále dřepěl někde v Eagle Fiat a žil si tam jako prase vžitě. Pokud tomu tak bylo, pak tam ještě stále zůstával i Shafter. Ale - mohlo to být i jinak. V tom případě už Brent ležel šest stop pod zemí a Shafter po nich Čmuchal v horách.

„Sakra,“ zavrčel a vzal banditovi, který seděl vedle něho, z ruky láhev. Napil se a zase ji postavil na zem. „Co uděláme? Nejdřív musíme zjistit, co je s Zakem. A to rychle!“

„Pak by tam někdo měl jet!“

Woods na toho muže pohlédl a řekl: „Hm, ty chceš jet? Nezapomeň, co jsem vám o tom černém vyprávěl.“

„No a?“ Desperát si zaťukal na čelo. „A co má být? Je přece možné, že Shafter v Eagle Fiat vůbec není.“

„Ale? A kde by potom měl být Zake?“ Mark Woods zavrtěl hlavou, zamyslel se a potom řekl: „Něco tady smrdí! A to hodně! Proč se tváříš tak kysele, Slime?“

Oslovený muž se zašklebil a odvětil: „Před nějakým časem ses mě ptal, jestli z toho černého mám vítr. Já ne, ale ty ano, Lefty! Vždyť to je přece směšné! Nás je pět a Shafter je sám. Tvrdils, že možná je federálním marshalem. Já ti říkám, že není. Proč by jinak šel po tobě?“

Woods cosi zavrčel a podotkl: „Po mně?Po nás!“

Slim Burnett se zazubil. „Myslíš? Honí tebe, protože vyvraždils jeho rodinu. To je ten důvod.“

„Ach! A tys u toho nebyl? Zapamatuj si jedno, Slime: Dokud nebudu s jistotou vědět, že můj starý přítel není marshal, budu opatrný. Přinejmenším ho potom vyřídíme jen tehdy, když nebudou žádní svědci. A teď šlus, chlapci! Domluvme se na tom, co uděláme. Máme Brenta odepsat a jet do údolí? Nebo se jeden z nás vrátí do Eagle Fiat a obhlédne situaci?“

„Já pojedu,“ ozval se Burnett. „A až se vrátím, tak se podíváme na ten ranč v Green Valley. Potom bychom měli zmizet z kraje, Lefty. Mám takový zvláštní pocit. Jsme tu už dlouho. Víš, že mezi Fort Quitman a Indián Hot Springs patroluje kavalerie. Shafterovi by stačilo, aby narazil na jedinou hlídku a…“

Woods se nahlas rozesmál. „Ty ho špatně znáš, příteli. Burt by si radši ukousl jazyk, než by někoho prosil o pomoc. Navíc o modrokabátnících nemá dobré mínění. Ale přesto bychom si tvůj návrh měli rozmyslet a pak odtud zmizet. V oblasti Jeff Davis je přece také hodně hroznů, které stačí jen utrhnout.“

„Spíš jsem měl na mysli sever. Big Springs nebo Lubbock. Ještě se o tom pobavíme, Lefty. Připravím se a vyjedu do Eagle Fiat.“

Mark Woods přikývl. „V pořádku, chlapče. Ale buď opatrný. A nenech se vyprovokovat k souboji. Jestli někde narazíš na Shaftera, tak se mu kliď z cesty.“

Slim Burnett to slíbil, myslel si však něco jiného. Nerozuměl Woodsovi, proč se Shaftera tak bojí. Ale já Shafterovi z cesty nepůjdu! pomyslel si. Jestli ho potkám, tak to spolu vyřídíme koltem. A když bude příležitost, tak mu vpálím kulku do zad!

+ + + + +

Burt Black Shafter viděl, jak bandita přijíždí. Ještě pořád federální marshal seděl ve svém úkrytu pod skalním výčnělkem. Když uslyšel ozvěnu klapotu kopyt, uhasil oheň tím, že na něj vylil zbytek kávy. Nevěřil, že by jezdec ucítil kouř. Shafterovo doupě se nacházelo nad cestou a vítr odvanul dým pryč od cesty.

Uplynula půlhodina, než ho uviděl. Poznal ho okamžitě. Burnett v Eagle Fiat ležel na střeše.

„Jede zpátky do Eagle Fiat, aby se po mně podíval,“ mumlal si Shafter. „O.K., jen ať jede. až se vrátí, tak se na něho podívám.“

Burnett se vrátil po deseti hodinách. Do krajiny se již začaly vkrádat první stíny noci, když se Shafter probral z dřímoty.

Daleko pod sebou spatřil jezdce, kterého uviděl už před deseti hodinami. Jenom jel opačným směrem.

„Ho, ten má ale naspěch,“ zabručel marshal. „Řekli mu, co se stalo.“

V tom měl Shafter pravdu. Burnett měl dost drzosti na to, aby šel

přímo do saloonu. Hostinský byl sám a neodvážil se mu lhát. Koneckonců věděl, kdo je ten muž, který se ptal na svého přítele. Řekl mu, co se stalo, a nalil mu whisky.

Slim Burnett se nezdržel dlouho. Vypil ještě dvě whisky, zaplatil a zase zmizel. Na jeho otázky týkající se Shaftera hostinský neodpověděl úplně podle pravdy. Tvrdil, že muž v černém opustil město a jel na jih, pravděpodobně k Rio Grande.

Burnett se nyní domníval, že Shafter chce přece jen přivést kavalerii, jejíž patroly kontrolovaly jih.

„Ksindl…!“ zamumlal, když udělal zastávku, slezl z koně, opřel se o skálu a přiložil si hrdlo láhve ke rtům. „Lefty nezná svého přítele tak dobře, jak nám chce namluvit. Ten černý kojot je příliš mazaný na to, aby nosil svou kůži na trh! A jestli mě Lefty neposlechne, tak mi může něco! Potom zdrhnu a začnu pracovat sám pro sebe!“

Netušil, že ho Burt Shafter sleduje dalekohledem ze svého tábořiště pod skalou.

+ + + + +

Burt Shafter věděl, jak někoho pronásledovat tak, aniž ^y o tom věděl. Občas byl k Burnettovi co by kamenem dohodil. Ale desperát se cítil sebejistě. Jen někdy se ohlédl a jednou se zastavil na dřevěném mostě, na němž deset minut čekal a naslouchal. Neslyšel však nic kromě zvuků přírody. Žádný dusot kopyt, žádné frkání koně, žádný cinkot kovu - nic.

A přece nemohl být Shafter ani třicet yardů od mostu. Číhal v jedné jeskyni, do které navedl svého koně, když se náhle zastavil klapot na mostě.

Krátce nato se bandita i jeho pronásledovatel vydali dál. Byla to stále obtížnější jízda do svahu, jelikož Burnett opustil cestu a jel po suťovém poli, na jehož konci stál zkamenělý strom.

Marshal zůstal zpátky. Připadalo mu příliš nebezpečné jet hned za desperátem. Viděl, že Burnett míří k onomu stromu. Počkal, až k němu dorazí a odbočí doleva. Než se Shafter vydal dál, uplynulo dalších deset minut. Nechtěl riskovat.

Když konečně přijel ke stromu, byl skoro u cíle. Suťové pole zde končilo úžlabinou, jež vedla mezi dvěma strmými skalními stěnami. Dál se neodvážil, protože nechtěl být spatřen bandity.

Woods a jeho lidé tábořili u druhého ústí úžlabiny v jedné jeskyni. Byl to ideální úkryt, který mohl být odhalen jen náhodou, uvažoval marshal.

Mohl je pozorovat beze strachu, že ho odhalí. Nemohl však dál. Někam ale musel zmizet pro případ, že by se bandité vydali touto cestou. Bylo totiž zřejmé, že tam nezůstanou věčně.

Po půlhodinovém hledání nalezl místo pro sebe i svého hřebce. Místo, kde byl v bezpečí a odkud mohl kontrolovat celou bandu.

V té nepřehledné krajině nyní objevil úzkou jeskyni, která vedla do jedné hluboké kotliny. Shafter vytáhl ze sedlové kapsy čtyři velké kusy látky, které odřízl z jedné staré deky, a omotal jimi kopyta svého koně. Vraník tuto hru znal a ačkoli se mu moc nelíbila, neprojevil nelibost. Nevydal ze sebe ani hlásku.

Shafter jej poplácal po krku. „Hodný chlapec, Arrowe,“ tiše řekl.

Ke kotlině dorazili jeskyní takřka neslyšně. Nyní již byli jen nějakých čtyřicet yardů od banditů. Nacházeli se o něco výš než oni. Burt slyšel jejich hovor, ale nerozuměl mu.

Marshal nechtěl použít svůj dalekohled. Slunce stálo nad hřebeny hor jako žhnoucí rudý kotouč a jeho paprsky se mohly odrazit od čočky dalekohledu a prozradit jej.

Nebylo však ani nutné na ně hledět dalekohledem. Viděl toho dost na to, aby si dokázal představit, o čem hovoří: o Zaku Brentovi. Viděl, jak Woods kolem sebe vztekle mává rukama. Burnett pokrčil rameny a nechal Woodse stát. Přikročil k ohni a vzal si hrnek s kávou.

Potom tam zamyšleně stál. Očividně nad něčím dumal. Nakonec se posadil k Burnettovi a k dalším. Diskuse pokračovala a Shafter měl pocit, že se právě na něčem dohodli.

Nemusel dlouho čekat, jelikož o necelou hodinu později - ještě stále byl vidět cíp rudého slunce - se bandité začali připravovat na odjezd. Uhasili oheň a osedlali koně. Potom vyjeli.

Jestli si marshal myslel, že pojedou kolem něj, tak se zklamal. Desperáti se vydali opačným směrem. A v čele nejel Woods, nýbrž onen bandita, který tolik horoval pro ranč v Green Valley.

Shafter nemusel dlouho přemýšlet. Kdysi projížděl tím údolím a hovořil s oním rančerem. Ten muž byl v údolí právě tři měsíce. Jeho dům již nyní musel být postavený. Shafter se v duchu zasmál. Uměl si představit, co ti parchanti udělají. Přepadnou ranč, tak jako vždycky. Ale tentokrát jim to osolím…

Vyrazil. Mezitím se setmělo. Shafter však věděl, že na ranč je to ještě nějaké tři hodiny. A tou dobou vyjde měsíc.

+ + + + +

Abbey Malone seděl na verandě se svým synem, dcerou a ženou. Po horkém dni vanul údolím příjemný vánek, který přinesl vítané, i když ne příliš výrazné ochlazení.

Jejich ranč nebyl velký, neměli ani jediného kovboje. Na tři sta kusů dobytka žádné nepotřebovali.

Údolí bylo úrodné a nabízelo pastvu pro nejméně tři tisíce zvířat. Příroda se postarala o to, že dobytek se nedostal daleko, když pocítil touhu po svobodě. Na jižním konci údolí se zvedala přírodní barikáda, kamenná stěna, která zde kdysi musela vzniknout při sesuvu půdy. Severní konec údolí ohraničoval potok, který nebylo možné přebrodit. Ale proč by to zvířata dělala? V údolí měla všechno, co potřebovala: čerstvou, šťavnatou trávu a vodu.

„Buďte tiše,“ náhle řekl rančer a mávl rukou, aby ostatní zmlkli. „Tam jedou jezdci. Nejméně tři nebo čtyři. Sakra, kdo to může být? Touto dobou a z hor? Chucku, přines pušku! A vy dvě běžte dovnitř. A zavřete okna!“

Rančerovi nikdo neodporoval.

Chuck Malone přišel s Parkerovou brokovnicí a winchestrovkou. Připnul si zbraňový opasek. Otcův tam také přinesl.

„Kdo to může být, tati?“ zeptal se Chuck Malone, ramenatý, vysoký chlapec, kterému bylo právě dvacet.

„To hned uvidíme!“ Starý muž si připnul opasek s pouzdrem a těžkým revolverem 45. Potom se chopil winchestrovky, nabil ji, chytil ji pod paží a položil prst na spoušť.

Z temnoty se vynořilo pět jezdců, kteří se s horami v zádech pomalu přibližovali, až se dostali do svitu měsíce.

Pět jezdců se k nim pomalu blížilo.

„Stát, ať jste, kdo jste!“ zvolal Malone. „Máme vás na mušce! Kdo jste a co chcete?“

Bandité okamžitě zastavili koně. Woods si všiml, že jsou v té nejhorší možné pozici. Svítil na ně měsíc a oba muži na verandě stáli ve stínu, takže na ně bylo vidět jen nezřetelně.

„O.K., pane!“ odvětil. „Chápeme, že jste opatrný. Věřte mi, nepřijeli jsme se zlým úmyslem, jenom jsme v těch zatracených horách zabloudili. Jsme tu cizí, víte.“

„A co chcete? Prozraďte nám, kam chcete, a já vám řeknu, jak je to daleko.“ Malone byl nedůvěřivý.

„Naším cílem je město Sierra Blanca,“ řekl Woods.

„Ah - a odkud jedete, pane?“ To, že tu něco nehrálo, bylo Maloneovi hned jasné. Ti jezdci mohli přijet jenom ze severu - tedy z Dell City nebo ze Salt Lakes. Pokud to tak bylo, pak si udělali obrovskou zajížďku. Pokud však přesto přijížděli z východu, nemuseli v horách nic pohledávat. Ten, kdo přijížděl z východu, mohl jet podél železnice, která vedla z Wild Horse v sousední oblasti přes Allamoore a Eagle Fiat až do Sierra Blanca.

Mark Woods si všiml, že rančer jim nevěří ani slovo. Odkašlal si a tím dal smluvené znamení. Slim Burnett vypálil jako první. Napolo ukryt za Woodsem již měl vytáhnuté oba kolty a tak mohl okamžitě pálit. Také ostatní stříleli, pravda o pár zlomků vteřiny později.

Asi to bylo tím šerem, že nikdo z nich netrefil. Dvě kulky se zavrtaly do dveří, jedna rozbila okenní tabuli, díky čemu Malone zaklel, neboť sklo bylo drahé a v podstatě to bylo luxusní zboží. Potom vystřelil i on. Dopadl však stejně jako útočníci. Kulka nikoho netrefila.

Jeho syn měl s parkerovkou větší štěstí. Zasáhla naplno.

Chuck měl lepší oči než starý Malone. Pozoroval Woodse, ale hlavně se soustředil na Burnetta, o němž správně předpokládal, že už drží kolty v rukou.

Většinu sekaného olova koupil právě Burnett. Woodse zasáhlo jen několik kousků. Pocuchaly mu jeho kožený kabát, ale neporanily jej.

Vůdce banditů obrátil koně a odjel do bezpečí. Burnett však vykřikl, pustil kolty a chytil se oběma rukama za hruď, na níž se leskla krev. Potom se skácel ze sedla. Zůstal viset za nohu ve třmenu a jeho kůň zvyklý na střelbu, ale ne na to, že z něj jeho jezdec spadne, s ržáním vyrazil pryč. Burnetta smýkal za sebou.

Bandité byli v šoku. S tak rychlou a tvrdou reakcí rančera a jeho lidí nepočítali. Navíc je vyděsila smrt Toda Burnetta, kterého nyní jeho kůň smýkal kdesi po temnotě.

Než mohli znovu vystřelit, zaduněla brokovnice podruhé.

Abbey Malone byl zbožný člověk, který zabíjel, jen když mu šlo o život. Chuck to věděl a proto vypálil jenom do vzduchu.

„Zmizte!“ vykřikl rančer. „Nebo vás jednoho po druhém srazím ze sedel!“

Woods dal svým mužům pokyn k ústupu. Nikdo z nich nepochyboval o tom, že rančer svá slova myslí vážně. Jeho pozice byla lepší než jejich.

Cválali k horám a zastavili teprve, když byli v bezpečné vzdálenosti od ranče.

„Proklatě,“ hlesl Woods. „Zabili Burnetta, jakoby to byl nějaký prašivý pouliční kocour! Ti parchanti!“

Na to, co zamýšleli s rančerem a jeho rodinou, nepomyslel ani na vteřinu.

„Co chceš dělat, šéfe?“ zeptal se Hank Sullivan. „Nechceš to přece vzdát? Ty dva panáky snadno vyřídíme!“

„Ale ne s kolty! Máme měsíc v zádech. A oni vědí, že jsme ještě tady a že je chceme dostat. Proto čekají. S kolty v rukou. Ne, uděláme to jinak. Pojedeme o něco blíž, chlapci. S puškami na tom budeme lépe.“

Bandité spokojeně přikyvovali a Sullivan poznamenal: „Rozstřílíme tu verandu na cucky. Musel by v tom být čert, kdyby…“

Dál se nedostal. Daleko, v horách za nimi třeskla rána. Will Demsky, který stál vedle Sullivana, vykřikl a sáhl si na rameno. „Prach a broky! „ zabručel. „Ten chlápek mě dostal! „Ani to nedomluvil a přiletěl další olověný pozdrav, který srazil Sullivanovi stetson z hlavy.

„Dělejte, chlapci - k ranči - a střílejte, co to dá!“ zařval Mark Woods. „To je určitě Shafter! A možná není sám!“

Obrátili koně a vyrazili k ranči, přičemž za jízdy stříleli z pušek. Kulky se zavrtávaly do stěny domu, do dveří či sloupů verandy.

Abbey a Chuck Malone tam už nebyli. Stáli nalevo a napravo od domu. Starý stál u kůlny na nářadí, jeho syn u stěny. Dvě kulky hvízdly kolem Chucka, ale netrefily ho. Jeho parkerovka sice byla nabitá, ale nevystřelil z ní. Musel by jít dál a to by bylo nebezpečné, protože útočníci stříleli jako pominutí.

To, že desperáti mají někoho v zádech, si všimli teprve, když se daleko za bandou zablesklo a ozval se třesk výstřelu.

Byl to opravdu Burt Black Shafter. Mezitím se připlížil k banditům tak blízko, že již nyní mohl použít kolty. Dvakrát minul, protože jeho hřebec cválal po zvlněném terénu. Třetí ranou však dostal posledního z gangsterů.

Woods uslyšel výkřik jednoho ze svých kumpánů a otočil se v sedle. Viděl jen, jak Will Demsky padá ze sedla. Bandita se zřítil z koně, tvrdě dopadl na zem, převalil se a zůstal ležet. Jeho kůň běžel dál, za Sullivanem a dalším banditou.

