John Kirby

Colorado western 079. V Lobo se umírá rychle

Poslední slušní občané opustili malé pouštní městečko Lobo už před lety. Všechno tam chátralo, neboť se zde zahnízdili bandité a ti nemínili pohnout ani prstem, aby zastavili úpadek města. Nikdo se tam už neodvážil, protože se říkalo, že člověk, který nepatří k Eliotově bandě, tam skončí na krchově dřív, než řekne dobrý den…

Jack Garnett se ještě nacházel na východních výběžcích Van Horn Mountains, když uslyšel výstřely. Byly dva a byly vypáleny z revolverů. Ze dvou revolverů.

Seskočil ze sedla, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a strčil do komory náboj. Potom si pušku zapřel o pravé rameno a přiložil ukazováček ke spoušti.

Rozhlížeje se na všechny strany, kráčel pěšky dál a plížil se podél keřů.

A pak spatřil koně a muže. Zvíře bylo neklidné a několikrát zaržálo. Muž ležel v dolině opodál. Byl mrtvý. Jeho kostkovaná modrožlutá košile byla na hrudi zakrvácená. V pootevřené pěsti mrtvý držel kolt Army Frontier. Garnett jej zvedl a prohlédl ho. V bubínku chyběl jeden náboj.

Strčil si kolt za opasek a pozpátku vyšel z doliny, až dorazil ke svému koni.

Druhý střelec se moc daleko dostat nemohl.

Garnett se vyšvihl do sedla a vyjel. Winchestrovku strčil do sedlového pouzdra, zato vytáhl revolver.

Když nechal dolinku s mrtvým za zády, znovu se dostal na cestu a objel jeden skalní výběžek, spatřil ho.

Muž jel pomalým tempem a podle všeho si vůbec nevšiml, že je pronásledován. Neohlédl se dokonce ani tehdy, když jej Garnett dohnal.

„Haló, chlape…!“ zvolal Jack Garnett na cizince, ale ten neodpověděl.

Oběma rukama se držel za hrušku sedla a jeho pohled byl upřen kamsi do dáli. Čelisti měl křečovitě zaťaté.

Garnett seskočil ze sedla a chytil svou klisnu za uzdu. Zvíře se okamžitě zastavilo. Teprve nyní Jack Garnett uviděl ránu na pravé straně hrudi toho muže. Chopil se jej a odnesl jej kousek od cesty - tam, kde leželo několik velkých balvanů. Opřel jej o jeden z nich a prohlédl jeho ránu.

Kulka vnikla do těla pod žebry. Nevyletěla z něj. Vedle páteře Garnett našel otok. Když na něj lehce zatlačil, raněný zasténal.

Garnett již tedy nyní věděl, kde vězí kulka, jenže nemohl nic dělat. Muž se pokusil postavit. Jack jej vtlačil zpátky mezi balvany.

„Jen klid!“ řekl. „Nevypadá to s vámi dobře. Slyšíte mě vůbec?“

Odpověď nedostal. Oči raněného zůstaly zavřené. Pouze mimické svaly mu pracovaly. Jako by mu křeč zabránila mluvit. Jack Garnett mu sdělal šátek, polil jej vodou ze své láhve a pak mu jej položil na čelo.

Rána již nekrvácela. Přesto ji Garnett ovázal. Kvůli tomu musel roztrhat košili toho muže. Ke svému překvapení v její náprsní kapse nalezl šerifskou hvězdu.

Pokud ten muž byl šerif, tak ten druhý musel být psanec.

„Nemůžu ho tu nechat jen tak ležet,“ zamumlal. „A pomoct mu v této chvíli též nemůžu…“

Garnett pískl na svého hřebce, nasedl a přijel k mrtvému.

Tam se rozhlédl.

Kůň toho mrtvého pomalu klusal k němu.

Když ho osvobodil od sedla a uzdidla, kůň tiše zařehtal, jakoby mu rozuměl. A když ho Garnett plácl na zadek, zatřásl hlavou, znovu zařehtal, otočil se a cvalem vyrazil pryč. Směrem, odkud Garnett přijel.

Skoro celou hodinu potřeboval Jack Garnett na to, aby mrtvého pohřbil v jedné skalní rozsedlině. Potom prozkoumal sedlové kapsy, ale nic zajímavého v nich nenašel, kromě téměř tisíce dolarů ve zlatých mincích a bankovkách.

Peníze vzal s sebou, všechno ostatní, i pušku, hodil do porostu yuccy na kraji doliny.

Když znovu dorazil ke svému tábořišti, začalo se již stmívat. Raněný se svezl na bok. Garnett si k němu klekl.

„Haló, šerife…!“ tiše na něho zavolal.

Muž mu však neodpověděl. Raněný měl zavřené oči, ztěžka dýchal a chvěla se mu víčka. Na čele se mu leskly krůpěje potu, které mu stékaly po tvářích a ztrácely se v šedivém strništi. Ústa měl pootevřená.

Garnett vstal, nasbíral suché dřevo a klestí a rozdělal oheň. O něco později se posadil na své sedlo, pojedl chleba se slaninou a napil se silné, horké kávy. Měl sice hlad, ale nechutnalo mu. Potom si zapálil doutník a dlouhou dobu jen tak seděl, kouřil a přemýšlel nad sebou. A nad tou situací.

Před dvěma měsíci vyjel z Arizony, kde zažil největší zklamání svého života. Zloba, která se ho zmocnila, když si blonďatá Debra Shermanová vzala jiného, ho již přešla. Přitom to už vypadalo tak, že se stane jeho ženou. Byla to i vůle jejího otce. Jenže potom starý Sherman zemřel a Debra ještě téhož dne ukázala svou pravou tvář.

Jestliže se až do toho okamžiku řídila vůlí svého otce, pak se vše radikálně změnilo. Z minuty na minutu. Změnila se v okamžiku, kdy vyšla z pokoje s mrtvým. Jack Garnett musel uznat, že Debra byla prvotřídní herečkou. Věděla, že její otec má Jacka Garnetta rád a že v něm vidí dědice svého velkého ranče. A jelikož Debra věděla, že by svou dceru vydědil, kdyby se vzpírala jeho vůli a kdyby se lepila na Richarda Blooma, perfektně hrála svou roli. A syn jejich souseda také. Oba zahráli své party skutečně mistrovsky.