„Proklatě, Burte Shaftere, to mi zaplatíš!“ zavrčel Woods, trhl uzdou a jeho kůň se zastavil tak prudce, že málem vyhodil svého jezdce ze sedla. Potom Woods tasil kolt a zvedl jej.

Burt zaregistroval nebezpečí, ale zareagoval o zlomek vteřiny pozdě. Vrhl se sice stranou, ale kulka ho přesto trefila, ačkoliv ne tam, kam si to Woods přál. Federální marshal pocítil tvrdý náraz do levého ramene. Instinktivně si tam sáhl a pustil při tom uzdu.

Patrně to byla ta prudká bolest, která jím projela, co zavinilo, že zavřel oči. Na krátký okamžik, ale to stačilo. Náhle spatřil myriády pestrých hvězd na sametově modrém nebi, které se zcela nepřirozeně měnily v ohnivá kola se všemi barvami spektra. Měl pocit, že tato kola rotují a že odporně syčí. Potom nastala ohromná exploze a Burt Shafter začal padat do nekonečné propasti…

„Konečně jsem tě dostal, proklatý pse!“ zvolal Mark Woods. „Pozdravuj ode mě v pekle tatíčka, bratříčka a sestřičku! A možná tam potkáš i mé přátele!“

Rozesmál se, pobodl svého koně ostruhami a zmizel v temnotě.

U ústí údolí narazil na své kumpány. Už byli jen dva: Hank Sullivan a John O’Casey, zrzavý, mohutný Ir.

„Kruci,“ zaklel Sullivan. „Ještě v Dell City nás přece bylo sedm! A teď? Už jsme jenom tři. Zake, Will, Slim a Hany už se smaží v pekle!“ Harry byl bandita, kterého poslal do věčných lovišť krátce před svou smrtí zástupce šerifa Oakes. „Vypadá to, že budeme náš spolek zase muset posílit, Lefty!“

Toho se zmocnil vztek. „Jo - vypadá to tak!“ zavrčel. „Asi si myslíš, jak jsi mazaný, co? Ale toho ksindla už jsem oddělal!“

„Koho?“ chtěl vědět Sullivan. Pocházel z Colorada, kde byl hledán za vraždu. Když na útěku před šerifovým stíhacím oddílem narazil na Woodsovu bandu, připojil se k ní a táhl s ní dál. Oddíl to brzy vzdal, beztak jej nemohl pronásledovat dlouho, protože opustil stát Colorado.

„Koho? Shaftera, ty idiote! To sis ani nevšiml, že na nás pálil zezadu? Proboha, co ty jsi jenom za hlupáka!“

„To už mi nikdy neříkej, Woodsi!“ zavrčel rozzuřený Sullivan. To, že mu to moc nemyslí, věděl, ale to ještě neznamenalo, že si nechá líbit, aby s ním Mark Woods jednal jako s kusem hadru.

Několik vteřin panovalo ticho. Až Sullivan řekl: „Měl bych návrh, Lefty! Jeďme do Pipecreeku! Tam určitě najdeme nové kumpány!“

„Pipecreek - hm, to je v kraji Culberson, v Sierra Diablo! Hm, zatím jsem se tomu městu vyhýbal obloukem. Ale v nouzi se člověk spřáhne i s ďáblem. Sakra, takže musíme zase do hor.“

„No? To není to nejhorší, Lefty. Mě mnohem víc rozčiluje to, že Slim a Will u sebe měli ty prachy. Mohli jsme si je rozdělit mezi sebe. Ne?“

Woods se křečovitě usmál. „Tak pojedeme zpátky a vezmeme si je. Dejme se na cestu! Jestli v Pipecreek najdeme pár chlapců, tak se podíváme do oblasti Jeff Davis nebo Pecos! Ve Fort Stockton je úřadovna dobytkářské korporace. Tam určitě něco najdeme.“

„Na co teda ještě čekáme?“ řekl Sullivan. „Jeďme, přátelé!“

+ + + + +

Shafterovi bylo, jakoby měl za sebou nekonečně dlouho cestu temnotou, když se znovu probral. Připadal si, jakoby náhle vyšel na rozlehlou louku s mnoha pestrými květy a jeho cílem byl strom se zlatou korunou.

Když pak otevřel oči, zdálo se mu, jakoby roztrhl nějaký závoj. Skláněl se nad ním úzký, opálený obličej , orámovaný dlouhými blonďatými vlasy. Tomu obličeji dominovaly neuvěřitelně modré oči. Oči, v nichž se zračily starosti.

„Dobrý den,“ řekl hlas, který zněl jako zvonění zvonů. „Dobrý den, marshale.“

Jeho pohled sjel z obličeje po krku až k ňadrům, jejichž obliny se rýsovaly pod hrubou blůzou.

„Já - ach…,“ chtěl se narovnat, avšak tu mu ramenem projela ochromující bolest. „Kdo jste?“

„Myrna Maloneová,“ řekla blondýna. „Vzpomínáte si? Na tu přestřelku v Green Valley? Byl jste raněn. Táta a můj bratr vás našli. To bylo včera večer.“

„Co - včera večer…?“ Udiveně na ni hleděl svýma velkýma očima.

„Správně. Teď je poledne. Za chvíli dostanete něco vydatného k snědku. Táta vám vytáhl kulku. Za pár dnů budete moct zase…“

„Za pár dnů?“ vyhrkl marshal. „Musím okamžitě…“

Myrna mu jemně zatlačila na zdravé rameno. „To by nešlo. Pár dnů musíte zůstat tady. Dokud neustoupí horečka. Před půlhodinou jsem vám podala opium, protože jste sténal.“ Vlídně se usmála a dodala: „Nebylo to jednoduché do vás tu tinkturu nalít. Ale nakonec jste ji přece jen spolkl. Jen počkejte - až přestane zabírat, tak určitě nebudete mít chuť na koně! Ach, tam jde táta!“

K posteli přistoupil Abbey Malone. Byl střední postavy a měl dobrácký obličej. Shafter takové týpky znal. Byli to muži, kteří tvrdě pracovali a ctili zákon.

„No, marshale?“ zeptal se a poklepal si na okraj svého pokrčeného klobouku. „Zase jste měl štěstí. Utekl jste hrobníkovi z lopaty. Jsme vám zavázaní. Nebýt vás, tak nevím, nevím, jestli bychom to zvládli.“ Shafter si již dokázal tak uspořádat myšlenky, že si už na vše vzpomínal. „Víte, kdo to byl?“ Malone zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Dobrodruzi, tak jako všude. Zatím se tu v údolí ještě nikdy neukázali.“

Shafter se trochu narovnal. Šlo to, i když měl bolesti. Myrna k němu přistoupila a opět jej něžně vmáčkla zpátky do podušek.

„Byl to Mark Lefty Woods a jeho banda,“ vysvětloval federální marshal. „Už jste o nich někdy slyšeli?“

Rančer přikývl. „Ano, od šerifa v Sierra Blanca. A vy ty lumpy pronásledujete?“

„Trefil jste hřebíček na hlavičku. Popravdě řečeno - jdu po nich už drahný čas. Služebně a soukromě!“ Jeho tvář se rázem změnila v kamennou masku.

Malone rozuměl a proto se ho dál neptal. „Moje žena vám udělala vydatnou masovou polévku, marshale,“ prohodil.

Shafter na něj vděčně kývl. „Měli byste něco na pití? Mám pachuť v ústech jako…“

Malone se usmál a řekl: „Vím, co chcete říct! Co by to mělo být? Dal byste si whisky?“

„Myslím, že ano, když jí nebude příliš.“

Myrna Maloneová odešla a zakrátko se vrátila s láhví a sklenicí. Podala je svému otci a zase opustila místnost.

„Je to opravdu dobrý bourbon,“ poznamenal Malone. „Ze Sierra Blancy. Tam se dají sehnat neuvěřitelné věci. Od té doby, co tudy vede železnice, víte?“ Nalil sklenici a podal ji Shafterovi. „Jinak ležíte v Myrnině posteli. Přenechala vám ji. Ach, a teď mě zrovna napadlo - ty dva mrtvé už jsme pohřbili. Měli po kapsách spoustu peněz. Nenechali jsme si je. Ale ne proto, že jsme zjistili, že jste federální marshal, pane. Levárny my neděláme.

„To je v pořádku, pane Malone,“ odvětil Shafter a napil se. Cítil, jak mu whisky stéká jícnem, kde mu způsobila lehké brnění, a pak i ono příjemné teplo rozlévající se v žaludku.

„Dokážete si představit, kam se ta banda stáhla?“ po chvíli mlčení se zeptal marshal.

Malone pokrčil rameny, načež se poškrábal na strništi. „Těžko říct, marshale. Odjeli z údolí na jih, jiná možnost ani není. Tomu, že by zůstali v Sierra Blance, nevěřím.“

S tím Shafter souhlasil. „V Sierra Blance je oblastní šerif a ten má zatykač přinejmenším na Woodse. A jinak?“

„Hm - pak už zbývá jenom sever. El Paso nepřichází do úvahy. To by vjeli do náručí texaským rangerům, kteří spolu s kavalerií hlídají hranici. Určitě se vydali přes hory.“

„To je obtížná cesta. Přes hory jim to bude trvat hodně dlouho. Hm, jestli opravdu chtějí na sever, tak bych mohl dost podstatně stáhnout jejich náskok.“

Malone na něj vrhl nechápavý pohled. „Cože - vy chcete jet? Ale to přece nejde! Jste raněný. Ještě jste se z toho nedostal. Kulku jsme vám sice vytáhli, ale horečka úplně neustoupila! To bude ještě nějakou dobu trvat.“

Shafter se zazubil. „Já vím, já vím! Už jsem to několikrát zažil.“

„Viděl jsem. Máte spoustu jizev, marshale. Řekněte mi - vaše jméno - četl jsem ho na vašem průkazu -připadá mi nějak povědomé. Nebyl jste náhodou šerifem? Někde na Západě?“

„V Tombstone.“

„Ach tak, to už tedy chápu ty jizvy. Moje žena…“

Dveře se otevřely a dovnitř vešla Malonova žena s tácem, na kterém byl talíř s polévkou. Doprovázela ji Myrna. Paní Malonová byla vysoká a měla postavu jako muž. Abbey vedle ní vypadal jako její kopie. Myrna zdědila vlastnosti obou svých rodičů, a to ve velmi povedené kombinaci.

„Tak!“ řekla paní Malonová neuvěřitelně vlídným hlasem, který příliš neladil s její mohutnou postavou. „Malá přestávka! Snězte tu polévku, pane! Máme jí i víc. Takže se nežinýrujte! A jestli i potom budete mít hlad, tak můžete dostat kus pečeného masa a čerstvý jablkový koláč!“

Myrna jí vzala tác a položila ho před Shaftera na postel. „Jestli máte problémy s jezením, tak vás ráda nakrmím,“ usmála se na něj svýma modrýma očima.

Burt Shafter měl sto chutí ten návrh přijmout, ale nechal to být, protože se nechtěl nechat zesměšnit. Všichni věděli, že může pohybovat pravou rukou.

„Nechte si chutnat,“ prohodil starý Malone. „Necháme vás teď o samotě. Myrna se na vás potom podívá.“

+ + + + +

Marshal Shafter zůstal u Malonů dva dny. Pak ho tam již nic neudrželo, ačkoli ho jejich dcera Myrna měla velmi ráda a ani to nezakrývala.

Jenže neměl pokoje. „Kdo ví, co všechno ti lotři ještě zosnují a natropí,“ řekl druhého dne, když vedle Myrny seděl na lavici a vyhříval se na slunci. „Woods je horší než zvíře. Je to bestie.“ Vyprávěl pak Myrně o Woodsově bandě, zamlčel jí však, co provedla jeho rodině.

„Burte…,“ poznamenala Myrna. Už se oslovovali křestními jmény. Navrhl jim to starý Malone……Burte, měl byste se šetřit! Chuck a já můžeme jet do Sierra Blancy a povědět to všechno oblastnímu šerifovi. Možná by pak mohl…“

Federální marshal jí položil ruku na rameno.

„Myrno,“ řekl polohlasně. „Pomyslete na to, že takových malých a zapadlých rančů, ve kterých žijí tak milá děvčata jako vy, je víc. A hrozí jim totéž, co vám. Jenže ne každý z těchto rančů bude mít stejné štěstí jako vy! Slibuju vám, že se jednoho dne vrátím! Tak co…?“

Přikývla. „Rozumím vám, Burte. Budu moc ráda, jestli splníte své slovo a opravdu přijedete. Mám vás ráda…“

Shafter chtěl něco říct, ale v tom Myrna vyskočila, políbila ho a utekla, ještě než ji mohl pravačkou chytit. Na krátký okamžik cítil její pevná ňadra a zaplavilo jej horko. Stálo jej mnoho úsilí, aby se ubránil tak náhle probuzené vášni. Při tom mu přišel na pomoc starý Malone, který se právě s Chuckem vracel z prérie.

„Opravdu chcete vyrazit už zítra, marshale?“ zeptal se. „Nepřeceňujete své síly?“

Shafter zavrtěl hlavou. „Jde to, Abbey. Právě jsem řekl vaší dceři, že i ostatní by mohli být ohroženi bandity tak jako vy. Pokud jsou mé informace správné, je Woods se svou bandou…“

„Počkat, Burte,“ přerušil ho mladý Malone, „právě mě něco napadlo. V Sierra Blance jsem náhodou slyšel o tom, že někde na severovýchodě existuje cosi jako město psanců. Šerif zatkl jednoho chlápka, který dělal problémy v saloonu. Ten muž přijel právě odtud a vychloubal se tím. A mínil se tam vrátit, protože tam nejsou žádní proklatí šerifové či marshalové, kteří by mu dělali těžkosti. Znáte to místo?“

„Ne. Ale už jsem o něm slyšel. Je to město duchů někde v horách, ve kterém se zahnízdili desperáti. Je možné, že Woods a jeho bandité mají namířeno právě tam. Jenže já nevím, kde to město je, ani neznám jeho název.“

Chuck Malone pokrčil rameny. „V tom vám nemohu pomoci. Šerif se na to ptal toho chlápka, ale ten mezitím pochopil, že udělal hloupost, a víc nic neřekl. Šerif ho druhého dne musel nechat běžet.“

„Hm,“ zabručel Shafter, „možná bych se o to doupě v horách měl začít zajímat.“ Hned následujícího dne vyjel. Nikdo se ani nepokoušel mu to rozmluvit. Ani Myrna ne. Abbey Malone slíbil marshalovi, že pošle Chucka do Sierra Blancy, aby tam o událostech v Green Valley informoval oblastního šerifa. Měl mu též vzít věci těch dvou mrtvých banditů.

S přáním všeho dobrého se Malonové s Buřtem rozloučili. Dopoledne se pocvičil s koltem a spokojen zjistil, že mu zranění neubralo nic z přesnosti a rychlosti střelby. Ovšem pouze pravou rukou. Tu levou mohl použít teprve až tak za týden a rozhodně ještě ne naplno.

Myrna Malonová měla slzy v očích, když se dívala, jak pomalu mizí v dáli. Do domu se vrátila, teprve až už nebyl vidět. Vypadala sklesle.

+ + + + +

Lefty Woods a jeho dva kumpáni potřebovali více než tři dny na to, aby překonali hory. Museli se orientovat podle postavení slunce, jinou možnost neměli.

„Tak to by prozatím bylo,“ zavrčel Woods třetího dne, když vyjeli z jednoho kaňonu a spatřili před sebou otevřenou krajinu.

„To je jenom půlka cesty, Lefty,“ namítl Sullivan a ukázal na hory, které se tyčily kdesi daleko na obzoru. „To je hřeben Sierra Diablo. Ten musíme projet kaňonem Rabbit a kolem Apache Peaku. Až k Wild Horse Draw. A u jeho pramenů leží Pipecreek.“

„ Ó jé, to je cesta přes půl světa! To jsou aspoň další dva dny. A mě už bolí zadek. Ty proklaté hory! Ty nám byl čert dlužen!“

„Potřebujeme potraviny!“ zvolal John O’Casey. „Maso, fazole, kávu. Máme je už jenom na jeden den. A mě už ta slanina a solené maso lezou krkem! Rád bych se zase jednou zakousl do něčeho šťavnatého.“

Woods se poškrábal na bradě. „Ale, chlapci, vždyť tady přece musí být nějaká usedlost, ne? Podívejte se na tu trávu. To je ta nejlepší pastvina, jakou si je jen možné představit. Přece není možné, aby…“

„Tam…!“ přerušil ho Ir a ukázal svou mohutnou prackou na severovýchod. „Tam musí být nějaký ranč.“

Na horizontu se mihotalo světélko. Sice malé, ale přece. „Hm, to může být i něco jiného. Třeba táborový oheň.“

„Jeďme tam a podívejme se na to!“ přikázal Woods a povolil svému koni uzdu. „Možná tam na nás čekají šťavnaté steaky!“ zvolal, obracejíc se v sedle.

„To by bylo skvělé!“ chraplavě se rozesmál Sullivan. „A když ne, tak si pár steaků ulovíme!“

Po dvou hodinách dorazili k potoku, který vytékal z hor a pak tekl dál na západ. O něco později narazili na plot, aby pak spatřili kompaktní masu dobytka. Byl to velký houf o dobrých dvou stech kusech.

Už byla tma. Woods zastavil svého koně a řekl: „Přátelé, ten dobytek musí někomu patřit. Takže tu musí být nějaký ranč. Kde je, k čertu, to světlo?“

Ir se zadíval do temnoty a potom ukázal před sebe. „Tam - ten světlý bod!“

„Hergot, ty máš ale dobré oči, zrzku,“ zamumlal Mark Woods. „Tak jeďme, poctíme panstvo návštěvou. Ten ranč nemůže být velký, možná ani nemají kovboje jak - ach, už na to radši ani nebudu vzpomínat!“

Jeli tedy dál mezi kopci a po nějaké době před sebou spatřili dům. Bylo dost světlo na to, aby mohli vidět detaily.

Woods správně odhadoval, že nejde o velký ranč, spíš jen o usedlost. Dům byl malý a pravděpodobně sestával jen ze dvou místností. Vedle něj stála stáj, chatrná bouda sbitá z prken.