V Garnettově tváři se nepohnul ani sval, když mu Debra s výsměchem v očích řekla, že ani ve snu nepomyslela na to, že by si ho skutečně mohla vzít. Mlčky se otočil a odešel. Teprve později mu došlo, proč se náhle tak změnila. Tím důvodem byl jeho původ. V jeho žilách totiž kolovala indiánská krev. Nathan E. Garnett, jeho dědeček, si vzal poloviční indiánku, jejíž matka, mladá Irčanka, byla unesena jedním Kiowou. Tento indiánský původ už na Jacku Garnettovi prozrazovaly pouze jeho modročerné vlasy, které byly poměrně dlouhé. Avšak i jeho divoký, občas nespoutaný temperament a často tak neprostupná maska byly rovněž kiowským dědictvím.

Debru Shermanovou a Arizonu již měl Jack Garnett za zády. Byla to pro něho minulost. Teď byl v Texasu a chtěl do Lobo, malého městečka na Wildhorse Creeku. Zde, v oblasti Culberson, žila jeho rodina. Odtud jej před lety vyhnala jeho nepokojná krev. Teď se tam vracel, když předtím cestoval křížem krážem po Arizoně a Novém Mexiku.

Z myšlenek jej vytrhlo zasténání. Raněný byl znovu při vědomí a díval se na něj. Garnett vstal a přikročil k němu.

„Dobrý den,“ řekl, „jsem Jack Garnett. Můžete mluvit?“

Šerif slabě přikývl, načež se tiše zeptal: „Ano, našel jste toho mrtvého?“ A když Garnett přisvědčil, dodal rozvláčným hlasem: „Jmenuje se Curtis - Ches Curtis - a utekl - z Chispy - v oblasti Jeff Davis. Jsem šerif. Na jeho hlavu je vypsáno pět set dolarů odměny. Chtěl - k Eliotovi - musel jsem ho dostat živého nebo mrtvého. Postavil jsem se mu - a tasili jsme skoro v jeden okamžik. Kdyby našel Eliota - bylo by hodně problémů a mnoho mrtvých…“

Garnett přikývl. „Pohřbil jsem ho, šerife. Ale vy musíte k lékaři. Musí vám vytáhnout tu kulku.“

Šerif zvedl ruku a nezřetelně mávl: „Nemusíte mi říkat, jak jsem na tom - vím, že nemám šanci. Člověk vycítí, kdy se jeho čas naplní.“ Zavřel oči. Mluvení jej příliš vyčerpalo.

„Spěte, šerife,“ řekl Jack Garnett.

+ + + + +

Nebyl jediným člověkem, který tou dobou cestoval do Lobo. Několik mil na jihovýchod odtud se k Wildhorse Creeku blížili dva jezdci. Šlo o dva velmi rozdílné muže: jeden byl vysoký a hubený, druhý pomenší a při těle.

Projeli již prérií mezi potokem a kolejemi Texas & New Orleans Railroad a měli namířeno k háji, který se zelenal u potoka.

Hubeňour seděl na koni se skloněnou hlavou a zpíval o Billy Joeovi, šilhavém kovboji, který, když chtěl políbit své děvče, mu netrefil ústa.

Jeho druh chvíli poslouchal, aby toho pak měl dost. „Chlape, přestaň už. To se nedá vydržet, Dicku.“

Dick Flemming vzhlédl. „Co se ti na mém zpěvu nelíbí?“

„To, že neumíš zpívat.“

„Zpívám jenom proto, že mi kručí v břiše.“

Už byli jen třicet yardů od lesa, když tu třeskly dva výstřely. Před kopyty jejich koní vytryskly dva gejzíry prachu. Oba jezdci se vrhli ze sedel. Dick Flemming běžel dál vedle svého koně, přičemž vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabil ji a vystřelil. Třikrát.

Neviditelný protivník odpověděl střelbou. Nepustil dál ani lidi ani zvířata.

„Sakra!“ zvolal Dick Flemming na svého druha. „To musí být nějaký šílenec, Phile. Nebo si myslíš, že nás tu někdo v tomto kraji zná?“

„To uvidíme,“ odvětil jeho přítel. „Už vystřílel náboje. To je…“

Phil Matthews se mýlil. Neviditelný protivník střílel dál, jen namísto z pušky nyní z revolveru.

Oba napadení si uvědomili, že střely jsou buďto příliš vysoké, nebo příliš dlouhé. To nemohla být náhoda. Nebo to musel být nějaký opravdu mizerný střelec. Byli přitom naprosto ideálními terči.

„Phile, jak dlouho si to ještě necháme líbit?“ rozzlobeně zavrčel Dick Flemming. „Buďto ten chlápek neumí střílet, nebo nás chce roztancovat.“

„My mu tu zábavu překazíme. Jdeme…

Phil Matthews náhle seděl v sedle a hubeňour zrovna tak. Jejich koně nepotřeboval pobídnout, sami věděli, co mají dělat. Zvířata okamžitě začala cválat k blízkému háji.

Střelba ustala…

+ + + + +

Když Jack Garhett otevřel oči, svítilo mu ranní slunce do tváře. Zvedl hlavu. Z této pozice mohl vidět jen tělo šerifa. Zpod deky trčela ruka, která se křečovitě držela deky.

Šerif Chispy byl mrtev. Garnett k němu přišel. Měl otevřená ústa a prázdnýma očima hleděl na modré texaské nebe.

Garnett vzal jeho věci a nacpal je do jeho sedlových kapes. Potom ho začal pohřbívat. Nebyla to snadná práce. Půda byla tvrdá a on neměl nic. Jen ruce a nůž.

O hodinu později přivázal šerifova koně k sedlovému pouzdru. Do šerifova sedla byla vyryta hvězda, která oznamovala, že jde o majetek oblasti Davis.

Garnett se vydal na cestu. Po třech hodinách zastavil uprostřed hor.

Nacházel se v rokli obklopené vysokými a strmými skalami. Rozhlížel se po ježatých, zerodovaných skalách, v nichž zela ústí mnoha jeskyní. Nebylo to poprvé, co za poslední půl hodiny pocítil neklid. Už mnohokrát mu jeho šestý smysl zachránil život. Vzal pušku ze sedlového pouzdra a položil pravou ruku na hladké dřevo pažby.

Jeho pohled sklouzl doleva, potom zase doprava. A pak si všiml několika hlavní, které trčely z nedalekých jeskyní a mířily na něj.

Jack Garnett se tedy nemýlil. Reagovat však už nemohl.

Bez varování na něj někdo vypálil. Kulka hvízdla těsně kolem jeho hlavy a odrazila se od skály.

„Ani hnout!“ zvolal kdosi. „Odhoď pušku! A odepni si opasek! Ani nemysli na kolt. Jestli to uděláš, tak tě prošpikujeme olovem.“

Jack Garnett udělal to, co po něm ten muž chtěl. Opatrně pustil winchestrovku, potom si odepnul přezku revolverového opasku a nechal jej spadnout na zem i s koltem. Odpor by se za daných okolností rovnal sebevraždě.

Z jedné jeskyně vyšel muž se dvěma revolvery v pouzdrech a puškou v rukou. Kráčel k němu, přičemž dbal na to, aby nepřekážel v případné střelbě ostatním.

Ačkoli Jack Garnett navenek působil klidně, ve skutečnosti jeho mozek horečně pracoval. Nevěděl proč, ale připadalo mu, že jeho situace má co do činění s posledními slovy umírajícího šerifa.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se ho ten chlápek s puškou. Byl nyní těsně před Garnettem a dloubl jej hlavní pušky do boku. Garnett na něj zlobně pohlédl. Maník měl zpustlou tvář a chladné oči.

„Co to je za otázka?“

Tlak hlavně v boku zesílil. „Položil jsem ti otázku, přítelíčku. Takže - kam máš namířeno? A jak to, že máš dva koně?“

Jack Garnett opět pomyslel na slova šerifa z Chispy. „Chci k Eliotovi - jestli ti to něco říká,“ řekl a vrhl na toho chlápka ostrý pohled.

„Tak - k Eliotovi.“ Zpustlá tvář se zašklebila. „Jen tak, co?“

Garnett přikývl. „Jen tak, chlape. Jsem Ches Curtis. Stačí ti to?“ Garnett věděl, že mu v této situaci nezbývá než hrát vabank.

Banditu však zjevně nepřesvědčil. Obcházel kolem jeho koní, aniž by přitom spouštěl Garnetta z očí. Ten věděl, že jeho život už visí jen na vlásku.

Náhle si bandita zahvízdl. Uviděl vyrytou hvězdu na sedle a zeptal se: „Tys oddělal plechovou hvězdu?“

Garnett přikývl. „Ano. Jel po mé stopě od chvíle, co jsem vyjel z Chispy. Na výběžcích hor jsem si na něho počkal a poslal ho do pekel. Jestli mi to nevěříš, tak tam jeď.“

Na strništěm zarostlém obličeji toho chlápka se objevil široký úsměv. „To není nutné, Curtisi. To, že nejsi šerif, vím, protože ho znám.“ Hlavní Spencerovy karabiny ukázal na sedlo. „Ta věc mě přesvědčila.“

Obrátil se a zvolal: „Haló, pojďte sem, chlapci - to je Chet Curtis.“

Garnett se ohlédl. V jeho zorném poli se náhle objevilo sedm mužů. Vycházeli z jeskyní a skalních dutin, kde se předtím skrývali. Byli roztrhaní, neoholení a špinaví. Jejich zbraně však byly ve výborném stavu.

„Chlape, nechals na sebe čekat proklatě dlouho,“ prohodil jeden z nich a vzal si pušku pod paži.

„Kuš!“ zavrčel na něj ten, který Garnetta přivítal jako první. Potom se otočil k němu. „Je mi to líto, Chesi, ale nemohli jsme riskovat. Nikdo tě tu nezná, jen víme, žes měl přijet. Jeďme - John Eliot už tě očekává.“ Jedovatě se rozesmál. „To, žes oddělal muže zákona, je tím nejlepším doporučením!“

Dva bandité zůstali ve skalách, další dva Jacka Garnetta doprovázeli do tábora bandy. Více než hodinu projížděli roklemi a úžlabinami. Přebrodili jeden dravý potok, který stékal odkudsi z hor a v kaskádách se řítil do hlubin.

Garnett upřel svou pozornost na to, aby si zapamatoval cestu. Do Lobo zatím nepojedu, řekl si v duchu, což byla pravda.

Dostali se k ústí jedné hluboké doliny. Zde jim vyšel naproti vousatý muž.

„To je Curtis?“ zeptal se a ukázal na Garnetta.

„Ano, to je on!“ odvětil jeden z banditů.

„John už je netrpělivý,“ poznamenal vousáč. „Pospěšte si. Hej, Curtisi - proč jedeš tak pozdě?“

„Musel nejdřív poslat k čertu jednu proklatou plechovou hvězdu, která mu šla po krku,“ odvětil na místo Garnetta bandita, který na něho v úžlabině střílel.

Jack nikdy o Johnu Eliotovi neslyšel, ale domníval se, že se musí jednat o nějakého proslulého bosse banditů. Nyní byl zvědavý na setkání s tímto mužem, který jej musel považovat za pistolníka.

Přijeli až ke kraji doliny. Před nimi se zvedala hladká skalní stěna. Jack tušil, že ještě nejsou na místě, a byl zvědavý, kudy pojedou dál. Nevedla tam totiž žádná cesta kromě té, po které právě přijeli. Ano, ocitli se ve slepém kaňonu.

Chlapík se zpustlým, zjizveným obličejem vyjel napřed. Jack jej následoval. Dostali se na plošinku, která byla zhruba dvacet stop vysoko nad dnem rokle. Za jedním, zespodu neviditelným, skalním výstupkem se skrývalo ústí jeskyně.

V té panovala tma jak v pytli. Garnett za sebou slyšel jen klapot kopyt dalších koní.

„Když jsme tu jeskyni objevili,“ řekl první bandita, „tak jí prolezl jen jeden člověk. Museli jsme pracovat mnoho týdnů, abychom tu chodbu rozšířili. Naštěstí skála už byla zvětralá.“

Východ z jeskyně byl jejich zrakům skryt za haldou kamení. Když

se ocitli venku, bandita zastavil svého koně.

„Tady…,“ řekl a ukázal dolů. „To je náš tábor.“

Jack pohlédl do údolí. Leželo padesát yardů pod nimi a bylo sevřeno takřka kolmými skalními stěnami, které byly naprosto neschůdné. Vchod byl zarostlý douglaskami, všude se zelenala tráva.

Vydali se dolů. Dostali se na místo, na němž stálo několik srubů. Z jednoho z nich se ozývaly halasné hlasy a smích. V jedné ohradě se pásli koně, opodál Garnett viděl pár kusů dobytka.

„Ches Curtis je tady!“ vykřikl jeden z jeho průvodců.

Ze srubů vyšli muži a zvídavě si prohlíželi toho slavného pistolníka. Jack se v duchu modlil, aby nikdo z nich Chese Curtise neznal.

„Pojď se mnou,“ řekl bandita, o kterém Jack předpokládal, že je čímsi jako podnáčelníkem této tak silné bandy.

Sesedli z koní, které vzal jeden z mužů za uzdy a přivázal je k jedné tyči.

Potom Jack i s banditou vešel do jednoho ze srubů. Musel počkat v předsíni, zatímco desperát zmizel v dalších dveřích.