„Tady si toho moc nevezmeme, Lefty,“ zavrčel Sullivan, když zastavili před rančem a pohlédli na něj. „Vždyť ten dům nemá ani okna.“

Woods to viděl také. Dům skutečně neměl okna. Okenní tabule zde nahrazoval naolejovaný papír.

„Johne, ty zůstaneš s koňmi tady. Hank a já půjdeme dál pěšky. Sleduj, co se bude dít. Potom přijď za námi. Kryj nás, když to bude nutné.“

Seskočil ze sedla, vytáhl kolt a natáhl kohoutek. Hank Sullivan jej napodobil. Irčan rovněž slezl z koně. Vzal ze sedlového pouzdra winchestrovku a zasunul náboj do hlavně pomocí závěru pušky při posunutí lučíku spouště dopředu.

Zatímco on tam zůstal, O’Casey s Woodsem se pěšky vydali k domu. Za naolejovanými papíry v oknech, které se lehce hýbaly, se mihotalo světlo. Obyvatelé domu pravděpodobně seděli vevnitř a jedli. Kromě zvuků noci nic neslyšeli. Kdesi zahoukala sova, v trávě to šelestilo a vítr k nim přinášel bučení dobytka.

Woods a Sullivan dorazili k domu a šéf banditů zaklepal pažbou revolveru na dveře sbité z hrubých prken. Sullivan se postavil mezi okno a dveře.

„Haló!“ vykřikl Woods, protože vevnitř se nic nehýbalo. „Dal bych si loka vody!“

„Studna je nalevo od domu!“ odpověděl mu chraplavý hlas. „Obsluž se - a pak zase rychle zmiz!“

„To jsi vždycky tak nevrlý, chlape?“ hrál Woods uraženého. „Mám v nohách proklatě dlouhou jízdu! Vlastně jsem si říkal, že bych tu třeba mohl i pojíst něco teplého.“

Nejprve Woods nic neslyšel, ale potom se ozval ženský hlas: „Otevři, Rufusi. Máme toho přece dost. Nemůžeš ho přece jenom tak poslat pryč.“

Sullivan a Woods se na sebe usmáli. Jak se zdálo, byli ti dva sami. Pozorně naslouchali dál a slyšeli šeptání. Nerozuměli mu však.

Potom se ke dveřím přiblížily kroky a s šramotem se odsunula závora. Než mohl ten muž otevřít, vykopl Woods dveře.

Ty muže udeřily a odmrštily doprostřed místnosti, přičemž mu z rukou vypadla brokovnice s uřezanou hlavní. Žena začala ječet.

„Hopla, to tedy není nijak zvlášť přátelské přivítání, člověče,“ rozesmál se Woods. „To se přece nedělá. My nechceme na večeři sekané olovo!“

Sullivan vklouzl dovnitř za ním. Koltem mířil na ženu. Byla hubená a kostnatá a měla šedivé vlasy. Nosila seprané bavlněné oblečení. Mladá již nebyla. Sullivan soudil, že má tak něco kolem padesáti.

Její muž, který se opíral o stěnu a planoucíma očima hleděl na kolt 45 ve Woodsově ruce, byl o něco starší a vypadal stejně sešle jako jeho žena.

„Co - co chcete? My nic nemáme,“ koktal, přičemž pošilhával po brokovnici, která mu ležela u nohou.

Woods ji odkopl stranou. „Na to, jestli něco máte nebo ne, se ještě podíváme, příteli,“ řekl. „Co je to tady, ranč, nebo co?“

Muž zavrtěl hlavou. „Teprve bude. Přišli jsme sem před rokem. Z Arizony. Toto je už náš třetí začátek. Dvakrát nás přepadli Apači -a tak jsme pokaždé táhli dál.“

„Aha! No, řekl bych, že toto je vaše konečná stanice!“ Ani to nedořekl a zmáčkl spoušť. Rufus Kern byl mrtvý ještě než Sullivan zabil jeho ženu.

Ozval se dusot kopyt. To byl Irčan, který k nim přijel s koňmi. „To bylo rychlé,“ usmál se, když spatřil mrtvoly.

„Odvleč je ven,“ přikázal mu Woods. „A pak se tu porozhlédneme. Máme dost času. Shafter je mrtvý, hahaha! Už nám nemůže zkřížit cestu.“

Sullivan a Ir odvlekli oba zavražděné ven, načež se vrátili.

Než se vydali na průzkum ranče, posilnili se. Bylo tam toho opravdu dost. Žena zřejmě právě vařila večeři. Na té si nyní pochutnali její vrahové.

O něco později zjistili, že Kernové museli své zásoby doplnit teprve před nedávnem. „Do Pipecreeku už s tím vystačíme,“ smál se Irčan, když to všechno balil. Nechybělo nic, dokonce tam byl i tabák a mexické doutníky.

To, co ale hledali doopravdy, nalezli, teprve když dům doslova rozebrali. Pod prkny podlahy našli zarezlou železnou kazetu, jejíž visací zámek Woods prostě a jednoduše ustřelil.

„Podívejte se na to!“ užasle řekl. „Ten starý dědek byl zatraceně obezřetný. To nejsou bankovky, ale zlaté a stříbrné dolary!“

Napočítali dohromady šest set dolarů. Všechno ve zlatých a stříbrných mincích. Woods to nedělal rád, ale věděl, že mu nezbývá nic jiného, než kořist rozdělit na tři rovné díly. „Jenom škoda, že nemůžeme nic podniknout s tím stádem, chlapci,“ poznamenal. „Přes hory ho přehnat nemůžeme. A hnát ho do nejbližšího města by bylo příliš nebezpečné. Ta zvířata mají určitě cejch, který každý zná. Jeďme dál.“

„Cože - teď - uprostřed noci?“ Sullivan se hladil po břiše. „Proč. Lefty? Jsem naježený a rád bych se vyspal.“

„To můžeš udělat i v horách, Hanku,“ zamítl Woods jeho návrh. „Ráno už musíme být daleko odtud. Jeden nikdy neví. Proč riskovat? Co myslíš, Johne?“

Irčan sdílel názor svého bosse. „Je to lepší. Až budeme v horách, tak nás už nikdo nenajde. Ztratíme se tam. Máme dost zásob na dva, tři týdny. Do té doby budeme u cíle. Takže jeďme! Někde venku si najdeme bezpečné místečko, kde bychom si mohli udělat zastávku na celý den.“ Sullivan se vzdal. Asi mají pravdu, pomyslel si, i když nevěřil tomu, že by je tam někdo mohl překvapit.

Pak malý ranč opustili. Oběma mrtvým již nevěnovali ani jediný pohled.

+ + + + +

Burt Shafter byl banditům blíž, než si mysleli. Vrátil se po cestě, po které jel předtím, takže měl Eagle Fiat po pravé ruce, když odbočil na sever k Sierra Diablo.

Bolest v ruce ustoupila, ačkoli jel. Nešetřil se, věděl, že musí zasáhnout, pokud nemají Woodsovou rukou zemřít další lidé. Při tasení levého koltu měl ovšem jisté problémy a pociťoval bodáni v levé ruce. Ale to se určitě zlepší.

Shafter si zvolil kratší cestu a dorazil tak na pastviny Kernů jen dva dny po banditech.

Když spatřil malý dřevěný dům, zastavil Arrowa. Před domem stáli tři koně. Osedlaní. Vzdálenost byla ještě příliš velká na to, aby mohl rozeznat, jestli je mezi nimi i Woodsův bělouš s černou skvrnou na čele.

Marshal několik minut přemýšlel. Jet dál by bylo riskantní. Pokud byli tři, tak ho mohli odstřelit jako prérijního zajíce. A objíždět dům, aby se k němu mohl dostat z druhé strany, zase bylo příliš časově náročné.

Nakonec se nemusel rozhodnout. Dveře domu se otevřely a objevila se v nich nějaká dívka. Rozhlédla se, spatřila marshala, přiběhla ke koni a vytrhla ze sedlového pouzdra pušku, aby ji pak nabila a vypálila na něj dřív, než mohl zareagovat. Kulka se zavrtala do písku jen tři stopy před Arrowovými předními kopyty. Kůň zatřásl hlavou a začal ustupovat.

„Ani se nedívejte na kolt, pane!“ vykřikla dívka. „Ta rána bylo jen varování! Další kulkou vám ustřelím hlavu! Jeďte sem, ale pomalu a pěkně se zvednutýma rukama!“

Po těchto slovech z domu vyběhli dva muži s kolty v rukou.

Burt Shafter byl dost prozíravý, aby neudělal žádnou nepředloženost. To děvče nevypadalo tak, že žertuje. A střílet tedy rozhodně umělo. Proto provedl její příkaz a měkkým stiskem stehen pohnal Arrowa vpřed. Při tom hleděl na dívku, která měla winchestrovku u boku a kopírovala její hlavní jeho jízdu.

Dorazil k těm třem, zastavil se a pohlédl dívce do tváře. Měla tmavé vlasy, úzký obličej s poněkud šikmýma mandlovýma očima a lehce zvednutý nos, pod kterým se rudě leskly pootevřené rty. Byla oblečená do těsných kalhot, které dávaly vyniknout jejím skvostným stehnům. Na nohou měla holínky ze surové kůže.

„Vrátil jste se proto, abyste se podíval, jestli některý z těch mrtvých ožil?“ obořila se na marshala. „Sesedněte, pane! Stát - nejdřív mu vezměte kolty!“ Kývla na dva muže, ti přistoupili k Burtovi a vytáhli mu z pouzder oba revolvery.

Shafter zatím neřekl ani slovo. Sesedl, pohlédl dívce do očí a s úsměvem řekl: „Vy jste ale bojovná, madam. Měla byste na mě přestat mířit, madam - možná vám cukne v prstu a já to koupím do břicha.“

„Mám mu jednu vpálit do té jeho drzé držky, Gail?“ zeptal se jeden ze dvou mužů a byl tak neprozíravý, že nepočkal na její odpověď a hned udeřil. Tedy - chtěl udeřit.

Marshal přivřel oči, zaregistroval jeho pohyb již v počátku a nečekal, až mu do tváře dopadne jeho pěst.

Když se k němu blížila, vrhl se k zemi, aby hned zase vyskočil a pravačkou zasadil tomu chlapíkovi ránu do brady, která jej skolila k zemi. Na bodavou bolest v levé ruce v tu chvíli Shafter vůbec nemyslel. Toto bylo důležitější. Nevěděl, kdo ti tři jsou, ale zdálo se mu, že jsou podráždění a nervózní, což byla kombinace, která mohla být smrtelně nebezpečná. Dívka, kterou muž oslovil jako Gail, navíc prokázala, že to není žádná rozmazlená slečinka.

Když tedy omráčil toho chlapíka, obrátil se, chytil hlaveň winchestrovky, trhl jí - a byla jeho. Okamžitě o krok ustoupil, opsal hlavní půlkruh a řekl: „Tak - to by bylo! Možná byste mohli být tak laskaví a vysvětlit mi, co to má znamenat.“

Děvče zrudlo vztekem. „Vy se ještě ptáte? Taková drzost! Ale co čekat od zabijáka. Tak dělejte, zmáčkněte to!“

„Počkat!“ řekl a hodil jí pušku.

„Nejsem žádný zabiják! Jak jste na to přišla?“

Gail na něj vrhla pohled, z kterého nemohl být chytrý. Byla zmatená a znejistělá a těkala pohledem mezi winchestrovkou a Shafterem.

„Vy - vy jedete ze směru, odkud přijeli ti vrazi! My jsme je pronásledovali - až do hor. Tam se nám ztratili.“

„Hm!“ Shafter jim ukázal svou plechovou hvězdu. „Na federálního marshala by se nemělo střílet, slečno. A dál: Kdo tu byl zavražděn?“

Děvče užasle hledělo na hvězdu. „Vy-vy jste federální marshal!“ zamumlalo. „Pane Bože, málem došlo k neštěstí!“

Shafter se zazubil. „Málem! Ale nic se nestalo, pokud odhlédneme od toho, že váš přítel si nějakou dobu pospí. Takže - o co jde?“

„Jsem Gail Warnerová. Tento ranč patřil mému strýci. On a jeho žena leží mrtví za domem. Zastřelili je. A vevnitř to vypadá, jakoby tam zuřila banda Apačů. Vrahové ukradli skoro všechny potraviny i všechny strýcovy peníze. Bylo to šest set dolarů. Ve stříbře a ve zlatě.“

Shafterovi ztvrdly rysy ve tváři. „Znám ty vrahy. Byli tři. Před několika dny se pokusili přepadnout jeden ranč v Green Valley. Jednoho z nich jsem dostal já, dalšího rančer, ale jejich vůdce se mi zneškodnit nepodařilo. Co ještě víte?“ Gail Warnerová pokrčila rameny. „I já tu žiju,“ začala a Shafter viděl, že jen s vypětím všech sil potlačila pláč. „Ale na pár dnů jsem odjela k Watermanům, protože jeho žena…“ ukázala na staršího z mužů a dodala: „…rodila. Carl Waterman a jeho syn,“ nato kývla na omráčeného muže, který se začal pomalu probírat, „mě doprovodili, protože chtěli pomoct mému strýci. Chtěl stavět nový plot, cejchovat dobytek - a na to všechno byl sám. Když jsme přijeli, tak - tak jsme je našli mrtvé.“

Fred Waterman se sténajíc zvedl, promnul si bradu a zmateně se rozhlédl kolem sebe. Chvíli to vypadalo, že se vrhne na Shaftera, ale pak ho jeho otec zadržel.

„Stůj, můj chlapče! Je to marshal!“

„Co?“

Gail přikývla. „Ano, je to federální marshal. Málem jsme udělali kolosální hloupost, Frede!“ Potom se obrátila na Shaftera. „Strýce a tetu jsme pohřbili.“

„Pronásledujete ty vrahy?“ zeptala se a její tmavě hnědé, takřka černé oči rázem ztvrdly.

„Ano, už dlouhou dobu. Domnívám se, že mají namířeno do Pipecreeku. Znáte tu díru?“

K jeho překvapení přikývla. „Ano. Nějakou dobu jsem tam žila. Vy to město neznáte? Nevíte, kde leží?“

„Ne. Ale jak to, že jste žila v tom doupěti banditů? Nevypadáte na to, že - no, chci říct, že jste ještě velmi mladá a…“

Zasmála se, což kontrastovalo s výrazem její tváře. „Pověz mu to, Carle!“

Muž vedle ní, šedivý vousáč s větrem ošlehanou tváří, přikývl.

„No ano,“ spustil, „my všichni - Kernové, nechť je jim země lehká, rodiče Gail a my Watermanové jsme se kdysi usadili v Arizoně. Jenže rudoši nás nenechali na pokoji a tak jsme se rozhodli táhnout dál. Matka Gail po cestě zemřela. A její otec - hm, ten nikdy nestál za moc, ale od té doby to s ním teprve šlo z kopce. Utápěl žal ve whisky a jednoho dne zmizel i s Gail. Po jednom roce se oba vynořili zase tady. Mezitím žili v Pipecreeku. Mezi bandity. Víte, marshale, jsou tam dva saloony a dva hotely. Tam pracovali. Warner čistil plivátka, sekal dřevo a dělal tu nejšpinavější práci. To všechno jen za whisky a jídlo. Gail pomáhala v kuchyni a když po roce vyspěla, měla pracovat v saloonu - víte, jak to myslím. Jenže tu její otec prozřel. Dostal se do sporu s bossem. Byl postřelen a když zjistil, že už nebude žít dlouho, zmizel i s Gail z Pipecreeku. Dostal se až sem. Tady se mezitím usadil bratr jeho ženy. Kernové je vzali mezi sebe. Starý Warner dva dny nato zemřel a protože Kernové neměli děti, přijali Gail za vlastní. Tak to bylo!“

„Ano, tak to bylo, marshale,“ řekla Gail pevným hlasem. Ještě stále se jí v očích zračil chlad a divoké odhodlám.

Shafter se vyznal v lidech a dokázal je odhadnout na první pohled.

„Když jste tedy žila v Pipecreeku, tak byste mi mohla říct, jak se tam dostanu,“ poznamenal ke Gail.