O minutu později se vrátil. „Pojď,“ řekl. „Boss tě očekává.“

+ + + + +

Město se jmenovalo Lobo, městem však ve skutečnosti nebylo.

Bylo to jen pár dřevěných domů a dva cihlové.

Neměli zde šerifa. Neměli zde obchod. Neměli zde poštu. Zato zde byl hřbitov s šesti vedle sebe ležícími hroby.

V Lobo nežili poctiví lidé. Poslední obyvatelé město opustili před šesti měsíci a odtáhli do Collada na severozápadě. To se stalo v době, kdy se v kraji zahnízdila Eliotova banda, která neušetřila ani toto městečko.

John Eliot sice mezitím přemístil své sídlo do hor, ale Lobo zůstalo opěrným bodem bandy. Ta sestávala z téměř čtyřiceti drsných a nemilosrdných desperátů, kteří pod jeho vedením přepadali ranče a dostavníky a terorizovali kraj.

Oblastní šerif seděl ve Van Horn a to bylo daleko. V Lobo předtím žilo jen třicet lidí a nyní se z něj stalo město duchů, takže proč by se staral o takové opuštěné místo? Navíc měl beztak plné ruce práce. Musel se totiž vypořádat s další bandou, která řádila mezi Hillside na západě a Borachem na východě oblasti. Ta se zase specializovala na přepadání vlaků.

Potom guvernér nasadil státní policisty, ale ti utrpěli těžké ztráty. Nakonec tam byla vyslána kavalerie, ale Eliotova banda se stáhla do Van Horn Mountains. Když kavalerie zase zmizela, bandité se vrátili.

John Eliot tak mohl dál loupit a plundrovat. Rozděloval své lidi jako vojevůdce a posílal je ve skupinkách na různá místa.

Jedna z těchto skupinek sestávala z Nata Cemalla, Freda Byrona a Johna Hunta. Toho dne se vraceli do Lobo. Chybělo jim ještě dobrých deset mil a vypadalo to, že mají naspěch, ačkoli slunce nemilosrdně pálilo. Pokoušeli se všemi prostředky vymačkat ze svých koní vše, co v nich ještě bylo.

Cesta z Wild Horse, kde přepadli banku, byla dlouhá. To, jestli se jim povedlo setřást v kopcovité krajině pronásledovatele, nevěděli.

Jak se zdálo, tak Fred Byron byl jediný, komu ta ostrá jízda ve vedru nevadila. Ostatní si neustále utírali pot a prach ze tváří a toužili po tom, aby už konečně byli u cíle.

To, že Fred Byron spřádá temné plány, již nějakou dobu tušili. Plány, v nichž velkou roli hrály uloupené peníze a jejich životy.

Byron se o tu kořist s Jahnem Eliotem a jeho kumpány dělit nemínil. Chtěl své kumpány odkrouhnout a pak zmizet i s penězi.

John Hunt, který jel vedle něj, náhle poznamenal: „Měli bychom si odpočinout, chlapci. Podívejte se za nás - nikdo za námi nejede. Už mě bolí zadek, jak tři dny jedu v sedle. Hej, Frede, proč se tak tváříš? To se ti nelíbí, co tě čeká?“ Při tom ukázal na obě napěchované sedlové kapsy.

„Nespokojený? Proč? Vy snad jste nespokojení?“ Byron byl nedůvěřivý.

Hunt se zazubil. „Zrovna jsem si říkal, že bychom byli hloupí, kdybychom většinu dali Eliotovi. Vždyť jsme tam nasazovali krky, tak proč se s ním dělit? Jsem pro to, abychom si kořist rozdělili my tři a potom zmizeli.“

Během tohoto rozhovoru zastavili koně. Zaprášený Fred Byron pohlédl na své kumpány. Potom jeho pohled sklouzl k jejich rukám, které jakoby náhodou byly položené na pažbách revolverů.

„No, co je?“ zeptal se Hunt a zhoupnul se v sedle. V jeho hlasu se objevil nebezpečný podtón. „Rozdělíme se, nebo ne, Frede?“

Fred Byron horečně přemýšlel. Sakra, pomyslel si, jak z toho ven? A pak udělal to nejhloupější, co udělat mohl: Sáhl po revolveru.

To byl poslední pohyb jeho života. Cemall a Hunt měli v rukou kolty, ještě než vůbec stačil vytáhnout revolver z pouzdra. Třeskly dva výstřely a horké olovo srazilo Byrona ze sedla.

„Hlupáku, co z toho teď máš?“ zasmál se Hunt. „Chtěls nás podvést a pláchnout i s penězi. Měls pravdu, Nate - vážně to chtěl udělat.“

Cemall přikývl a sáhl po sedlových kapsách s penězi. „Celou dobu jsem ho pozoroval. Bylo to od něho hloupé říct mi, že před dvěma lety takto oddělal své přátele.“

„To ti řekl?“ podivil se Hunt.

„Ano. Ale už před dlouhou dobou. Vzpomněl jsem si na to, když jsme vyjížděli z Wild Horse.“

Hunt se poškrábal na bradě. „A teď, Nate? Musíme okamžitě zmizet. V Lobo si brzy všimnou, že ta věc smrdí. Nechej ho tu ležet, jeho koně si vezmeme s sebou.“ „O.K.,“ přisvědčil Nate Cemal. „Jeďme. V Lobo zanedlouho vypukne peklo.“

+ + + + +

Phil Matthews byl v lese jako první. To, co uviděl, ho přimělo k tomu, aby seskočil z koně a strčil revolver zpátky do pouzdra.

Zírala na něho velkýma očima mladá žena, která se snažila nabít vystřílený revolver. Nedaleko od ní stál přivázaný grošovaný bělouš. O strom se tam opírala winchestrovka.

Žena byla skoro stejně tak vysoká jako Matthews, měla neuvěřitelně modré oči a dlouhé, blonďaté vlasy, které jí vylézaly zpod plochého klobouku. Pod bradou měla šňůrku klobouku. Byla oblečená do tmavomodrých kalhot, které byly vyhrnuté a odhalovaly tak její hnědé kožené holínky. Bavlněnou blůzu měla tak rozepnutou, že jí byly vidět obrysy ňader. Její garderobu dotvářel kabát z jelenice.

Mezitím do lesa dorazil i Dick Flemming. Zůstal v sedle a překvapením zapomněl na to, že ještě drží v ruce revolver.