„To ano, marshale. Ale nejdřív byste mi mohl prozradit, jak se jmenujete.“

„Shafter - Burt Shafter.“

Přivřela oči a řekla: „To jméno už jsem slyšela. Ne tady, ale v Arizoně.“

„Já ho znám také,“ prohodil starý Waterman. „Vy jste byl šerifem v Tombstone, že ano?“

Shafter přikývl. „Ano. A teď jsem federální marshal. Bandité, kteří mají na svědomí manžele Kernovy, jsou hledáni kvůli několika vraždám, přepadením a bankovním loupežím.“ Gail Warnerová položila Shafterovi ruku na rameno. „Marshale,“ řekla a její hlas náhle zněl jak cinkot ocelových tyčí. „Já vás tam doprovodím!“

Pohlédl jí do tváře. „To bych si, být vámi, odpustil,“ opáčil. „Mark Woods a jeho banda…“

„To mě nezajímá! Můj strýc a má teta mi byli vším, co jsem na tomto světě měla, marshale! Přijali mě za vlastní. A ti lumpové jim nedali šanci. Sprostě je zavraždili. Vy ty vrahy chcete pronásledovat, ale neznáte cestu do Pipecreeku. Já vím, jak se tam jede. Nepokoušejte se mně to rozmluvit. A tomu, že umím střílet, snad už věříte, ne?“

Shafter chtěl něco namítnout, ale starý Waterman jej předešel. „Je paličatá, marshale! A myslí to vážně! Už se jí teď nezbavíte.“

„Nejdřív jednu otázku, slečno Gail: Jak dlouhá je cesta do toho desperátského doupěte?“

Nemusela dlouho přemýšlet. „Tři dny, marshale. Už jste někdy byl v těch ďáblových horách?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ale asi to nebude jiné než v Sacramento Mountains.“

Sarkasticky se zasmála. „Omyl, pane! Velký omyl! Podívejte se tam!“ Její opálená ruka ukazovala na vrcholy a hřebeny čnící proti modrému nebi. „Ne nadarmo jsou ty hory pojmenované podle ďábla. Je tam jen velmi málo stezek, po kterých může jet kůň. A já je znám. Jinak jsou tam jenom propasti, úzké jeskyně a dravé potoky. Jestli se tam ti bandité nevyznají, tak zhebnou, nebo je dostihneme ještě před Pipecreekem. Z druhé strany by to bylo jednodušší. Z Delaware Mountains tam nahoru vede cesta. Postavili ji, ještě když Pipecreek byl v plném rozkvětu.“

„Aha, díky za zprávu,“ prohodil Shafter. „Jaký rozkvět myslíte?“

„Těžilo se tam stříbro, ale to už je dlouho. Možná před dvaceti lety. Pak to tam lidi opustili a proháněli se tam kojoti, dokud se tam nezahnízdil Al Garcia se svou bandou. Z Pipecreeku pak prováděl své loupežné výpravy. Potom ho chytili rangeři a pověsili ho. Část bandy zůstala v Pipecreeku, později se objevili další a tak se to město stalo eldorádem všech možných banditů. Jsou tam saloony, hotely, zkrátka vše tam patří jednomu člověku.“

„Ah - a kdo to je?“

Gail Warnerová pohlédla na marshala a zavrtěla hlavou. „Jak to, že to nevíte, když jste federální marshal? Jak to? To jste ještě nikdy neslyšel o Lance Taylorovi?“

Shafter sebou trhl. „Lance Taylor? Hm, jak bych ho neznal. Kdysi to byl hráč. Jeden z těch nejotrlejších. Byl chladnokrevný. Nic ho nevyvedlo z klidu. Třikrát jsme ho v Tombstone měli ve vězení, třikrát ho porota nechala běžet. A to přesto, že podváděl a pak zastřelil spoluhráče, který na to přišel. Takže Taylor teď vládne v Pipecreeku! Hm, teď už se vůbec ničemu nedivím.“

„Ani nemusíte, mashale,“ podotkla Gail. „Dodává tam všechno, co muži potřebují. Whisky a ženy! Je to babylon hříchu. A on je tak rafinovaně obírá o všechny jejich peníze. Až nic nemají, zmizí, a objeví se zas až po čase. S kapsami plnými peněz.“

„Woods je stejný. Jenom je drzejší. Zatím své naloupené peníze každopádně neutrácel v Pipecreeku, ale tam, kde zrovna byl. Samozřejmě se vyhýbá větším městům. Vy Taylora znáte?“

Dívka přikývla. „Právě on postřelil mého otce. Už chápete, proč se k vám chci přidat?“

„Hm. Ne úplně, ale trochu už ano. Asi budu muset kousnout do kyselého jablka, protože se nenecháte přemluvit. Až to někomu budu vyprávět! Federálního marshala vede děvče! No dobrá, kdy vyjedeme?“

„Hned, jak budu hotová. Musím s těmi dvěma ještě mluvit a potom se převleču. Pak můžeme vyjet. Ale předtím byste se měl najíst. Pojďte!“

Otevřela dveře a kývla na něj, ať ji následuje. Burt Shafter vešel dovnitř a rozhlédl se po místnosti. „Vypadá to tu zpustle,“ prohodil. Ukázal na vytrhaná prkna podlahy a dodal: „Tam bylo schované to zlato, co? Bývá to tam vždycky. Takový úkryt najde i ten nejpitomější bandita!“

Gail pokrčila rameny. „Já už to nezměním. Všechno si ti lumpové nevzali, jinak bych pro vás neměla jídlo. Posaďte se!“ Přisunula mu ke stolu dřevěnou lavici a pak přinesla chléb, slaninu a studené fazole. „Víc nemám. Káva už tu není. Mohu vám nabídnout jen vodu.“

„Kávu mám v sedlových kapsách, ale to nechtě být. Po cestě ji budeme potřebovat.“

Dovnitř vešli oba Watermanové. Gail s nimi promluvila o dobytku, zatímco marshal jedl. Carl a Fred Watermanovi měli malé stádo hnát na svůj ranč, který ležel nějakých třicet mil odtud.

Později, všichni muži už stáli před domem, se Gail převlékla. Jejích věcí se bandité nedotkli. Když pak vyšla ven, měla na sobě jelenicový oděv a zbraňový opasek s jednou čtyřiačtyřicítkou.

„Jak vidím, tak se Woods nestaral ani o šaty ani o kolt,“ řekl Shafter.

„Leželo to v jedné trhle. Ten kolt patřil mému otci. Ležel pod mými šaty.“ Gail si vzala pušku, kterou Shafter předtím opřel o stěnu domu, a strčila ji do sedlového pouzdra. „Jsem připravena!“

+ + + + +

Lefty Woods sténal, když slézal ze sedla. „Chlapci, pro dnešek už mám dost! To nevydrží nikdo! Kdybych věděl, co nás čeká v těch zatracených horách, tak bych se na to vykašlal!“

Přivázal svého koně k jedné zakrslé borovici, která jako jedna z mála rostlin přežívala v jednotvárné pustině Sierra Diablo. Potom se posadil na kámen, jehož horní plocha byla vyhlazena erozí.

„Hanku, dej mi láhev! Potřebuju hlt!“ U Kernů našli čtyři láhve levné whisky a samozřejmě je vzali s sebou.

Sullivan, který tak jako O’Casey ještě seděl v sedle, vytáhl ze sedlové brašny jednu láhev. „Tady,“ řekl a zašklebil se, „ale moc z ní nevypij. Ať tě zítra nemusíme někde zakopávat.“

„Vtipálku!“ zavrčel Woods, zuby vytáhl z hrdla láhve korkovou zátku a přiložil si ji ke rtům. „To je teda dryák. Nebo to ti dva fakt pili?“ Zlomyslně se zasmál a nevrle dodal. „Zatracené hory. Myslíš, že ten Pipecreek vůbec najdeme, Hanku? Rozhlédni se kolem - je tu jenom kamení, kamení a zase kamení! Občas nějaký potok. Ale žádná cesta, žádná pěšina! Kde tak může být to proklaté město?“

Sullivan mu to nemohl říct. „Někde. Vím jenom, že musíme přes tamten průsmyk.“ Pravou rukou pak ukázal na sedlo mezi dvěma nejvyššími hřebeny. „Pipecreek leží na druhé straně. Až se dostaneme za průsmyk, tak ho už najdeme.“ Irčan rovněž sesedl a přivázal svého koně. Pak se od svých kumpánů vzdálil a začal se rozhlížet.

Už skoro dva dny bloudili v těchto horách. Postupovali jen velmi pomalu - tak jak to prorokovala Gail Warnerová. Skutečně zde nebyly žádné cesty ani pěšiny. A zvěř zde také žádná nebyla. Kromě dravých ptáků kroužících nad vrcholy hor nespatřili jediné živé stvoření.

S námahou postupovali dál. Často museli sesednout a jít pěšky. Woodsův kůň jednou málem spadl dolů, ale v poslední chvíli se zachránil. Woods byl tak vyděšený, že pustil uzdu. Kdyby se kůň zřítil, strhl by svého pána s sebou. Římsa, po níž kráčeli, byla široká tak pro jedno zvíře a člověka.

Poslední noc tábořili vedle jednoho potoka, který nedaleko odtud padal do jedné skalní průrvy. Ideální nocleh to nebyl, ale oni už zkrátka nechtěli dál, protože se stmívalo.

Dalšího dne měli víc štěstí. O’Casey vyjel napřed. Nejprve chtěli strávit noc pod minulým táborem, mezi keři, které skýtaly jistou ochranu před větrem. Jenže Irčan poznamenal, že to je zbytečné. Při své průzkumné jízdě do vyšších poloh nalezl hodinu odtud lepší místo, stejně tak rovné jako to, na kterém právě byli.

Byl to jakýsi přírodní tunel vytvořený pod skalní bránou bizarních tvarů, jež byla sto stop široká. Druhý konec byl podstatně širší a ústil do plošiny, kde by se utábořila i švadrona kavaleristů.

„Lepší už to být nemůže, Lefty,“ prohodil Ir. „Vchod do brány budeme mít vždy pod kontrolou. S puškou ho můžeš mít pod palcem. A tady…,“ řekl, přičemž ukázal na volné prostranství, „jsme v bezpečí jako v lůně Abrahámově. Uvidíme a uslyšíme každého, kdo půjde nahoru.“

Woods nebyl žádný stratég, ale to poznal i on. Zde byli v relativním bezpečí. To místo se dalo bránit ze dvou stran.

„Co vlastně ten Ir tak zarputile hledá?“ chtěl vědět Woods, který sledoval, jak se O’Casey rozhlíží.

„Asi dřevo. Nebo ty by sis nedal kávu? Krom toho se citelně ochladí.“

V tom měl Hank Sullivan pravdu. Ačkoli přes den panovalo vedro, v noci bude nahoře zima.

John O’Casey při hledání dřeva neměl moc štěstí. To, co našel, možná tak stačilo na uvaření kávy a na půlhodinové ohřáni u ohně.

Skoro nic zde nerostlo. Kousek odtud Irčan nalezl zbytky stromu, ale to bylo všechno.

Odnesl dřevo do hloubi tunelu a naskládal je na sebe. Potom se vrátil k ostatním. „Co je? Mám to zapálit? Nebo počkáme?“

Woods pokrčil rameny. „Je to jedno, chlapci. Buď budeme mrznout teď, nebo potom. Hlad ještě nemám. Dělejte, co chcete.“

Stmívalo se. Woods, Sullivan a O’Casey dřepěli na plošině, kouřili a mlčky vzhlíželi k nebi, na kterém právě vycházel měsíc a zacházelo slunce. Netušili, že brzy budou mít společnost.

Z východu totiž jelo přes průsmyk pět mužů, kteří doufali, že na bandity narazí následujícího dne.

I oni byli psanci. Jeli z Pipecreeku a chtěli odtud odjet co nejdál. Měli namířeno právě tam, odkud Woods a zbytek jeho bandy jeli: na západ. Vůbec neodpočívali a pokračovali v cestě i potmě, protože se obávali, že Lance Taylor za nimi pošle své pistolníky, protože se dobře vyznali v horách. Jejich cílem byl onen přírodní tunel, v němž tábořili Woods a jeho kumpáni…

O’Casey měl lehký spánek. Jako indián, mezi nimiž dlouhou dobu žil. Sice spal, ale jeho podvědomí registrovalo, když se kolem něco začalo dít.

Woods a Sullivan naopak spali spánkem spravedlivých. Muselo by se stát něco víc než že kdesi poměrně daleko špatně šlápne kůň.

Irčan to však uslyšel. Okamžité se probudil, vylezl z deky, neslyšně vstal a vklouzl do bot. Potom si vzal pušku a připlížil se k plošině. U východu z tunelu se zastavil, přitiskl se ke skále, zadržel dech a naslouchal. A pak znovu uslyšel zvuk, který ho probudil. Nebyli tam sami…

Bleskově se vrátil k ostatním a probudil je. Woods chtěl začít klít, ale Irčan mu dal potem a tabákem páchnoucí dlaň na ústa. „Pst - tam někdo jede! Vezměte si pušky…“

A pak zase zmizel. Odběhl zpět k východu. Jeho tělo bylo napjato jako luk a připraveno k boji. Strach O’Casey neznal.

V ranním šeru ho skoro nebylo vidět, tak těsně se přitiskl ke skále. Svůj revolverový opasek nechal v tunelu. Spolehl se na winchestrovku. Měl ji nabitou.

Přišli k němu Woods a Sullivan.

„Sakra, kdo to jenom může být?“ zeptal se boss banditů. Woods se cítil nejistě. Hory, to nebylo nic pro něho. Ve městech, na prérii byl silný muž a cítil se tam neporazitelný. Ale tady - sakra, ta pustina mu už lezla na nervy. Hlavně ho rozčilovalo, že ten svalnatý Irčan tam nad ním měl navrch a dělal, jakoby on byl boss. Woods ho nechal při tom. Zatím. V horách se totiž O’Casey skutečně vyznal lépe než on, byl tam rychlejší a jistější.

„Nevím, kdo to je,“ odvětil Irčan. „Určitě to však pro nás neznamená nic dobrého. Nemáme na vybranou, Lefty! Nejdřív střílet, potom se ptát! Tak nikdy nic nepokazíš.“

Sullivan souhlasně přikývl. „Má pravdu, Lefty! Nemůžeme si dovolit riskovat.“

„No dobrá,“ zavrčel Woods, kterého Irčan znovu rozčilil. Však mu potom zatnu tipec! pomyslel si. Ten chlápek si přece nemůže myslet, že mě, bosse, může tlačit ke zdi…

Nyní již bylo zřetelně slyšet ržání a frkání. „Je jich víc,“ řekl O’Casey. „Minimálně tři!“

Woods přemýšlel, jak to jen může vědět. Podle něj byli dva.

„Jedou přesně odtud, kam máme namířeno,“ podotkl Sullivan. „Třeba jsou z Pipecreeku.“

„A kam chtějí?“ zabručel Woods. „Na západ? To by museli být úplní idioti. Tam už přece není nic, co by stálo zato,“ poznamenal s ďábelským šklebem.

„Tiše!“ sykl O’Casey. „Už jsou blízko.“

Všichni tři napjatě hleděli na stezku. Každou chvíli se bandité museli objevit.

Nejprve spatřili klobouk a pak muže, který se právě vynořil zpoza poslední zatáčky.

„Stát!“ zvolal O’Casey. „Zůstaňte stát…“

Dál se nedostal, protože muž v čele jezdců sáhl po koltu, tasil a vystřelil. Kulka se pár yardů vedle Ira odrazila od skály.

John O’Casey zvedl pušku a zmáčkl spoušť. Mířil tomu muži na ruku a také ji trefil, jenže síla nárazu kulky toho chlapíka srazila do propasti.

Ozval se rychle se vzdalující jekot, který vzápětí zmlkl.

Irčan tam stál s puškou u boku. Woods a Sullivan se poněkud stáhli. Pořád však dobře viděli na cestu.

„He…!“ zvolal kdosi z těch vetřelců. „Co to má být? Kdo jste?“

„Pojeďte dál!“ vykřikl O’Casey. „Ale dejte ruce od koltů! Nebo jeďte zpátky!“

„Sakra, já nerozumím, proč bychom měli jet zpátky?“

„Protože máme namířeno do Pipecreeku a klidně si tam cestu i prostřílíme. Chápete?“

Ten druhý nějakou dobu přemýšlel. Pak zvolal: „Proč jste jednoho z nás zastřelili, když chcete do Pipecreeku, he? My jedeme odtud!“

O’Casey pohlédl na Woodse, ale ten jenom pokrčil rameny. Očividně chtěl celou záležitost nechat na Irovi.

„O.K., pak už se nemáte čeho obávat. Jeďte dál! Ale ruce dejte pěkně daleko od koltů! Jestli mluvíte pravdu, tak si můžeme promluvit.“

Opět několikaminutové mlčení. Potom se ozvala odpověď: „All right, pojedeme dál! Takže nestřílejte!“

„Čekáme!“

Trvalo to nějakou dobu, než po římse projel jeden muž. Držel ruce od sebe - jednak kvůli té výhrůžce, jednak kvůli tomu, aby zvládl na úzké římse koně.

Když dorazil na plošinu, zvedl ruce a přijel k Woodsovým lidem. Byl dobrých dvacet yardů od O’Caseyho, když tu se objevil další muž. A pak se vynořili ještě dva.

Woods se Sullivanem nyní vyšli vpřed, Irčan zůstal stát s winchestrovkou u boku.

„Takže vy jedete z Pipecreeku,“ řekl Woods a dloubl prvnímu z nich koltem do břicha. „A chcete na západ! Hm, jestli vás hledají, tak bych vám moc nedoporučoval se ukazovat na druhé straně hor. Zastřelil jsem jednoho federálního marshala. Krom toho - no, vzali jsme si pár věcí, které jsme potřebovali k tomu, abychom zmizeli.“

„Sakra,“ zaklel onen muž. „Sakra ! Teď jsme v pasti.“

„Jak to?“

„To je jednoduché. V Pipecreeku jsme si totiž něco vzali.“

Woodsovi překvapením sklapla dolní čelist.

„Co - v Pipecreeku?“

„Ano. Co je na tom tak komického?“ Muž dal ruce dolů a jeho kumpáni udělali totéž.

Woods to akceptoval, ale O’Casey zavrčel: „Jenom žádné hlouposti, chlapci! To by byl váš konec!“

„ Co je na tom tak komického, člověče?“ řekl Woods. „No, slyšel jsem, že Pipecreek je městem desperátů. Copak tam se něco nesmí?“

Ten druhý se zatvářil kysele. „Budeme tu takto stát ještě dlouho? Mám návrh: Odložíme naše zbraně a pak se můžeme v klidu bavit.“

Woods souhlasil. „O.K.!“ řekl a ukázal na koně. „Vidím, že si vezete dřevo. Jste prozíraví. Takže se budeme moct nasnídat.“

Vyšlo slunce a chlad noci byl nahrazen teplem dne. Mlha převalující se v roklích se rozplynula.

Woods, jeho kumpáni i čtyři muži, kteří jeli z Pipecreeku, se posadili kolem ohně. Gil Tomkins, tak se jmenoval ten muž, který dosud hovořil s Woodsem, se ujal vyprávění.

„To máte pravdu,“ prohodil. „Pipecreek je město desperátů. To ale neznamená, že si tam můžete dělat, co chcete. Je tam totiž někdo, kdo si myslí, že celý Pipecreek je jeho majetkem: Lance Taylor.“ Pak jim vylíčil bývalého hráče a jeho metody. Své vyprávění skončil slovy: „No a tak jsme toho měli plné zuby a rozhodli se, že mu ty prachy vyfoukneme. Jenže měli jsme smůlu. Namísto kopy peněz jsme našli jen mizerných osm tisíc. Jak jsme mohli vědět, že ten lump pár dnů předtím poslal většinu peněz pryč? Pro jistotu, aby tam nezažil nějaké nepříjemné překvapení. Do banky v Pine Springs.“

„Dál,“ naléhal Woods, když se Tomkins odmlčel. To, co vyprávěl, je velmi zajímalo.