„Skvělé - dáma, která si chce zastřílet,“ řekl. „Madam, to ale nepatří k jemným mravům, jen tak pro nic za nic střílet z koltu.“

Phil Matthews vykročil směrem k ní. Uhnula a vrhla na něj nepřátelský pohled. „Nechtě mě na pokoji. Copak jste už nezpůsobili dost zla, vy proklatí bandité?“

„Bandité?“ opakoval Dick Flemming její poslední slovo. „My nejsme bandité, jestli vás to uklidní. Jsme kovbojové a hledáme práci.“

Mladá žena se ironicky rozesmála. Neznělo to však jen ironicky, ale i nevěřícně a tvrdě. „Kovbojové?“ protáhle řekla. „To jste to teda trefili. Tady žádné kovboje nikdo nepotřebuje. Kde vlastně chcete pracovat, když nejste psanci, he? U banditů v Lobo?“

„Počkat?“ zamíchal se do rozhovoru Phil Matthews. „To nám musíte vysvětlit. Co je s Lobo?“

Pohlédla na něj a řekl: „Jak - vy to nevíte, chlape?“

„Ne, jinak bych se neptal.“

Těkala pohledem mezi nimi, až s rozpaky sklonila hlavu a špitla: „Myslím, že jsem se zmýlila. Považovala jsem vás za bandity. Ale jak se na vás tak dívám - tak už si to nemyslím.“

„No, to jsem rád,“ poznamenal Dick Flemming, strčil si kolt do pouzdra a seskočil ze sedla. „Phile, mám pocit, že dneska nepojedeme dál.“

Phil přisvědčil. „Já mám ten pocit též. Přenocujeme tu. Zítra je také den.“

Dick přivázal uzdu svého koně ke stromu. „Potom nasbírám dřevo a…“

Žena jej přerušila. „To si můžete ušetřit. O něco dál je mýtina. Tábořím tam.“

„Dáma ale umí překvapit,“ řekl Dick a odsunul si svůj pokrčený, propocený klobouk do zátylku.

Nasedli na koně a o čtvrt hodiny později se ocitli na velké mýtině. Bylo tam ohniště, nad nímž stála trojnožka s kotlíkem.

„Jsem May Olsenová,“ představila se tam mladá žena a odsedlala koně. „Moji rodiče vlastnili dvacet mil na východ odtud malý ranč, na kterém pracovali tři kovbojové. Náš ranč přepadli bandité, když jsem byla u přítelkyně v Borachu. Když jsem se vrátila, nalezla jsem jen ohořelé trosky a pět těl. Pohřbila jsem je. Dokážete si představit, jak jsem se cítila. Všechno bylo pryč - peníze, dobytek, koně.“

„A co řekl šerif?“ Phil Matthews na ni napjatě pohlédl.

„Šerif?“ Ironicky se rozesmála. „Jaký? V Lobo už dlouho žádný není. Byla jsem ve Van Hornu. U oblastního šerifa. Ale ten má příliš málo Udí a příliš mnoho práce. Každý týden několikrát přepadnou vlak. Tak jsem se rozhodla mé rodiče a ty tři chlapce pomstít sama. Vás dva jsem považovala za bandity. Proto jsem střílela.“

Ve Philově tváři to cukalo. „Teď už ale nebudete dělat nic,“ řekl pevným hlasem.

„Jak to myslíte?“ zavrčela.

„Tak, jak to říkám, May Olsenová. Nemůžete ty chlápky prostě jen tak odbouchnout. Když to uděláte, nejste sama lepší než bandité. My dva vám pomůžeme.“

„Vy? Ale jak to? Myslím…“ Pohlédla na Phila a vytřeštila oči.

Matthews si rozepnul svou koženou vestu. Cosi se zalesklo.

„Vy - vy - vy jste federální marshalové?“ koktala May Olsenová.

Dick Flemming se rozesmál. „Teď se roztřese, protože málem nadělala ze dvou federálních marshalů řešeto.“

May Olsenová energicky zavrtěla hlavou. „To neříkejte,“ namítala, „schválně jsem mířila nahoru.“

„Toho jsme si všimli. A lámali jsme si nad tím hlavu. Jinak - jsem Phil Matthews a toto je Dick Flemming, slečno Olsenová.“

Mávla rukou. „Na tu slečnu zapomeňte. Říkejte mi prostě May. A já vám budu říkat Phile a Dicku. O.K.?“ Oba přikývli a ona dodala: „Měli byste něco proti, kdybych zůstala s vámi?“

„To víte, že ano, May,“ opáčil Phil. „Guvernér osobně nás pověřil likvidací Eliota a jeho bandy. Lobo se má opět stát tím, čím kdysi bylo: pokojnou obcí. Doprovázet nás by bylo příliš nebezpečné.“

Na tváři mladé ženy se objevil stín. „A kam mám jít? Moji rodiče jsou mrtví, ranč je vypálený, příbuzné nemám. Krom toho…“

Marshal Matthews si však věděl rady. „Můžeme vám pomoct,“ poznamenal. „Dickův bratranec má ranč u Hot Wells. Odveze vás tam. Zůstanete tam, dokud to všechno neskončí. Jsem si jist, že si s Deweym Milesem a jeho ženou Phyllis budete rozumět.“

„To nepřipadá v úvahu, Phile,“ opáčila. „Mohla bych se vrátit ke své přítelkyni. A to také udělám. Ale zůstanu s vám, dokud budeme v okolí Boracha. Doufám, že jsem se vyjádřila jasně.“

„To v každém případě,“ zamumlal Matthews, který se poté neubránil smíchu. „Tak dobrá, zůstanete s námi, May. Hm, střílet umíte. Umíte i trefovat?“

„Na to se můžete spolehnout. Já…“

„Počkat,“ prohodil Dick. „Předtím chtěls vědět, proč zpívám, Phile. A já jsem ti to prozradil. Protože mi kručí v žaludku. Co kdybychom naši debatu nechali na potom a nejdřív se najedli?“

Proti tomu ani May Olsenová ani Phil Matthews nic neměli.

Flemming rozdělal oheň a May připravila jídlo. Moc toho nebylo: káva, fazole, slanina a tvrdý chléb.

Později se rozhodli jet do Lobo až další den. Všichni tři. Neměli však už mít připnuté odznaky federálních marshalů, ale šerifské hvězdy. Lobo mělo v souladu s vůlí guvernéra znovu mít muže zákona. Oba marshalové měli na jistou dobu hrát role šerifů…

+ + + + +

Jack Garnett vešel do místnosti, ve které ho čekal boss banditů. Přišel až doprostřed síně. Muž u okna byl k němu otočen zády, jako by něco pozoroval. Byl vysoký a hubený a měl na sobě dlouhé sako a vysoké, blyštící se holínky. Na poměry v údolí a na banditu měl skvostný oděv.

„Dobrý den,“ řekl Garnett, který na sebe chtěl upozornit.