„No ano, Taylor má pár osobních strážců, které dobře platí. Byli jsme v Pipecreeku čtyři měsíce a za tu dobu ti zabijáci sejmuli nejméně tucet lidí, kteří se nechtěli Taylorovi podvolit. Většina skloní hlavu, protože je v jeho městě v bezpečí. Zatím se tam neodvážil žádný muž zákona. My už se tam vrátit nemůžeme. Dokážete si tedy představit, co by nás čekalo, kdyby nás chytil. Zmlátili jsme ho do bezvědomí a oddělali jednoho z jeho osobních strážců. A na to Taylor nezapomene. Možná za námi poštve své honicí psy. Zatím jsme si jich nevšimli. Sakra, jenom nechápu, proč bychom neměli jet na západ. Tam nás nikdo nezná. 36

Moji přátelé a já pocházíme z Comstocku. Tam na všech rozích visí naše zatykače.“

Mark Woods tu dlouhou řeč poslouchal mlčky. Nyní řekl: „Zapomínáte na telegraf. A na železnici. Comstock je na železnici - ne?“

Tomkins přikývl. „To je pravda. A co to má co společného s námi?“

„Pane Bože,“ povzdechl si Woods, „časy se změnily. Dřív se žilo jistěji, příteli. Dneska šerifové používají telegraf k tomu, aby si předávali jména a popisy osob.“

„Proklatě!“ zaklel Tomkins. „Kdo to svinstvo jenom vymyslel? Hm - to bychom se tedy museli spojit.“

„Co? Cože bychom?“ Woods zavrtěl hlavou. „To by znamenalo, že vy byste s námi museli do Pipecreeku. Nebo bychom se my museli vzdát návštěvy toho hnízda.“

Tomkins dal ruce v obranném gestu před sebe. „Do Pipecreeku nás nedostanete! Proč jste vlastně hned stříleli?“

John O’Casey, který dosud mlčel, odpověděl namísto Woodse.

„Co byste dělali vy na našem místě, hm? Varovali jsme vás, ale ten hlupák hned sahal po koltu - takže nám nedal na vybranou. Co vlastně chcete. Oplakávat ho?“

Tomkins zavrtěl hlavou. „No dobrá, to není tak důležité. Jenom jsem se ptal. Poslouchejte: My nechceme zpátky a vás hledají na západě! To bylo lehkomyslné oddělat federálního marshala! Co, kdybychom jeli tam, kde není železnice? A kde není telegraf. Například do Pine Springs. Je to na severu, jen pár mil od hranice Nového Mexika. Místní šerif je starý chlápek a jeho zástupce kulhá a není nijak zvlášť mazaný. Ta banka je plná peněz. Řekl jsem vám přece, že Taylor tam odvezl své peníze. Každopádně tam musí mít hodně dobré styky. V Pine Springs se ví, kdo to je.“

Woods měl vysvětlení hodné jeho osobnosti: „Peníze nesmrdí, ani tehdy, když jsou od krve, můj milý. Co myslíte vy?“ Obrátil se na Irčana a na Hanka Sullivana. „To by přece bylo něco. Ti čtyři mají osm tisíc, ty si teď rozdělíme a potom se podíváme na tu banku v Pine Springs. Burta Shaftera jsme odkrouhli, ten už nás otravovat nebude. A jinak neznám nikoho, kdo by nám mohl dělat problémy.“

Tomkins chtěl něco namítnout kvůli rozdělení těch osmi tisíc dolarů, ale varovný pohled jednoho z jeho kumpánů ho zadržel. Pak si navíc řekl, že v Pine Springs zbohatnou na tom velkém lupu.

Woodsovi přátelé souhlasili. Na Fort Stockton a dobytkářskou korporaci už nemysleli. Zdálo se, že Pine Springs pro ně může být zlatým dolem.

„Tak dobrá,“ řekl Mark Woods, „pojedeme tedy do Pine Springs! Znáte cestu?“

Tomkins přikývl. „Ano! Kousek zpátky, až po vodopády Pump Falls.

Ty jste museli minout. Jsou to dva vodopády, které leží vedle sebe. Musíme projet pod nimi, takže asi budeme dost mokří. Ale to se dá přežít.“

Mark Woods tedy posílil svou bandu o další čtyři muže. Tomkins neřekl nic, když slyšel, že Woods zastřelil Shaftera. Znal Burta Black Shaftera, jenom mu nebylo známo, že byl federálním marshalem. Jak mohl vědět, že Woods se tím jenom vychloubá? Chvástal se, aniž by věděl, jaká je skutečnost…

+ + + + +

Burt Shafter nevycházel z údivu nad Gail Warnerovou. Nebyl žádným začátečníkem, ale to, jak se dívka pohybovala v horách, bylo úžasné. Připadalo mu, že to děvče musí mít šestý smysl. S neuvěřitelnou jistotou obcházela nebezpečná místa, kterých tam bylo více než dost. Krom toho se zdálo, že se přes všechno vypětí a štrapáce vůbec neunavila.

Burt se musel několikrát vzchopit, protože už prostě a jednoduše nemohl. Ale jeho železná vůle a přáni konečně dostat Woodse překonaly únavu i chvíle slabosti. Oslabila ho ztráta krve a ještě se zcela nevzpamatoval ze zranění.

„Jestli to nejde, tak mi to řekněte,“ poznamenala dívka, která si všimla, že mu je špatně. Jeho tvář byla pobledlá, na čele měl krůpěje potu, oči vypadaly unaveně.

„Nemusíte se stydět,“ dodala, protože mlčel. „Byl jste zraněný - já to dokážu pochopit.“

„Dál!“ hlesl, přičemž mu tančily ohnivé kruhy před očima. Věděl již, že si ukousl příliš velké sousto.

Pak však Gail energicky řekla: „Uděláme zastávku, marshale! Neodmlouvat. Zvládnete to tak ještě čtvrthodinku, co? Potom přijedeme k jeskyni, ze které vytéká jeden potok.“

„All right!“ povzdechl si a pokusil se o úsměv. Vyšla mu z toho však jen křečovitá grimasa.

Dokázali to. Gail Wernerová odsedlala koně a pustila je k vodě. Zvířata pila velmi opatrně, protože voda byla ledová. Nažrat jim nedala, to je čekalo až při další zastávce.

Gail si svlékla kožený kabát a rozepnula si blůzu, aby se zchladila. „Uf - to je horko! Vysvlečte se marshale, podívám se na tu ránu.“

Vrhl na ni překvapený pohled, ale pak ji poslechl. Pomohla mu svléct košili, odmotala mu obvaz, který už měl být dávno vyměněný, a zatvářila se ustaraně.

„Nezdá se vám, že jste trochu lehkomyslný?“ poznamenala a opatrně zatlačila na silně zarudlé okraje rány. „Zanítila se!“

Přišla ke svému sedlu, vytáhla ze sedlové kapsy zprohýbanou plechovou dózu, zamyšleně se zarazila, znovu se sklonila a vzala odtud plátěnou spodní sukni, kterou pak roztrhala na několik pruhů.

„Tak, marshale! Musím vás znovu ovázat. A budeme to dělat každý druhý den. Ta mast je od mého strýce. Vždycky ji mám u sebe. Pomáhá při všech zraněních, při kterých může dojít k zanícení.“

Burt už se u ní ničemu nedivil. „Je vůbec něco, co neumíte?“ zeptal se.

Pohled jejích šikmých, mandlových očí ho zpražil. „Chcete mě snad nést v náručí, marshale?“ opáčila. „Zažila jsem toho už hodně. A při tom jsem se i hodně naučila. Můj otec byl voják. Zdravotník. Chápete?“

Shafter přikývl. „Chápu, slečno Gail. Tak jsem to nemyslel.“

Potřela mu ránu mastí a ovázala ji dvěma pruhy plátna. „Tak - pozítří se na ni zase podíváme. Už brzy pocítíte, že bodáni a tahání slábne. Ale stromy ještě trhat rukama nemůžete. Poslouchejte - říkejte mi prostě Gail. O.K.? To slečno zní hrozně?“

„Souhlasím,“ odtušil. „A vy si zase nechte toho marshala! Jmenuju se Burt!“

Na jejím úzkém, snědém obličeji se objevil zvláštní, mírný úsměv. „Dobrá. A teď nám udělám něco k snědku.“

„Pro mě ne, Gail. Jenom se napiju trochu vody. Té přece máme dost.“

„Pak si ani já nic nevezmu. Jenom jsem si myslela, že se chcete posilnit. Takže si tu odpočineme a pak půjdeme dál.“

Posadila se vedle něj a přitáhla si skrčené nohy k tělu.

„Povězte mi, Burte,“ řekla po chvíli, „baví vás to být federálním marshalem? Přece jste byl dlouho před tímto - hm, džobem - zástupcem šerifa. Jak jste se k tomu dostal? Nedokážu si představit, že člověka uspokojuje chytání a zabíjení banditů.“

„Mě to neuspokojuje, Gail. Vůbec ne. Hm, takže chcete něco vědět o mně. Je to tak, že?“ Když přikývla, dodal: „Měli jsme ranč. V oblasti Brewster. Nebyl zrovna velký, ale malý také ne. Moje matka už je mrtvá dlouho. Zemřela při porodu mé sestry. Když jsem dospěl, řekl mi můj otec, že bych měl vyrazit do světa, abych pak mohl převzít ranč. A tak jsem se vydal do světa. Dorazil jsem do Arizony a tam jsem sehnal džob u Johna Slaughtera. U něho jsem se naučil všechno, co kovboj musí znát. Když se potom stal šerifem a zeptal se mě, jestli bych nechtěl být jeho zástupcem, řekl jsem ano. Můj otec tím nebyl zrovna nadšený, ale strávil to. Ranč měl převzít můj bratr. Později se Slaughter znovu stal rančerem a je jím dodnes.“

Gail mlčky poslouchala. Byla zvědavá, jak se Burt stal federálním marshalem.

„Hm - a pak tady tento Mark Woods. On a já jsme kdysi byli přátelé. Ale to už je dlouho. Dal se k banditům a pak to s ním šlo z kopce. Nakonec si vytvořil vlastní bandu. Jednoho dne se pak objevil na našem ranči na San Francisco Creek. Zavraždil mého otce, bratra i sestru, vydrancoval ranč a vypálil ho. Dozvěděl jsem se o tom a Slaughter mi poradil, abych se stal federálním marshalem. Jednak jsem neměl domov, jednak jsem tak mohl zcela legálně honit tu bandu. Slaughter zařídil, že jsem se stal federálním marshalem pro západní Texas. To je všechno. Vím, že jsou tvrdší a bezohlednější marshalové než já. Já nejsem milovník olověných řešení, což ale neznamená, že nezabíjím. Ovšem to jenom tehdy, když to nejde jinak. Nenávidím Woodse, ale zastupuju zákon. A až mu budu stát tváří v tvář, tak na to budu myslet. Přesto ho budu muset zabít. Přinutí mě k tomu. Znám ho. Kdyby mohl, vpálil by mi kulku do zad.“

„Co budete dělat, až to bude za vámi, Burte?“ Gail Warnerová naklonila hlavu na stranu a pohlédla mu do očí.

Usmál se. „Proč to chcete vědět?“

„No, jenom tak! Zajímá mě to.“ Cítil, že se snaží kličkovat.

„Rozhodl jsem se odepnout si hvězdu a znovu vybudovat ranč na San Francisco Creeku.“

To jí nestačilo.

„Proč?“

Shafter si povzdechl. „Vy jste ale paličatá, Gail. Už toho mám plné zuby. Víc než pět let jezdím pro zákon. To stačí. Možná jsou lidé, kteří vidí svůj smysl života v honění a zabíjení banditů. Šerifové, marshalové, lovci hlav. Mají různé motivy, o tom není sporu. Mně to ale stačí. Ale co budete dělat vy? Chcete na ranč vašeho strýce…“

Gail mu skočila do řeči. „Ne. Nemyslím. Tedy, ještě nevím. Budu o tom přemýšlet, až to bude za námi. Myslím, ta záležitost s Woodsem.“

Jelikož Burt neměl chuť dál pokračovat v rozmluvě s děvčetem, navrhl, aby jeli dál. „Měli bychom vyrazit, Gail. Kdy, myslíte, že se přiblížíme k místu, kde by podle vás měli nocovat ti desperáti?“

„Soudím, že za pět hodin.“

„Pak vyjeďme! Když budeme mít štěstí, tak na ně ještě narazíme. A když ne, tak je budeme stopovat až do Pipecreeku.“

Zvedl se, podal jí ruku a pomohl jí vstát.

„Je vám jasné, že jedeme do jámy lvové, Burte?“ otázala se ho a pohlédla mu do očí.

„To si uvědomuju. Proto také zůstanete před městem. Nezapomínejte, co vám chtěl tenkrát Taylor udělat.“

V jejích očích se náhle objevil zvláštní lesk. „Na to - na to jsem nikdy nezapomněla, Burte!“

Objal ji zdravou rukou. „Gail,“ řekl a přitáhl ji k sobě, „musím vám něco říct. Za prvé, nechci, abyste se zbytečně vystavovala nebezpečí. Za druhé, nesmím připustit, abyste vzala spravedlnost do vlastních rukou. A to se týká jak Woodse, tak Taylora.“

Cítila se u něho dobře. Bylo to na ní vidět.

„Nechci je zastřelit, jestli myslíte toto, Burte. Ale nechme toho. Zatím ještě v Pipecreeku nejsme. Měl byste uvažovat nad tím, jak to tam provedeme. Woodse budete muset zabít, o tom nepochybuju. Podle toho, co jste o něm vyprávěl, vás vyzve na souboj. A Taylor? Hm, ten se také určité nenechá zatknout.“

Shafter pokrčil rameny. „Uvidíme.

O deset minut později se vydali na cestu. Jejich cílem byla plošina, na které Tomkins se svými kumpány narazil na Woodsovu bandu.

Oba postupovali mnohem rychleji než desperáti díky Gail. Jistě a bezpečně vedla marshala po několik yardů dlouhých římsách.

Gail šla jako první. Občas se otočila a usmála. Burt jí ten úsměv vždy opětoval. Přemýšlel o ní, o jejích otázkách, o jejím zájmu o něj, i o sobě samotném.

Gail se mu líbila. V mnohém se lišila od Myrny Maloneové, kterou se též v duchu zabýval, i když krátce.

Skutečně mínil odepnout hvězdu a vrátit se na ranč. Půda na San Francisco Creeku byla jeho. I když neměl žádné závratné bohatství, pořád to bylo dost peněz na to, aby postavil nový dům a koupil malé stádo. To by byl začátek jeho nového života.

Každý začátek je těžký, pomyslel si, když se díval na Gail Warnerovou, která se náhle narovnala v sedle a zahleděla se dopředu. „Co je?“ zvolal.

Otočila se. „Nic. Jenom musíme kousek jít pěšky, Burte!“

Myšlenkami byl opět u ní. Gail byla žena, jakou si vždycky přál. Jednou musím skončit ten divoký, nepokojný život, pomyslel si, a pak si vezmu Gail, pokud bude ochotná jít za mnou.

Gail na tom byla podobně. Již první den, co ho znala, si musela připustit, že se jí líbí. Ze všech mužů, které zatím poznala, se jí Burt zamlouval vůbec nejvíc.

Přitahoval ji. Občas, když na něj hleděla, se jí zmocňovala zvláštní slabost a rozbušilo se jí srdce. Zatím si ale nebyla jistá, jestli je to opravdová láska.

Předtím, když odpočívali, bojovala s nutkáním vrhnout se do jeho náruče, pocítit jeho mužnou sílu, položit mu hlavu na prsa a poslouchat bušení jeho srdce. A musela soustředit všechny své síly na to, aby to nutkání neprozradila.

Oba - Burt i ona - cítili, že se něco v jejich životě změnilo. V den, kdy se potkali.

Byla tak zahloubána do svých myšlenek, že se jí přihodilo to, co se jí jinak nestávalo. Byla nepozorná. Zato Burt nyní bedlivě pozoroval okolí, když předtím zuby nehty zaplašil myšlenky na Gail.

„Gail!“ náhle vykřikl. „Pozor -seskoč z koně! Přitiskni se ke skále!“

Dívka se vyděsila, uslyšela rachot a hřmot nad sebou, hbitě seskočila ze sedla a postavila se zády ke skalní stěně. Její kůň vyrazil vpřed a instinktivně udělal to nejlepší, co mohl. Odběhl z oné nebezpečné římsy.

Nad Gail rachotilo kamení a úlomky skály - velké i malé. Kamenná lavina se řítila do strže jako vodopád. Dívku zahalil oblak prachu. Rozkašlala se, ale nepohnula se a čekala, dokud nebylo po všem.

Z prachu se náhle vynořil Burt Shafter. Seskočil ze sedla a vedl nyní svého koně za uzdu. „Všechno v pořádku?“ otázal se, zastavil se před Gail a přitáhl ji k sobě. „Viděl jsem, jak se nahoře uvolňuje velký kámen, Právě včas.“

Gail se chvěla a byla bledá jak stěna. Na čele měla studený pot.

„Och Burte…!“ zašeptala. „Kdybys na mě nezavolal - tak bych teď byla dole!“ Nato ukázala na okraj římsy.

Pohladil ji po vlasech. „Co se to s tebou děje, děvče?“

„Ach, zamyslela jsem se. Právě na tom místě, kde se utrhla lavina. Ty jsi můj anděl strážný, Burte!“

Burt mlčel. Nevěděl, co říct.

Tak tam chvíli mlčky stáli a objímali se. Gail chvíli myslela na to, že její přání se přece jen splnilo. Opírala se mu o hruď a slyšela tlukot jeho srdce.

„Myslím, že bychom měli jet dál!“ řekla posléze a odstoupila od něho.

Shafter přikývl. „All right! Tvému koni se nic nestalo.“ Oba si uvědomovali, že si tykají, ale přesto to ani slovem nezmínili.

Před nimi nyní ležel nesjízdný úsek cesty, na němž zvířata i lidé museli šplhat jak kamzíci.

K jejich cíli to nebylo daleko, možná už jen půl hodiny, když se to stalo.

Burt Shafter, který šel za koněm Gail, uviděl, že dívka stojí a mává na něj. „Pozor!“ zvolala Gail. „Je tu průrva. Ne moc široká, ale musíš skočit. Koně to zvládnou. A ty také! Ale dávej pozor…“

Gail se odrazila a v pořádku doskočila na druhou stranu. Totéž se povedlo i jejímu koni. A potom i Arrowovi. Shafter si pohledem změřil vzdálenost. Když to hravě zvládla Gail, proč bych to neměl dokázat já, pomyslel se. Neváhal a skočil.

Podařilo by se mu to, kdyby kůň Gail neuvolnil kopytem kus zvětralého kamení. Shafter to přehlédl a doskočil na to místo levou nohou. Kamení se však drolilo a tak se Shafter svezl po skále na okraj průrvy, odkud se potom zřítil dolů.

Gail vykřikla, přiskočila k okraji a pohlédla dolů.

Marshal měl neuvěřitelné štěstí. Padal šikmo a na jednom výčnělku se zapřel nohama. Zády narazil na opačné stěně průrvy do skály a tak zůstal viset - zapřen chodidly a zády. Nahoru to bylo nějakých deset stop, dolů minimálně sto.

„Počkej, Burte - můžeš takto zůstat?“ zvolala na něj Gail.

„Ano, ale ne dlouho,“ hlesl. Neodvážil se pohlédnout nahoru, protože se zároveň zapíral i hlavou. „Hoď mi laso! Omotám si ho kolem zápěstí. Pak mě Arrow bude moct vytáhnout.“

Gail neváhala, hned věděla, co má dělat. O pár vteřin později tam byla s lasem. Hodila mu ho, počkala, až si jej omotá kolem levého zápěstí, a pak jeho druhý konec přivázala k hrušce sedla. „Jdeme na to, Burte! Připraven?“

„All right!“ zaznělo z průrvy.

Vypadalo to, že Arrow snad ví, o co jde. Díval se na Gail svýma chytrýma očima, jakoby se jí tázal, jakoby čekal na její pokyn. Kývla na něj a Arrow začal pomalu tahat. Laso se napnulo a o chvíli později se objevila Shafterova hlava.

„Dál!“ zvolal marshal. „Ještě kousek!“

Když se ocitl nahoře, byl celý mokrý od potu. Kupodivu ho jeho zraněná ruka nebolela, ačkoli ji zatěžoval stejně jako tu zdravou.

„Sakra chlape!“ řekla Gail. „Smůla se nám lepí na paty.“ Ve tváři ještě měla děs z toho pádu. „Půjde to, Burte?“ Klekla si k němu, pomohla mu uvolnit laso a promnula mu zápěstí, do kterého se laso hluboce zarylo.

Shafter se křečovitě usmál. „To je jenom důkaz o tom, jak jsem přibral!“

Zavrtěla hlavou. „Nesmysl, jsi takový, jaký by měl chlap být!“ Vzala mu hlavu do dlaní a tiše dodala: „Byla bych moc smutná, kdybys…“ Při tom pomyšlení jí selhal hlas.

„Vždyť se nic nestalo, Gail,“ poznamenal. Měl stáhnuté hrdlo, takže jeho hlas zněl přiškrceně. „Pojď - musíme dál!“

PřikýVla. „Máš pravdu, Burte!“ Pomohla mu na nohy, což s díky akceptoval.

O deset minut později již byli znovu na cestě. Opět před nimi ležel obtížný úsek. Tentokrát však byli oba ostražití. Obě nehody jim ukázaly, jak zrádné mohou být hory. A nejenom hory.

Když se ocitli před skalní branou - dostali se k ní z opačné straně, než Woods a jeho banda, a měli tak odtud lepší přehled - zjistili, že tam už nikdo není.

Burt Shafter, který prozkoumal tunel i plošinu, několikrát zavrtěl hlavou.

„Podle stop se vrátili zpátky, Gail,“ řekl. „A je jich víc. Muselo sem přijet několik dalších jezdců. Čtyři nebo pět. Tam jsou stopy krve!“ Při tom ukázal na ohbí serpentiny. Pak se otočil a kývl k východu z tunelu ústícímu k plošině. „Tam narazila do skály kulka. Vypadá to, že tu bojovali.“

„Zpátky se určitě nevrátili,“ podotkla Gail. „Z nějakého důvodu změnili plán. Možná je něco varovalo před Pipecreekem?“

„Možná,“ přisvědčil Shafter. „Ale co? A proč po sobě stříleli?“

Gail se zamyšleně zahleděla před sebe. „Řekls,“ poznamenala po chvíli, „že Woodse posílilo dalších čtyři nebo pět mužů. A ti podle stop přijeli z Pipecreeku. Jestli tedy Woods odjel s nimi, tak se ve městě něco muselo stát. Ale to by nás teď nemělo zajímat. Kdyby odjeli stejnou cestou, jakou přijeli, tak bychom je viděli.“

Shafter zavrtěl hlavou. „Proč, Gail? My přece jedeme z úplně jiného směru.“

„Dobrá. Ale museli bychom je vidět. Tam odtud!“ Ukázala za sebe a řekla: „Ne, odjeli jinam. A to teď zjistíme, Burte! Vlastně je jenom jedna možnost: sever!“

Na to marshal nemohl nic namítat. „Tak dobrá, prozkoumejme stopy, dokud je vidět.“

Gail se zasmála. „Zapomněls na to, že jsme tu chtěli odpočívat, Burte? Nebo ještě pořád nemáš hlad?“

„Ale ano.“ Nyní se rozesmál i on. „Ale budeme se muset obejít bez ohně. Kolem dokola není nic, z čeho bychom ho mohli rozdělat.“

„Tomu vážně věříš?“ zeptala se a ukázala na ohniště, na němž John O’Casey vařil kávu. „Někde tu musí být dřevo.“

Marshal si povzdechl. „All right, už jdu!“

+ + + + +

Woods a jeho průvodce už ujeli celý lán cesty. Směrem na sever to nebylo tak obtížné, jako po cestě, po které přijeli ke skalní bráně.

Po šesti hodinách dorazili do jednoho údolí, které v té pustině v žádném případě nečekali. Rostla tam šťavnatá tráva a zelené stromy a zurčil zde potok tekoucí z hor, který na konci údolí mizel mezi skalami.

„Tady si odpočineme. Možná bychom tu měli i přenocovat. Řekl bych, že koně potřebují klid. A potom si rozdělíme ty peníze, které nám přivezli naši přátelé z Pipecreeku. Hej, Tomkinsi, dohodli jsme se přece - ne?“

Tázaný přikývl, ale zatvářil se tak kysele, že Mark Woods se musel zazubit a říct: „Nic si z toho nedělejte, chlapci. Myslete na Pine Springs. Nebo jste si to snad rozmysleli? To by od vás nebylo moc moudré!“

Mezitím Ir a Hank Sullivan sesedli z koní a přivázali je k jednomu stromu. Tu a tam pohlédli na Tomkinse a jeho přátele.

Nyní seskočil ze sedla i Mark Woods. „Co je? Nechcete?“

Tomkins poslal pohled svým kumpánům, načež pokrčil rameny a sesedl. Vypadalo to, že se už smířil s tím, že se bude muset o Taylorovy peníze s Woodsem rozdělit.

Jeden z jeho přátel to však nestrávil. Nemínil dát Woodsovi ani jediný dolar. Zatím ještě mlčel, ale čekal na vhodnou příležitost. Kdyby bylo po jeho, tak by teď nebyli tady, ale na cestě na západ.

Woodsovi bandité se mu nelíbili. A Woods samotný už vůbec ne.

Mlčel však, protože ostatní na Woodsův návrh přistoupili, což ovšem v žádném případě neznamenalo, že se s tím smířil. Krom toho ten zrzavý Irčan zastřelil jeho přítele. A na to se nezapomíná.

Utábořili se na východním okraji údolí, na místě krytém před nechtěnými zraky několika stromy a keři. O’Casey se postaral o oheň, rozbalil trojnožku i domlácený kotlík a přinesl vodu z potoka.

Když pověsil kotlík nad oheň, otočil se Woods na Tomkinse a řekl:

„Tak a teď sem s těmi penězi! Ale se všemi! Osm tisíc babek! Každý dostane svůj díl, takže - počkat - je nás sedm - takže tisíc sto čtyřicet dolarů. Těch pár drobných, co zbude, si můžete nechat.“ Počítat Woods opravdu uměl. Hlavně když šlo o cizí nebo snadno vydělané peníze.

V tom okamžiku ze svého místa vyskočil Rusty Fordson.

Woods užasle hleděl na kolt v jeho pravačce. „Co to má být?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Čeho ses napil, příteli?“

„Ničeho. Nejsem blázen, abych si nechal ukrást prachy, kvůli kterým jsme riskovali krky. Za koho nás máš?“

Rusty stál tak, že viděl na všechny, i na Johna O’Caseyho, který ještě stále seděl u ohně.

Tomkins se držel stranou, bylo na něm vidět, že s tím nechce mít nic společného. Ani nenaznačil, že by sáhl po koltu a pomohl Rustymu. Ten očividně počítal s jinou reakcí a udělal malou, ale fatální chybu. Otočil se totiž na Tomkinse. Jen na zlomek okamžiku. Ale i to stačilo.

„No?“ prohodil. A to bylo to poslední, co v životě řekl.

John O’Casey sice nějakou dobu vypadal jako živá socha, ale pak náhle explodoval. Využil Rustyho ohlédnutí na Tomkinse, tasil a vypálil, dřív než na něj mohl Růsty namířit. Ten si Irova bleskového pohybu všiml, ale už bylo pozdě. Jeho kulka se jen neškodně zavrtala do ohniště, odkud vytryskl gejzír jisker.

Mark Woods se nahlas rozesmál. „Jak jenom někdo může být tak hloupý? Teď nemá nic a my se můžeme rozdělit na šest dílů! Máte snad i vy takové choutky, přátelé?“ Při tom tázavě pohlédl na Tomkinse a jeho kumpány. „Rychle tasit uměl, to ano, ale střílel příliš pomalu! Tak co?“

Vyskočil a postavil se před Tomkinse.

„Poslouchej. Potřebuju vás. Jestli budete rozumní, tak se vám nepovede zle. Hej, mám pravdu, zrzku? Je to tak, Hanku? Podívej, Tomkinsi, přikyvují! Už se mnou jezdí dlouho. Nesnáším jenom jednu věc: Když někdo za každou cenu rebeluje! Ten, kdo jezdí se mnou, se i dělí se mnou a s ostatními. Co teď ten hlupák má ze svého hrdinství, he? Nic! Zapamatujte si jedno: Kdo půjde proti mně, koupí kulku! Je to prosté! Tak a teď ho odvlečte pryč! Nechutná mi, když se musím dívat na mrtvolu.“

Když se zešeřilo, byl již Rusty Fordson pod zemí, jeho věci si rozdělili ostatní a stejně tak dopadlo i oněch osm tisíc dolarů.

Tomkins a jeho druhové dospěli k přesvědčení, že nemá smysl něco proti Woodsovi, Sullivanovi a O’Caseymu podnikat. Museli být rádi za to, že jim nechali zbraně. Woods se zlomyslně usmíval. „Nemyslete si,“ řekl, „že v noci to zase jeden z vás bude moct zkusit! Máme mimořádně lehký spánek. Hlavně ten zrzek. Dlouhé roky žil mezi Čejeny a naučil se slyšet trávu růst - i ve spánku! A má proklatě rychlou ruku.“

Později, když seděli u ohně, už po napětí mezi nimi nebylo ani památky. Ale i když se Tomkins a ostatní tvářili, jakoby se nic nestalo, vřelo to v nich. Však přijde čas, pomyslel si Tomkins. Jednou, až bude vhodná příležitost, vám to spočítáme.

+ + + + +

Burt Black Shafter a Gail Warnerová jeli dál, jak jen to za šera a na obtížné cestě šlo.

Byl to marshal, kdo jako první narazil na stopy těch sedmi banditů. Přesto předpokládal, že jich bylo osm. Kdyby se podíval do strže, spatřil by mrtvého desperáta.

Burt hledal celou hodinu, než našel cestu, kterou se bandité vydali.

Škrábance podkov na skále vedly až do bezprostřední blízkosti Puma Falls. Zde stopy náhle končily. A jelikož se bandité nemohli jenom tak vypařit, zbývala pouze jediná možnost: že projeli pod vodopády, které se tu v kaskádách řítily ze skály.

Gail Warnerová zastavila. Tuto část Sierra Diablo neznala. Nevěděla ani o vodopádech a byla velmi překvapená, když stopa mizela pod nimi.

Burt se zasmál a řekl: „Tak, děvče, teď už si nepřipadám tak bezmocný a nepotřebuju, abys mě vedla. Jak vidím, tak se ti to vůbec nelíbí.“

Vykouzlila sarkastickou grimasu a odpověděla: „Ty jsi ale sprostý, Burte!“

„Tak jsem to nemyslel, Gail,“ odtušil. „Musíme tudy,“ řekl a ukázal na vodopády. „Budeme sice mokří, ale to nic.“

Děvče přikývlo a připravilo se. Pro jistotu zabalili pušky a revolvery do naolejovaného papíru, který Shafter vezl.

Bylo to jednodušší a bezpečnější, než si Gail myslela. Byli sice mokří až na kost, ale vodou vyhlazená římsa byla dostatečně široká. Burt šel jako první. Arrowa táhl za uzdu. Pak kráčela Gail se svým koněm.

Shafter okamžitě spatřil ústí chodby, když se dostal k druhému vodopádu. Nejprve si myslel, že to je jeskyně, ale pak v temnotě uviděl matné světlo. A když pohlédl před sebe, uviděl, že římsa o deset yardů dál končí ve slepé chodbě, na půlkruhovitém prostranství, uzavřeném skalní stěnou.

„Co je?“ zeptala se Gail, když se zastavil.

„Musíme tudy, Gail!“ vykřikl, aby přehlušil hučení vodopádu.

Pak šel dál. O čtvrt hodiny později měli chodbu za sebou a ocitli se v úzkém kaňonu, jehož strmé stěny byly tak vysoké, že dovnitř pronikalo světlo jen tehdy, když slunce stálo přímo nad kaňonem.

Přesto zde Shafter opět objevil stopy, které tak náhle končily před vodopády.

„Jsme na správné cestě, Gail,“ prohodil. „Bandité tu byli.“

„Dokážeš vydedukovat, kam mají namířeno, Burte?“ Gail rovněž sesedla a posadila se na jeden balvan.

Byla sice tma, ale Burt přesto viděl, jak se jí vzpínají ňadra pod mokrou, přiléhající blůzou. Shafter měl zvláštní pocit, když to viděl. Gail jeho pohled nezachytila, nebo aspoň předstírala, že neví o tom, jak se mu v té mokré blůze odhaluje.

A skutečně. Ignorovala jeho pohled záměrně. Věděla, co dělá, a schválně se na ten balvan posadila a vzadu se opřela rukama tak, aby jí vynikla prsa.

Gail Warnerová tajně očekávala, že Burt teď něco podnikne, že se jí zmocní a přitlačí své rty na její, a přesto byla svým způsobem ráda, že to neudělal. Odhadla ho správně. Dala by mu pocítit své city, o tom nepochybovala - ale zároveň věděla, že by ji přesto všechno zklamal.

Náhle se narovnala a trhla blůzou, až se jí mokrá látka odlepila z kůže. „Burte…,“ řekla tichým hlasem. „Burte, já jsem se tě na něco ptala.“

„Hm, ano - vím,“ zamumlal a probral se ze svých myšlenek. „Právě jsem přemýšlel, co má asi Woods za lubem. Jejich stopy vedou na sever. A tam je jenom jedno město: Pine Springs. Možná chtějí do Nového Mexika. Z Pine Springs je to tam co by kamenem dohodil. Hm, možná mají zálusk na tamní banku. Ano, tak to bude! Ti chlápci, kteří se s nimi spojili, určitě měli namířeno právě tam. Ano, tak to bude! Dali se dohromady, aby v Pine Springs mohli udělat velký lup. Sakra, ty už nedoženeme, Gail!“

„Možná ano - když zkrátíme zastávky, Burte.“

„Hm, počkej…“ Zamyslel se a chvíli se kousal do spodního rtu. „Přijde na to, jakou cestu si zvolí. Jestli Woods pojede po rovině, tak můžeme jeho náskok zkrátit, když to vezmeme přes hory.“

Gail to elektrizovalo. „Jedeme, Burte - vpřed!“

+ + + + +

Dostali se do údolí, ve kterém Woods a jeho banda strávili noc a kde Irčan zastřelil Rustyho Fordsona. Burt nalezl ohniště i hrob nešťastného bandity.

„Vjeli si tu do vlasů,“ poznamenal. „Jeden z nich to odnesl. To udělali chybu, že se spojili s Woodsem. Takový společník může člověka přivést leda tak do pekla.“ Po těchto slovech kývl na hrob.

Gail přihlížela, jak zkoumá stopy, které za sebou zanechali bandité, když opouštěli údolí. „Je jich šest. A vedou s sebou dva volné koně. Pravděpodobně koně mužů, které zabili. Jednoho vyřídili na plošině, druhého tady. Pojedeme dál, Gail, až ke konci údolí. Tam si odpočineme, protože pak už budeme vědět, kam jeli.“

Po dvou hodinách se ocitli před ústím údolí. Na západě se k nebi tyčily vrcholky Sierra Prieta, na severu se rozléhala Salt Lakes a nedaleko odtud se modraly Guadelupe Mountains - tak jako Salt Lakes rozdělené hranicí oblastí Hudspeth a Culberson.

„To jsem si myslel,“ řekl marshal. „Dali přednost rovině před horami. Vidíš tam vzadu to sedlo?“ Ukázal na Guadelupe Mountains a dodal: „Mezi výběžky hor - skoro není vidět, Gail. Tam začíná jedna silnice. Vine se horami, pomalu stoupá do kopců, vede mezi dvěma nejvyššími horami pohoří a končí na prérii u Delaware River. Odtud už to do Pine Springs není daleko.“

Gail ještě stále seděla v sedle. Pak slezla a přišla k marshalovi. „Jak dlouho to bude trvat nám - a jak dlouho Woodsovi?“

„Stáhneme celý jeden den, Gail. Bandité budou dva dny jízdy před námi.“

„Pak navrhuji, abychom zůstali tady. Zvířata potřebují i klid. I tvůj Arrow.“

„Já vím, ale kousek bychom ještě jet mohli - možná dvě míle.“

„Proč?“ Gail zavrtěla hlavou.

„Je tam pramen a jezírko.“ Shafter ukázal před sebe. „Vidíš - tam, jak je ta vyšší tráva. Jeď tam, Gail, já se tu podívám po dřevu.“

Děvče přikývlo a znovu se vyšvihlo do sedla. „Myslíš, že tam je dost vody, Burte?“

„Nevím. Proč?“

„Ach, ráda bych se okoupala,“ rozpačitě odvětila a Burt si všiml, že se červená.