Muž se obrátil a usmál se. „Dobrý den, Chesi Curtisi. Měl jsem starosti, protože jsi dlouho nejel. Bál jsem se, žes dopadl stejně jako Jim Douglas, kterého jsem k tobě poslal. Na zpáteční cestě to koupil.“

Eliot kývl na hrubě sbitou židli. Potom přistoupil k jedné skříni, vytáhl z ní láhev a sklenice a postavil to na stůl.

„Slyšel jsem, že ses objevil v Rubiu, Chesi.“ řekl Eliot, když si připili. „Proto jsem za tebou poslal Jima Douglase. Můžu tě potřebovat. Hodně. Douglas ti to asi vyprávěl. Na zpáteční cestě potkal šerifa z Chispy, který ho poznal a postřelil. Douglasovi se podařilo uniknout a dostal se až sem. Moc toho však už neřekl. Ale to, že sem přijedeš, ještě ze sebe vymáčknout dokázal. Pohřbili jsme ho na kraji lesa. Proč jedeš tak pozdě?“

Jack si už dovedl z toho, co věděl, dát dohromady hrubý obrázek o místní situaci a tak odpověděl: „To kvůli šerifovi z Chispy. Jako by věděl, že jsem na cestě k vám. Chytil mě. Utekl jsem mu a on se vydal za mnou. Ted je mrtvý. Jeho koně jsem vzal s sebou.“

Eliot přikývl. „O tom už jsem slyšel. Ale pojďme k věci. Chceš pro nás pracovat? Rychlého pistolníka mohu potřebovat kdykoli.“

„Nemám nic proti. A co bych měl dělat?“ Jack Garnett si prohlížel Eliota přivřenýma očima. Nebyl z něj moudrý. Zdálo se neuvěřitelné, že Eliot se svým uhlazeným chováním a květnatou mluvou byl bossem banditů obávaným v celém kraji, který kolem sebe shromáždil téměř čtyřicet psanců a terorizoval s nimi kraj i jeho obyvatele.

„Nejraději hovořím přímo a otevřeně, „ řekl Eliot. „V zásadě je mi lhostejné, jestli do tebe nějaký šerif napumpuje olovo. To je tvůj byznys. Pozval jsem si tě, protože potřebuju člověka s rychlým koltem. A tys přišel, protože si od tohoto džobu něco slibuješ. O.K., můžeš si vydělat spoustu peněz.“

Jack nyní mohl říct, že ho nabízený džob nezajímá. Jenže byl to povahou dobrodruh a nechtěl si nechat nic ujít. Navíc byl zvědavý a toužil se o Eliotovi a jeho bandě dozvědět víc. Při tom nepřemýšlel o budoucnosti, pouze se nechal unášet událostmi, na které neměl moc vliv. John Eliot ho fascinoval. Proč, to nevěděl.

John Eliot na něj napjatě hleděl. Když si pravou rukou prohrábl vlasy, všiml si Garnett prstenu s velkým kamenem na levé ruce bosse banditů.

„All right, Eliote,“ řekl Garnett. „Jsem tvůj člověk. Pod jednou podmínkou. Můžu vystoupit, kdy budu chtít.“ Eliot přikývl. „Souhlasím. Potřebuješ peníze?“ A když Garnett zavrtěl hlavou, dodal: „Jestli někdy budeš švorc, tak mi to klidně řekni. Jinak - tvrdí se o tobě, že jsi schopný na dvacet kroků sestřelit svíčku a nikdo přitom skoro nevidí, jak tasíš. Je to pravda?“

Jack Garnett si vůbec poprvé všiml nedůvěry v jeho šedomodrých očích.

„Je to pravda.“ Jack pohlédl na trojramenný svícen za Eliotem. Mohl být tak deset kroků od něj.

Eliot sebou trhl, když se náhle u Garnettova boku zablesklo a na okamžik jej oslepil oranžový plamen.

„Podívej, Eliote,“ řekl údajný Curtis skrz oblak dýmu. „Prostřední svíčka nemá knot. Nebylo to sice dvacet kroků, ale myslím…“

„Dobrá,“ zamumlal John Eliot a otočil se. Slyšel, jak kulka proletěla těsně kolem jeho hlavy, a byl bledý jak stěna. „Sakra, jak jsi to udělal? Vůbec jsem neviděl, jak jsi tasil. Kruci, opravdu má ustřelený knot! A to v takovém šeru! Kdyby to byl člověk, tak by se ani nestačil nadechnout.“

V tom okamžiku se ozval ženský hlas. „Ne, ne - já už to nevydržím - zase to střílení! Kdo to byl tentokrát?“

Hlas zazněl z jiného pokoje toho domu. Garnett zaraženě pohlédl na Eliota.

Boss banditů zaklel. „Zatracená holka! Hned jsem zpátky. Ta mě jednou připraví o rozum.“

Pak odešel pryč.

Jack slyšel, jak vyběhl po schodech a potom zabušil na dveře. „Otevři, sakra - dělej, ty ženská jedna proklatá! Nebo mám vykopnout dveře?“ křičel Eliot.

Na pár vteřin bylo ticho, ale pak se ozvalo zavrzání dveří.

Jack z toho byl celý perplex. Žena v takovém desperátském doupěti? Podle hlasu musela být mladá.

Potom uslyšel Eliota, který se vracel zpátky. Když boss banditů přišel do pokoje k Jackovi, měl opět decentní, vyrovnaný výraz.

„Moje dcera,“ řekl na vysvětlenou. „Když slyšela střelbu, myslela si, že jsem měl potyčku s někým z mých lidí a obávala se, že se mi něco přihodilo. Hm, Chesi, tak to by zatím bylo. Odpočiň si. Uvidíme se zítra.“ Obrátil se, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Jack vstal a opustil dům. Domníval se, že Eliot lhal. Hlas té mladé ženy nezněl tak, jako by měla starost o svého otce. A byla to vůbec Eliotova dcera? Pro Jacka to nebylo tak snadno představitelné. Spíš by řekl, že to byla žena, kterou tam drželi jako rukojmí. Pokud tomu tak bylo, byl rozhodnut ji osvobodit a opustit s ní údolí. Ať to stojí, co to stojí.

Zamyšleně kráčel po prostranství před domem a přišel k místu, kde zanechal své dva koně. Už tam nebyli.

„Haló!“ zvolal na něj kdosi.

Jack se otočil a pravou rukou sáhl po koltu. Někdo k němu šel.

„Ches Curtis?“

Až nyní Jack poznal, že jde o mladého chlapce, a mohl tak schovat kolt do pouzdra. „Ano…?“

„Odsedlal jsem koně a odvedl je do stáje. Pojďte, odvedu vás do vašeho domu.“

„O.K.“ Jack Garnett se vydal za chlapcem, který mířil k malému dřevěnému domku. Krátce nato se rozsvítila kerosinová lampa, kterou chlapec zapálil. Garnett spatřil svá dvě sedla a winchestrovku v rohu místnosti.