+ + + + +

Ani Mark Woods ani Burt Shafter si nevšimli, že jsou pronásledováni. Byl to jeden míšenec. Joe Massai. Taylor si ho vydržoval a to se mu teď vyplatilo. Mohl totiž Massaie poslat za Tomkinsem a jeho čtyřmi kumpány. Pán Pipecreeku zuřil jako zvíře, když ho osvobodili. Nejenom kvůli penězům - ztrátu osmi tisíc babek mohl snadno překousnout -ale kvůli tomu, co s ním udělali. Takové pokoření nemohl jenom tak přejít, pokud nechtěl ztratit moc.

Míšenec Joe Massai tedy pronásledoval Tomkinse a ostatní a držel

se v přiměřeném odstupu. Viděl, jak Irčan zastřelil jednoho z nich a jak se ostatní spojili s Woodsem.

K jeho úžasu banda nezamířila na západ, ale na sever a ještě k tomu dělala velkou zajížďku. Massai viděl, jak John O’Casey chladnokrevně zastřelil Rustyho Fordsona. Potom se odvážil tak blízko, že mohl naslouchat jejich hovoru. Při tom se dozvěděl, co mají v plánu. Povedlo se mu zase zmizet. V bezpečné vzdálenosti pak přemýšlel o tom, co udělá.

On byl sám a jich bylo šest. Za nejnebezpečnější z nich považoval Woodse a Irčana. Co mohl podniknout proti šesti? Jednoho nebo dva by snad dokázal zabít, ale pak by to koupil. Takže se rozhodl vrátit se do Pipecreeku. Koneckonců, Taylor mu dal úkol zjistit, kam mají Tomkins a jeho kumpáni namířeno. A ten splnil.

Jeho zpáteční cesta byla jiná, než jízda tam. Joeovi Massaiovi kolovala v žilách indiánská krev. Měl mnohem citlivější instinkt než běloši. Nebezpečí větřil už na mnoho mil. Vyznal se v tom kraji a v horách, vždyť tam vyrůstal a teprve ve dvaceti přesídlil z divočiny do měst, kde se mu líbilo víc. Nic však nezapomněl.

Tak nalezl cesty a chodníčky, o kterých nevěděl žádný běloch a na kterých byl rychlejší než na známých stezkách.

Přesto ho málem spatřil Shafter. Zachránil ho, jak jinak, jeho instinkt. Bez zjevného důvodu náhle seskočil z koně, odvlekl ho pryč a zmizel v jedné skalní puklině.

Pod ním, jen nějakých dvě sta stop daleko, se objevili dva jezdci. Muž a děvče. Joe Massai přivřel oči, lehl si na břicho a připlazil se blíž, aby na ně viděl. A pak toho muže poznal. Třikrát v životě byl v Tombstone a dvakrát při tom viděl tehdejšího zástupce šerifa Shaftera v akci.

Nyní přemýšlel, co ten chlápek dělá v Texasu. Musel to bezpodmínečně zjistit. Lance Taylora to určitě bude zajímat.

Takže se v náležitém odstupu vydal za nimi. O pár hodin později už věděl, že bývalý zástupce šerifa je nyní federálním marshalem. Shafter si jednou rozepnul kapsu košile a cosi z ní vytáhl. Míšencovy oči byly dost dobré na to, aby poznal, že to je hvězda.

Ho, pomyslel si Joe Massai, jestli je ten chlapík federální marshal, tak určitě pronásleduje Tomkinse a ostatní! To musí Lance vědět - a co nejdřív!

Obrátil se a vydal se do Pipecreeku, kde se Taylor mstil za své pokoření. V saloonu zastřelil dva své osobní strážce. Bez oka mrknutí. Teď oba leželi na hřbitově a už si nemuseli dělat starosti o Taylorovy peníze nebo bezpečnost.

Joe Massai byl na konci svých sil, když se přiřítil do kanceláře Lance Taylora, který právě hrál se dvěma svými strážci poker.

„Co to do tebe vjelo, Massai?“ zeptal se Taylor. „Potkals satana, nebo co?“ Lance Taylor znal kondici Joea Massaie. Pokud byl míšenec takto vyčerpaný, tak se něco muselo stát. Nebo měl za sebou ostrou jízdu. A tak to také bylo.

„Toho jsem nepotkal, ale někoho skoro ještě horšího,“ vyhrkl ze sebe míšenec. Potom stručně řekl, co zjistil, a skončil slovy: „Ti psi mají v patách dva pronásledovatele, bossi! Jednu holku, která je mi nějak povědomá, a jednoho federálního marshala. Toho marshala znám. Je to Burt Shafter. Dřív byl…“

„To je v pořádku,“ mávl Taylor rukou. Náhle mu zbělela špička nosu. „Znám ho. Byl to Slaughterův zástupce v Tombstone. Jak se dostal k Tomkinsovi? A jak to, že je federálním marshalem?“

Joe Massai se mezitím posilnil trojitou whisky. „Nemyslím, že jde po Tomkinsovi a ostatních!“

Lance Taylorovi to došlo. „Ach, tak ty myslíš na ty, ke kterým se Tomkins a ostatní přidali? To bude ono! Ale, sakra, ti holomci určitě chtějí do Pine Springs!“

Míšenec se usmál. „Proč by nám mělo vadit, když vyloupí banku, šéfe?“

Taylor se zakabonil. „Zbláznil ses, rudochu?“ Toto oslovení používal jenom tehdy, když zuřil. Každý v Pipecreeku věděl, že Joea Massaie to slovo rozběsní na nejvyšší možnou míru. I nyní se mu výhružně zablesklo v očích, ale překousl to. „Mám ty lumpy nechat zmizet s mými osmi tisíci a ještě k tomu přihlížet, jak vyloupí mé peníze z banky?“

„Nedořekl jsem to, šéfe. Banka přece bude muset nahradit škody. A my můžeme zabít dvě mouchy jednou ranou. Ovšem musel bys do toho trochu investovat.“

„Nemluv v hádankách,“ zavrčel Lance Taylor.

„To je přece jednoduché, šéfe! Vezmu si houf chlapců a pojedu do Pine Springs. Samozřejmě že to už nestihneme. Ale budeme těm lotrům na stopě. Budeme je pronásledovat, doženeme je a pošleme je ke všem čertům. A ty peníze budou naše. A ty budeš mít mnohem víc než předtím - jednak svoje peníze a jednak prachy z banky.“

„Chlape!“ vykřikl Taylor, vyskočil ze židle a nadšeně míšence poplácal po ramenou. „To je nápad, Joe! No jasně, půjdeme do toho! Kolik mužů potřebuješ?“

„Tři, víc ne.“

„Hm, no, ty to musíš vědět. All right, každý dostanete tisíc dolarů! A co chceš dělat s Shafterem? A s tou holkou?“

Míšenec se licoměrně usmál. „Marshala pošlu do pekel. A to děvče přivedu sem. Nejdřív se s ní trochu pobavím, pak bude tvoje.“

S tím Taylor nesouhlasil. „Jen pomalu, Joe! Snad mi nechceš odepřít přednostní právo na to mladé, hezké děvče? Přiveď ji sem, ale ani se jí nedotkni! Nejdřív ji chci vidět.“

„Jak myslíš,“ lhostejně odtušil Joe Massai. „Mně je jedno, jestli ji budu mít hned nebo později.“

„No jasně, tak jsem to myslel.“ Taylor kývl na míšence a dodal: „Můžeš vyjet hned?“

„Hned, šéfe,“ odvětil Massai. „Jenom potřebuju čerstvého koně. Ty najdi ty tři muže.“

„To udělej sám, Joe. Nebo ne, počkej - dva stačí. Ten třetí budu já sám.“

Joe Massai zkameněl. „Ty…?“ užasle vyhrkl.

„Ano - já! Co je na tom tak komického, he? Chci být při tom, až Tomkins a ostatní zrádci budou pykat za svou drzost. A pak chci vědět, ke komu se to přidali.“

„No dobrá, to je jenom dobře, šéfe! Za půl hodiny jsem připraven!“

Vyšel ven a Taylor se obrátil na své dva strážce. „Slyšeli jste, přátelé - víte, co máte dělat! Jenom ať vás nenapadne, že byste se ode mě mohli trhnout. To by mohla být vaše poslední chyba. Rozumíte?“

Oba přikývli. „Na nás se můžeš spolehnout, šéfe!“

„To doufám! Jestli mi nebudete věrní, tak za vámi pošlu toho míšence!“

Potom Taylor s výmluvným šklebem odešel pryč…

+ + + + +

Jezírko mělo dobře dvacet yardů průměru. Shafter se domníval, že je zásobováno podzemní vodou a že má odtok někde pod zemí.

Voda byla překvapivě chladná - což potvrzovalo Shafterův odhad.

Po jídle seděli a bavili se o banditech. Pak se náhle setmělo a začali je mučit komáři.

„Ty vůbec nekouříš, Burte?“ náhle se zeptala Gail. Zatím ji to nenapadlo, uvědomila si to až díky komárům. Její strýc vždycky sedával před domem a odháněl komáry kouřem z kukuřičné dýmky.

„Zřídkakdy. Jen tu a tam na to mám chuť. Proč? Měl bych - kvůli komárům?“

„Možná,“ odtušila. „Jdu se okoupat, Burte!“ Náhle se zasmála a řekla: „Brzy bude taková tma, že i ty budeš moct vlézt do vody. Já bych neměla nic proti!“

„Hm…,“ zabručel a zrudl, ale to Gail v tom šeru nemohla vidět. „Jen běž. Možná si to ještě rozmyslím.“

„Ty zbabělče!“ provokovala ho. Při tom sama nevěděla, jestli to chce nebo ne. Jako už předtím. Zdálo se, že si ráda hraje s ohněm a neví, jestli má riskovat, že si může popálit prsty.

Nyní vstala a vzdálila se. Burt hleděl za ní a pozoroval, jak kráčí k jezírku. Měla velmi dlouhé nohy. Jako laň, pomyslel si.

Beze studu se začala svlékat. Moc toho nebylo vidět, jen její silueta, ale i ta stála za to, jak Burt zjistil. Měla úzký pás, širokou pánev, ale jemná stehna. A korunou všeho byla její ňadra, která mu ukázala z boku.

Náhle tiše vykřikla a skočila do vody, která vysoko vystříkla. „Je to skvělé, Burte!“ zvolala. „Pojď sem! Nebo má snad marshal strach z malých děvčátek?“

„Dobrá, už jdu!“ odpověděl jí, svlékl se a šel k jezírku.

Gail divoce mávala rukama kolem sebe a cákala na něj vodu. Otřásl se zimou. Voda byla neskutečně studená. Narozdíl od Gail do ní Shafter vlezl pomalu a zjistil, že má pevné dno pod nohama. Několikrát se potopil, přičemž se jednou dotkl jejích nohou.

Když se pak vynořil, odplaval od ní. Nechtěl žádné důvěrnosti. Uprostřed bylo jezírko hluboké. Burt se pokusil ponořit až na dno. Povedlo se mu to a soudil, že hloubka zde činí nějakých pět, šest yardů.

Gail připlavala k němu, když se znovu vynořil, zasmála se a cákla mu vodu do tváře tak, že dlaní narazila do hladiny.

„To je přece skvělé, Burte - ne? Na to, že budeme mít takovou příležitost, jsem nepomyslela!“ Náhle se zvedla a on tak mohl i v té tmě vidět její ňadra. Ale pak se zase potopila a pod vodou odplavala ke břehu. Vylezla z vody, vzala si své věci a zavolala na Shaftera: „Počkej, až se obleču!“

Pak odešla k ohni, který ještě doutnal. Burt uviděl její tělo zezadu, načež se několikrát proplaval, až na něho konečně zavolala, že je oblečená.

„Přinesu ti tvé věci,“ dodala, když uviděla, že si je nechal u ohně.

Krátce nato mu je přinesla, položila je na břeh a zase zmizela. Burt Shafter vylezl z vody, utřel se do košile a oblékl se.

Když se vracel k ohni, třásl se chladem. Po studené koupeli cítil silněji než předtím lehký vítr vanoucí z hor. Gail přiložila na oheň.

Ležela na zádech, hlavu měla opřenou o sedlo a dívala se na noční oblohu posetou hvězdami. Nad horami stoupal měsíc, rudě ozářený zapadajícím sluncem.

„Když si tu tak ležím a dívám se na nebe, Burte, připadá mi, že na světě snad ani není žádné zlo,“ odvětila.

„Bohužel to je omyl, Gail,“ opáčil.

Mlčela a dál se zabývala svými myšlenkami. Jak komické, pomyslela si. Dělá, jako bych tu ani nebyla! To jiný - och Bože, každý jiný, by využil situace! A on to neudělá. Má mě vůbec rád?

Burtovy myšlenky byly soustředěny na něco jiného. Přemýšlel, proč ho tak provokovala. Už podruhé. Že by mě chtěla vystavit nějaké zvláštní zkoušce? Nebo proč mi jinak ukazuje své vnady?

Oba na své otázky nenalezli odpovědi, nebo aspoň ne uspokojující odpovědi…

+ + + + +

V Pine Springs nikdo netušil, co se blíží. Ten den byl jako každý jiný. I v bance, kterou vedl pan Jonathan Cuttle, bankéř z Východu. Před dvěma lety se u Texas National Company ucházel o toto místo a dostal jej. Toho, že odešel do této zapadlé provinční díry, od té doby tisíckrát litoval.

Krom saloonu město nenabízelo vůbec nic. A jeho žena mu pokaždé udělala scénu, když se odtud vrátil domů opilý.

Pan Jonathan Cuttle přirozeně věděl, kdo je jeho nejlepší klient. Řekl mu to šerif. Ale v tomto ohledu neměl Jonathan Cuttle žádné zábrany. Když šlo o peníze, znal jenom zákazníky. Koneckonců mu za dobré výsledky Texas National Company platila vysoké prémie. Především kvůli penězům, které byly v bance uloženy. A vůbec nejvíc jich ve filiálce v Pine Springs měl Lance Taylor.

Když onoho odpoledne vešel do své kanceláře, aby tam strávil zbytek dne, netušil, že venku se již několik mužů chystá vyloupit banku - a popustit uzdu své brutalitě. A netušil také, že již brzy bude ležet na krchově.

Mark Lefty Woods a jeho kumpáni také ještě nevěděli, co je čeká. Sami si zavinili, že federální marshal Burt Shafter a Gail Warnerová znatelně zkrátili jejich náskok. Bandité udělali ještě jednu delší zastávku před Pine Springs, aby tam nasbírali síly pro přepadení a podebatovali o situaci.

Když konečně vjeli do města, byl Shafter s dívkou už jen čtyři míle za nimi a prakticky už jeli v oblacích prachu, které se vznášely ve vzduchu po desperátech.

Šerif Newman seděl ve své úřadovně a dřímal. Už to nebyl žádný mladík a do šedesátky mu už chyběly jen čtyři roky. Též dost přibral. Audie Larkman, jeho zástupce, měl volno a nacházel se mimo město, na Shubertově ranči. Kulhal na pravou nohu, což byl následek pádu z koně, kterého zajížděl. S Carol, dcerou rančera, jej spojovalo dlouholeté přátelství, a v Pine Springs všichni počítali s tím, že se jednoho dne vezmou.

Když toho dne poprosil o volno, šerif Newman mu ho udělil.

Pine Springs bylo klidné město. Až na obvyklé rvačky, ke kterým docházelo díky přílišnému sebevědomí některých opilých kovbojů, se tam nedělo nic zvláštního. Poslední přestřelka, kterou někdo odnesl životem, tam proběhla téměř před rokem.

Nyní se však blížila další…

Majitel obchodu uviděl bandity jako první. Žil na Západě už dost dlouho na to, aby okamžitě poznal, co jsou zač.

„Nevím, jestli nebudou problémy,“ řekl ke své ženě.

Díval se na těch šest desperátů. Ten, který jel v jejich čele, mu připadal nejnebezpečnější. Z jeho hranatého obličeje vyzařoval děs, jeho oči se ledově leskly. Ten za ním nebyl o moc lepší. Obchodník se v lidech opravdu vyznal, protože prvními dvěma jezdci byli Lefty Woods a Irčan O’Casey.

Bandité kašlali na maskování. Vždyť je hledali všude a na jednom zločinu navíc už nesejde.

Sullivan měl zůstat před bankou u koní, Tomkins měl jistit dveře. Ostatní měli vevnitř provést to grandiózní přepadení. Všechno bylo domluveno do posledního detailu.

Obchodník nespouštěl bandity z očí. Viděl, že zastavili před bankou. Sakra, pomyslel si, oni chtějí vyloupit banku! Ale jak jenom mám dát vědět šerifovi?

To byla otázka. Jeho kancelář byla z obchodníkova pohledu až za bankou. Pokud by tedy chtěl běžet k muži zákona, musel by kolem banditů, kteří tam kontrolovali situaci. A tak odvážný zase nebyl. Krom toho si řekl, spíše aby uklidnil své svědomí, že šerif Newman tak jako tak nemá šanci. Nějakou dobu předtím jeho zástupce projel kolem obchodu a obchodník věděl, kam měl namířeno.

Newman byl tedy sám. A jak obchodník znal obyvatele Pine Springs, nikdo z nich se banditům nepostaví. Od toho tady byl šerif. Město ho platilo za to, aby za něj nasazoval krk. Takže ať se snaží.

Drama začalo.

Hank Sullivan koně nepřivázal, pouze držel jejich uzdy v rukou. Až ostatní vyběhnou z banky, stačí je jen pustit.

Tomkins se postavil ke dveřím, opřel se o zeď a tvářil se jako čekající zákazník. Ostatní vešli do banky. Jen, co vstoupili dovnitř, tasili kolty a namířili je na přítomné: na Jonathana Cuttlea, oba úředníky za přepážkami, starší ženu v zadním rohu, která čmárala nějaká čísla do tlusté účetní knihy, a dva muže, kteří si právě chtěli spočítat peníze. Jeden z nich byl kovboj, druhý recepční z hotelu Pine Springs.

Všichni zprvu vypadali užasle a pak vyděšeně, když spatřili hlavně koltů. Zvedli ruce, ještě než je k tomu Woods vyzval.

„To je dobře, lidi,“ zazubil se boss banditů. „Chceme si jen vyzvednout nějaké peníze! Takže - všechno dejte do sedlových brašen!“ Kývl na O’Caseyho a ostatní bandité se přes výplatní stůl dostali k oběma místům, kde chyběly mříže.

Oba bankovní úředníci hledali pohledem pomoc u Jonathana Cuttlea, který se náhle probral z šoku.

„Co to má být?“ vykřikl. „Nic vám nedáme!“

Woods rozrazil křídlové dveře přepážky a přiskočil k vyděšeně ustupujícímu bankéři. „Drž hubu, tlusťochu! Nebo ti udělám dírku do toho tvého břicha! Dělejte!“

Úředníci už teď nehleděli na svého šéfa, nýbrž prováděli Woodsův příkaz. Hlavně revolverů, které na ně mířily, hovořily jasnou řečí.

„Nechceš otevřít ten trezor, tlusťochu?“ zavrčel Woods na Cuttlea. „Hlavně mě zajímá ta hromada peněz, kterou si u vás uložil Lance Taylor!“

„Tay - Taylor…?“ koktal Jonathan Cuttle. Za nic na světě nechtěl otevřít trezor. Bylo v něm totiž skoro čtyřicet tisíc dolarů v bankovkách. Kdyby mu je nyní tito lupiči vzali, měl by problémy nejen s centrálou v Austinu, ale ještě mnohem větší s vládcem Pipecreeku.

„No, tak bude to?“ procedil Woods mezi zuby. „Otevři!“ Jeden krok odstoupil a namířil revolver Cuttleovi na hruď. „Já si nedělám legraci, sádlo! Počítám do tří! Jestli pak nebudeš mít v ruce klíč, tak to zmáčknu!“

„Máme už nejméně třicet tisíc,“ řekl O’Casey. „To přece stačí, Lefty! Zmizme. Nemám z toho dobrý pocit!“

„Kašlu na tvé pocity, zrzku! Chci všechno, rozumíš, všechno!“

Irčan pokrčil rameny. „Dělej si, co chceš! Ale ať to netrvá dlouho!“

„No…?“ Woods výhružně hleděl na tlustého bankéře.

Pan Jonathan Cuttle překročil svůj stín. Nebyl z těch nejodvážnějších, ale při vší své letargii a strachu přesto cítil jakousi zodpovědnost.

Zavrtěl hlavou.

„Má klíče v kapse?“ zeptal se Woods jednoho z bankovních úředníků, který měl studený pot na čele a chvěl se jak osika. Přikývl a jeho kolega též.

„All right, tlusťochu, chtěls to sám,“ řekl Woods a vystřelil.

Jonathan Cuttle na něho hleděl rozšiřujícíma se očima. Pak sklonil hlavu a spatřil krev, která mu tekla z hrudi. S bublavým zvukem, který se mu dral z hrdla, se zhroutil. Pokusil se ještě chytit stolu, ale už na to neměl sílu. Jenom převrhl jednu židli a pak se skácel na dřevěnou podlahu.

Woods si klekl k němu, sáhl mu do kapsy a našel v ní svazek klíčů. Kasařské umění ovládal. Za dvě minuty byl trezor otevřen.

„Dělejte, dejte sem jeden pytel na peníze!“ vykřikl Woods na oba úředníky. O’Casey však nečekal, až to ti dva vyděšení muži pochopí, a sám mu jeden přinesl. Na jedné stoličce tam ležely čtyři.

„A sakra, to je celé jmění!“ řekl jeden z banditů.

„Tobě také nic neunikne!“ vyštěkl Woods. „Pomoz mu, ale rychle!“

O pár minut později byly i tyto peníze v rukou banditů.

„Jenom neudělejte žádnou hloupost, přátelé,“ varoval přítomné Woods. „Dokud budeme před bankou, nechci slyšet ani hlásku! Jinak sem hodíme pár tyček dynamitu a celé to tu vyletí do vzduchu! I s vámi!“ Rozrazil dveře a vyběhl ven. Ostatní jej následovali. Nejdřív Irčan, potom ostatní. Stačil jim jediný pohled na to, aby zkameněli…

+ + + + +

Burt Shafter a Gail Warnerová nešetřili koně ani sebe, ale tomu nejhoršímu už zabránit nemohli. Gail převázala Burtovi ránu a spokojeně se na něj usmála. „Brzy z toho bude už jenom jizva,“ řekla.

„Budu potřebovat cvičit s koltem,“ odvětil. „Budu potřebovat obě ruce.“ Ukázalo se, že to šlo, ačkoli jeho levá ruka nebyla tak rychlá jako dřív. Jenže to všechno Woods nevěděl. Čekalo ho ďábelské překvapení, protože si myslel, že Shafter je mrtvý. Za to, že ještě žije, vděčil federální marshal svým rychlým reakcím.

Nyní tedy Burt Black Shafter a Gail Warnerová vjeli do Pine Springs. Když byli naproti obchodu, rozdělili se, jak bylo domluveno. Gail se měla s puškou v rukou skrýt do průchodu mezi dvěma domy, marshal jediným pohledem poznal, jaká je situace. Před bankou stálo množství koní. Také postoj muže, který držel uzdy všech koní, byl typický pro přepadení.

Burt Shafter držel v levé ruce kolt, když jel po Main Street. Mířil jím na Sullivana, který byl bledý jak stěna. Poznal jej totiž.

„Ani hnout, příteli!“ řekl marshal tiše, ale dost nahlas na to, aby Sullivan i Tomkins, který mezitím zpozorněl, rozuměli každému slovu. „A to platí i pro tebe!“ Tím myslel Tomkinse. Ten rozuměl. A chtěl žít. „Míří na vás ještě jedna puška! Velice rychle se můžete dostat pod zem! „dodal Shafter. Potom pravou rukou si odhrnul svou černou vestu, odepnul si hvězdu z košile a připnul si ji na vestu. Sullivan zbledl ještě víc, Tomkins ztěžka polkl. Oběma se podlomila kolena.

„Počkáme, až ostatní vyjdou ven,“ řekl marshal.

V tom momentě v bance padl výstřel. Marshal zůstal tam, kde byl: před Sullivanem. Mezitím seskočil ze sedla a postavil se před něj. Levý kolt měl v ruce, pravý ještě v pouzdře. Burt Shafter si byl jist, že ani Tomkins, ani Sullivan nebudou dělat problémy.

Minuty ubíhaly. Pak se rozletěly dveře a z banky se vynořil Lefty Woods. Za ním se objevil John O’Casey. Ostatní zatím nebylo vidět.

„Ahoj, Lefty!“ prohodil Shafter. „Byla to sem pěkně dlouhá cesta! Ta tvá už se skončila. Než tě napadne nějaká hloupost - za mnou stojí jedno děvče s puškou a míří na tebe. A střílet umí! Nenávidí vás, protože jste jí zavraždili příbuzné! Jednoho starého pána a starou paní! Hej, zrzku, nepouštěj ty prachy! Hezky je drž v ruce. Takže, Lefty…“

„Ty pse…,“ zavrčel Woods. Zrudl a přivřel oči. „Tak ty jsi federální marshal. Jeden z nás dvou zemře -a budeš to ty! Nebo mě snad chceš zatknout, pane Plechová hvězdo?“

„Přesně to chci udělat, Lefty! Akorát, že ty mi tu radost neuděláš. Takže zemřeš, jak jsem ti prorokoval!“

„Já vím - já vím - jako krysa!“ smál se Woods. „A ty tomu věříš, co? Nás je šest a ty jsi s tou holkou sám! A místní se do toho plést nebudou!“

„Ani je nepotřebuju, Marku!“ chladně poznamenal Shafter. „Už jsem ti řekl, že tvá cesta je u konce! Slyšel jsem jeden výstřel! Zase jsi někoho zabil?“

„Ano. O jednoho více nebo méně, na tom už nesejde. Další na řadě jsi ty, příteli!“

„To slovo zapomeň. Tvým přítelem už dávno nejsem. A ty víš, proč! Takže, odhoď revolver na ulici a pak…“

Dál se nedostal, protože John O’Casey to nedovolil. Pustil pytel s penězi, který držel v levé ruce, i sedlové brašny, které zase nesl v pravé ruce, sáhl po koltech - a byl mrtvý, ještě než se jich vůbec dotkl. Náraz kulky ho odhodil a tak padl na další dva bandity, kteří marně couvali.

Mark Woods zavrčel. „Sakra, Burte… Hej, Hanku, proč nevystřelils? Jak to, že jsi nás nevaroval? Ty proklatý pse - měl jsem ti vymlátit mozek z hlavy, stejně ho na nic nepotřebuješ!“

To měl být manévr, kterým chtěl odvést pozornost. Zatímco hovořil se Sullivanem, pošilhával na Burta Shaftera, který tam klidně stál s koltem v levé ruce.

Marshal však prohlédl jeho úmysl a vyšel mu vstříc, když se k němu natočil bokem. Takovou šanci ten parchant musí využít, pomyslel si. A měl pravdu. Woods tasil…

Shafter byl rychlejší, mnohem rychlejší. Pravý kolt mu doslova vyletěl z pouzdra a už ho držel v ruce, když Woods svůj teprve zvedal.

Shafter ho zasáhl přímo do prsou. Woods ještě stačil zmáčknout spoušť, ale kulka se jen neškodně

zavrtala do země, odkud se zvedl gejzír písku. Potom se svalil na stromy. Ještě jednou jeho ukazováček zmáčkl spoušť - během pádu. Tou kulkou se však trefil sám, do nohy. Ale to už Mark Lefty Woods necítil. Jeho život lemovaný krvavými stopami skončil.

Během toho souboje Sullivan uvěřil, že má šanci, avšak udělal chybu. Myslel si totiž, že dívka neuvidí jeho ruku, kterou chtěl tasit kolt, protože jej zpola zakrýval Shafter.

Jenže Gail Warnerová na něj dávala dobrý pozor, protože ho považovala za nebezpečnějšího než stále u dveří strnule stojícího Tomkinse či obou banditů, kteří se ještě nacházeli v bance.

Burt Shafter se otočil, když třeskla rána z pušky, a uviděl, jak Sullivan s výkřikem padá k zemi. Kolt mu vypadl z ruky a Shafter jej odkopl.

„Kdyby hloupost bolela, celý den bys křičel!“ řekl a kývl na Gail, která k němu kráčela.

„Je načase, abys zahodil revolver a vytáhl ven ostatní,“ poznamenal k Tomkinsovi, jemuž se chvěla kolena.

Ten už viděl hodně střelců, ale to, co právě předvedl marshal, hraničilo s čarodějnictvím. Tomkins věděl, jak rychlý byl Woods s koltem, a nikdy by nebyl býval pomyslel, že někdo může být ještě rychlejší.

Opatrnými pohyby si odepnul revolverový opasek a nechal ho spadnout na zem. Potom otevřel dveře a zvolal: „Bobe - Jimmy - vyjděte ven, nemáme šanci - ani tu sebemenší! „ Netrvalo to dlouho a vyšli ven. Beze zbraní. Ty prozíravě zanechali v bance.

Měli ruce nad hlavou.

„Co se to tady děje?!“ vykřikl šerif Newman, jehož výstřely probudily z odpoledního spánku.

„Aha - vy jste ale rychlý, šerife!“ s úsměvem prohodil Shafter. „Zatkněte ty tři chlápky! A o tamtoho ať se postará doktor, jestli tu nějaký je. Vše ostatní později.“

Newman několikrát polkl, když uviděl jeho hvězdu, ale přesto se rychle vzpamatoval a ožil. Byl tomu neznámému marshalovi vděčný za to, že za něj udělal drsnou práci a ušetřil ho boje. Stačilo mu podívat se do tváří těch dvou mrtvých darebáků a věděl, že by neměl velkou šanci.

„Díky za pomoc, Gail,“ řekl Shafter. „Ale všiml jsem si toho.“

„To jsem nevěděla, Burte!“ Její hlas byl naráz hlubší. „Prostě jsem o tebe měla strach. Proto jsem střílela.“

Ukázal na oba mrtvé. „To jsou oni, děvče. Ti mají na svědomí tvou tetu a tvého strýce. Ten byl při tom také.“ Tím myslel Sullivana, u něhož klečel lékař, malý, tlustý muž.

„Mám ho dát dohromady, marshale?“ zeptal se doktor a vstal. „Přežije to, ale jenom proto, aby ho potom pověsili. Je to přece tak, ne…?“

„To nevím, doktore. Jsem marshal, ne soudce.“

„Ale zabili bankéře,“ rozčilil se lékař. „No dobrá - ano - kdo ví, co by se ještě semlelo, kdyby vás sem náhoda nepřivedla.“

„Náhoda?“ Shafter zavrtěl hlavou. „Omyl, doktore. Já tu bandu sleduji už týdny.“

Šerif Newman si odkašlal. „Řekněte, marshale, co bude s těmi chlápky? Tady v Pine Springs…“

„Uvědomte o tom oblastního šerifa. Ten vás bude instruovat dál, šerife. Přinuťte je, ať mluví.“

„A ty věci? A věci těch mrtvých? Co s nimi?“

„Člověče, vy teda kladete otázky! Předejte to oblastním úřadům. Tamto je Mark Lefty Woods. Už jste o něm slyšel?“

„Hm - včera jsem dostal jeden zatykač. Ano, jeho zatykač!“

„V pořádku. A teď už mě ušetřte dalších otázek. Moje družka a já bychom se rádi najedli. A pak se okoupali v teplé vodě. Ale ne obráceně, šerife. Nehleďte tak. Prostě a jednoduše náš hlad je větší než přání se umýt. Rozumíte?“

„All right. Běžte naproti do Boardinghouse paní Jonesové. Je to nejlepší kuchařka ve městě. Potom přijdu za vámi. V Pine Springs máte všechno zadarmo.“ Zašklebil se a dodal: „Rozumíte?“

„Pochopili jsme to, šerife. Díky.“

+ + + + +

O čtyři hodiny později byli Gail a Burt najezení a umytí a cítili se tak dobře jako už dlouho ne. Všechny nezbytné formality už byly vyřízeny.

Seděli v saloonu u whisky, když tu se ve městě objevili čtyři jezdci: Lance Taylor, Joe Massai a dva další.

To, že se v Pine Springs něco semlelo, se dozvěděli rychle. Massai se hned rozzuřil, chtěl najít marshala a napumpovat do něj olovo, jak se sám vyjádřil, ale Lance Taylor to považoval za hloupé.

„Zbláznil ses?“ sykl. „Co nejrychleji odtud zmizíme!“

„Co…?“ Míšenec nechápal.

„A těch osm tisíc dolarů? A to děvče?“

„Drž jazyk za zuby, rudochu!“ vyštěkl Taylor. „To máš v hlavě slámu? Vždyť to je federální marshal! Tomkins a ostatní sedí v lochu. O Pipecreeku budou mlčet. Jestli prozradí jen slůvko, tak se to dozvím! A ani když je pak nepověsí, tak si života moc neužijí. A to děvče? Kašli na něj! Takových můžeš mít! Proč bychom si to měli tady, ve městě, rozdávat s federálním marshalem? Jenom bychom si přidělali starosti. Šerif by šel po nás. Dokud jsme v klidu, tak sem můžeme vozit naše peníze. Něco jiného by bylo, kdybychom Woodse, Tomkinse a celou tu bandu i s marshalem a tou holkou potkali mimo město. Copak ti to nejde do palice?“

Joe Massai, který by ho kvůli tomu rudochovi nejraději oddělal, jen pokrčil rameny. „Allright,“ řekl, „ty jsi boss!“

„To je dobře! Zmizme odtud, než se objeví ten marshal.“

Když Shafter zjistil, že Taylor byl ve městě, jenom se pousmál. „Jednou dostanou i jeho. Když ne dneska, tak jindy. Ale já už mu želízka připínat nebudu.“

Šerif Newman jeho slova sice nechápal, ale nic na to neřekl.

+ + + + +

Burt Shafter si právě přetahoval košili přes hlavu, když se za ním otevřely dveře a do pokoje vešla Gail Warnerová.

„Ahoj, Burte,“ řekla přidušeným hlasem.

Pomalu se otočil a vytřeštil oči. „Kdes to vzala?“ užasle se otázal.

Měla na sobě šaty, které jí těsně obepínaly horní polovinu těla, ve výstřihu jí zdůrazňovaly poprsí a dole přecházely v měkkou sukni.

„Koupila jsem je v obchodě. Obchodník mi je dal levněji. Protože patřím k tobě. Jak v nich vypadám?“

„Fantasticky. Ale v kalhotech se mi vlastně líbíš víc. A nejvíc ses mi líbila v tom jezírku!“ Potom káravě zvedl prst. „No řekni, dělají slušné dívky takové věci?“

Zatvářila se překvapeně. „Copak?“

„No, jít do pokoje k cizímu muži!“

Náhle mu visela na krku. „Cizímu - Burte - mně je, jako bychom se znali už léta! Měla jsem o tebe strach - když stáls před tou bankou a potom vyšel ven Woods.“

„Už se o mě nemusíš bát, Gail - moje děvče! Odepnu si hvězdu! Řekni, máš chuť jet se mnou? Do oblasti Brewster?“

„Na San Francisco Creek?“

„Hm…“ Přikývl a dodal: „Jako moje žena, Gail.“

Na tváři se jí objevil úsměv. „To je mi ale zvláštní nabídka k sňatku, Burte, ale přesto říkám ano! Nejdřív však musíme zpátky. Prodám pozemky a dobytek a potom…“

Přitáhl ji k sobě a políbil ji. „A potom - a potom…,“ poznamenal, „…nebudeme mluvit o tom, co bude potom! Víš, kde teď jsme?“

Přikývla. „Ano, samozřejmě. V Pine Springs.“

„Ano a kde ještě?“

Gail nechápala. Shafter se rozesmál.

„No, v mém hotelovém pokoji. A co dělají dva lidé, kteří se chtějí vzít a jsou sami v jednom pokoji?“

Zrudla, ale nic neřekla. Pouze její oči mluvily.

Ano! řekla mu těma mandlovýma očima. A ještě něco: Proč jsi mě vlastně nechal tak dlouho čekat?