„Boss nařídil, že budete bydlet tady,“ řekl chlapec. „Tvrdí, že lidé jako vy jsou rádi o samotě.“

Garnett si toho mladíka prohlédl. Byl ještě mladý, možná mu bylo devatenáct nebo dvacet let. Jeho tvář byla bledá a posetá jizvami. Přesto mu nebyl nesympatický.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Jack.

„Bill Tronter.“

Garnett na chvíli zaváhal, aby se pak zeptal: „Kdo je ta žena?“

Mladík přišel ke dveřím, tam se však zastavil, otočil se a řekl:“Eliotova dcera. Viděl jste ji?“

„Ne.“

„Ještě se s ní seznámíte. Dobrou noc.“ Když domluvil, zavřel za sebou dveře.

+ + + + +

Oba federální marshalové a May Olsenová ještě ani nedorazili k Wild Horse Creeku a nebyli ani čtyři nule od Lobo, když tu se za jedním kopcem objevili čtyři jezdci, kteří zamířili k nim.

„Stát!“ zvolal Phil Matthews. „To jsou určitě psanci.“

Zastavili koně a čekali na ty čtyři, kteří pomalu jeli k nim. Na jejich čele byl člověk, který den předtím v horách střílel na Jacka Garnetta. Jmenoval se Zake Shetter a se svými třemi kumpány hledal Freda Byrona, Nata Cemalla a Johna Hunta.

Před marshaly a dívkou bandité zastavili své koně. Shetter se pravým loktem opíral o hrušku sedla a díval se na Phila Matthewse. Pak jeho pohled sklouzl na May Olsenovou a nakonec na Dicka Flemminga.

„Kam jedete?“ zeptal se ostrým tónem.

„Proč to chceš vědět?“ kontroval Matthews otázkou.

Shetter se zakabonil jako podrážděný čert. „Ne ty, ale já tu kladu otázky, rozumíš? Takže - kam?“

„Ptej se, jak je ti libo, chlape,“ zavrčel federální marshal. „Ale jestli ti někdo odpoví, není tak jisté.“

Desperát trhl pravou rukou k pouzdru. V poslední chvíli se však uklidnil a strčil si palec za opasek. „Máš deset vteřin. Jestli i potom budeš mlčet, tak už nepromluvíš nikdy.“

Phil Matthews se posměšně zasmál. „Slyšeli jste to?“ zeptal se svého průvodce. „Je ještě ráno a on už má tak zatemněný mozek.“

To už bylo na banditu příliš. Tentokrát sáhl po revolveru a vytáhl ho i z pouzdra. Marshal však už v té chvíli měl svůj kolt v ruce. A ten vystřelil jakoby sám od sebe. Shetter udiveně pohlédl na svou prázdnou dlaň a potom na svůj kolt, který nyní ležel na zemi. „Střílejte - sakra, proč je neodděláte?“ zuřivě zavrčel na své kumpány.

Příkaz byl zbytečný, protože zbylí tři desperáti už sahali po zbraních. Ke své újmě, jak vzápětí zjistili.

May Olsenová srazila ze sedla jednoho z banditů, který mířil na Phila Matthewse. Takřka současně zasáhli i oba federální marshalové.

Shetter se chtěl vrhnout ze sedla svého koně, ale v tom ho Dick Flemming trefil pěstí. A protože v ní držel kolt a jeho pažbou ho udeřil do hlavy, skácel se bandita ze sedla. Oba další psanci ani nevěděli, co se děje. Dostali nakládačku, na kterou měli ještě dlouho vzpomínat.

Phil bojoval mlčky, zatímco Dick Flemming každý svůj úder, hák či zvedák doprovázel výstižným komentářem.

Nakonec čtyři bandité leželi vedle sebe na zemi jako na výřadu.

Shetter vřel vzteky. Nejen kvůli své porážce, ale i kvůli šerifským hvězdám, které si ti dva marshalové náhle připnuli.

Dick Flemming se sklonil, pohlédl Shetterovi do tváře a řekl: „Tak pozor, přítelíčku. Jste z Lobo, co?“

Šokovaný Shetter přikývl. To, že se tím prozradil, si uvědomil příliš pozdě.

„All right,“ řekl Flemming a opět se narovnal. „Pak tedy toto byl náš první úřední zásah. To je nový šerif v Lobo,“ řekl a ukázal na Phila Matthewse, „a já jsem jeho zástupce.“

Bandité na sebe pohlédli a vzápětí se rozesmáli. „Člověče, přesně na to jsme v Lobo čekali. Brzy na hřbitově přibudou nové hroby.“

„Abyste se nemýlili. Nebo tím snad myslíte vaše hroby?“

„Tak dost,“ prohodil Phil. „Svážeme je a necháme je tam v tom křoví. Potom vyrazíme do Lobo. Později se pro ně vrátíme a zavřeme je do vězení.“

Shetter a jeho kumpáni křičeli, kleli, protestovali, ale nic jim to nepomohlo. Marshalové je přinesli do mesquitových křovin a svázali je.

+ + + + +

V Lobo, které bylo jen několik mil odtud, slyšeli bandité třesk výstřelů. Šest mužů vyjelo podívat se, co se stalo. Banda zneklidněla, když se Byron a ostatní nevraceli. Výstřely před městem mohly znamenat cokoli.

„Aha,“ řekl Phil Matthews, když je spatřil, „v Lobo to slyšeli. Phile, jeď s May do kopců. Já na sebe nalákám těch šest a pohraju si s nimi na kočku a na myš. Mezitím se s May dostanete do města.“

Aniž by počkal na odpověď, pobídl koně a vyrazil přímo k oněm šesti banditům.

Za jeho zády Dick zaklel. „Pojďte, May. Phil má zase svůj sebevražedný den.“

+ + + + +

Jack Garnett vstal velmi brzy. V táboře vládl neklid. Vyskočil z postele, oblékl si košili a kalhoty a vyšel ven.

Několik mužů právě seskakovalo z koní. Jeden ležel napříč přes sedlo. Ruce a nohy mu bezvládně plandaly.

„Sakra, kde je boss?“ zabručel šest stop vysoký obr s jizvou, která se mu táhla přes celou levou polovinu tváře. „Teď vidíte, jaké následky má, že neposlechl mou radu. Pojď ven, Eliote! Už toho mám plné zuby. Sedíš tu a pečuješ o sebe a my zatím máme dělat špinavou práci.“

Jack Garnett přišel pomalu blíž.

„Jak se to stalo?“ zeptal se a ukázal na mrtvého, který měl hroznou ránu na hlavě.

„Kdo je to?“ zeptal se muž s jizvou.

Bill Tronter, který tam právě přiběhl a slyšel to, odpověděl: „Ches Curtis.“

„Aha - ten čaroděj s koltem!“ zasmál se muž s jizvou. „Jak se to stalo? Byli jsme zkásnout jeden ranč. On…,“ řekl a kývl na mrtvého, „…jel napřed. Když jsme tam přijeli, našli jsme ho před rančem. Na klobouku měl tento papír. Tady…“ Sáhl si do kapsy a vytáhl odtud ušmudlaný kus papíru. „Přečti si to sám.“

Garnett na něj vrhl pohled a četl: „Je mi líto, Johnny, ale tento ranč je pod mou ochranou. Guy Yates.“

Se svraštělým čelem mu ten papír vrátil. Dokázal si představit, co jsou Eliot s tímto Yatesem zač. Vydírali malé rančery, přičemž si začali konkurovat. Garnett nepochyboval ani vteřinu o tom, že nyní přichází jeho chvíle. Chvíle Chese Curtise.

„Co se to tu děje?“ Na prostranství se náhle objevil John Eliot. Zatímco hovořil, padl jeho pohled na mrtvého. „Pojď dovnitř!“ řekl muži s jizvou.

„To, co mi chceš říct, mi můžeš říct i tady!“ vykřikl na něj obr. „Krom toho…“

„Řekl jsem ti, že máš jít dovnitř,“ přerušil ho Eliot, obrátil se na podpatku a vydal se ke svému domu. Muž s jizvou jej se skřípěním zubů následoval.

Dva muži vzali mrtvého z koně a odnesli ho pryč, aby jej potom pohřbili. Jack tam zůstal. Z Eliotova domu zněl rozrušený hlas bosse banditů. Garnett přišel k zadní stěně domu a naslouchal.

„Nedívej se na to takto,“ říkal právě Eliot. „Samozřejmě že je ho škoda, byl to dobrý člověk. Ale každý je nahraditelný. Musíme něco podniknout, jinak Yatesovi příliš naroste hřebínek.“

Garnett sebou trhl, když nad sebou uslyšel tiché vrznutí. Jedno z oken se otevřelo a objevila se v něm ženská hlava. Spatřil snědou tvář a dvě tmavé oči, které byly upřeny na něj.

„Zmizte!“ zašeptala. „Jestli vás tu objeví, tak vás zabije. Je schopný všeho.“ Potom to okno zase zavřela.

Kroky, které náhle uslyšel, jej přiměly, aby se stáhl. Za sruby se vrátil ke svému příbytku.

Mohl být tak pět minut vevnitř, když tu se otevřely dveře a stál v nich John Eliot.

„Vyspal ses dobře?“ zeptal se. „Viděl jsem tě venku. Je to hloupá záležitost. A potom ten paličatý Braham. Ten s tou jizvou.“

Garnet mlčel a pokoušel se odhadnout důvod Eliotovy návštěvy. Boss banditů byl očividně nervózní. Posadil se a oběma rukama si obejmul pravé koleno.

„Někdy si říkám, že se zblázním.“

„Proč?“ otázal se. „Kvůli výčitkám svědomí?“

Eliot trhl hlavou. „Výčitkám svědomí? Ne.“ Chvíli mlčel, aby pak náhle řekl: „Ale Gladys už je dvacet. Je tu v tom údolí zavřená jako v kleci. A já se musím dívat, jak trpí. Jednoho dne budu muset zastřelit někoho z mých lidí, který na ni dostane chuť. Nemíním nic riskovat. Přirozeně, může ven, ale jen v mém doprovodu. Netvrdím, že jsem dobrý člověk. Na to jsem příliš často zabíjel. Ale jsem její otec. A to je pro mě hrozné. A pro ni také.“

Jack nemohl s Johnem Eliotem nepocítit jistý soucit. Náhle šéf banditů vstal, přikročil ke Garnettovi, pohlédl na něj a zeptal se ho ochraptělým hlasem: „Proč neodejdeš pryč, Curtisi? Ty nejsi jako ostatní tady v údolí. Zatím máš čas, zatím se ještě můžeš vypařit. Zapomeň na své jméno, přijmi nové a začni někde znovu.“

Teď už Jack vůbec nic nechápal. Bandita, který myslí a hovoří takto - to přece nebylo možné! Opomenul přitom, že John Eliot v něm vidí Chese Curtise.

Eliot obratem ruky změnil téma.

„Curtisi, měl bych pro tebe úkol. Vynese ti tři sta dolarů. Dám ti jednoho muže. Jeďte do Morilla. Není to daleko. Za tři hodiny jste tam. Je to vesnice mezi Lobo a Chispou. Tam v saloonu najdete Guy Yatese. Vyřiďte ho.“

„Ano - ale vždyť právě…,“ namítl Jack, ale Eliot ho panovačným gestem utnul. „Zapomeň na to, Curtisi. Zapomeň na to. Občas mluvím hlouposti. Mysli na to, že potřebuju rychlý kolt. Půjdeš do toho?“

Garnett přikývl. Beztak neměl na vybranou. Krom toho hořel zvědavostí. Chtěl vědět, jak se to všechno vyvine. „Pojede s tebou Percy Flake. Zná cestu a kromě toho je rychlý s revolverem. Ne samozřejmě tak jako ty, Curtisi. Já sám pojedu do Lobo, abych se podíval, co tam chlapci dělají. Jestli všechno dopadlo dobře, tak se ti tři už museli vrátit - s hromadou peněz. Takže se připrav. Za hodinu vyrazíš s Percym.“

Ještě jednou kývl na Jacka Garnetta a šel.

Garnett si promnul bradu. Při tom se ptal sám sebe, jestli byl Ches Curtis rychlejší střelec než on sám.

Ten knot ze svíčky totiž nesestřelil náhodou. Byl opravdu rychlý a pár lidí to vědělo. Ti však byli daleko. V Arizoně.

+ + + + +

John Eliot jel v čele banditů, kteří opouštěli Lobo, aby zjistili, co se stalo před městem. Boss banditů opustil údolí čtvrt hodiny po Jacku Garnettovi a Percym Flakovi. Když přijel do Lobo a uslyšel, že Fred Byron a jeho dva kumpáni se ještě nevrátili, poslal Shettera a tři další za nimi. Ti čtyři nemohli být daleko, když v Lobo uslyšeli výstřely.

Když Eliot spatřil jezdce, zastavil svého koně. „Tam!“ zvolal. „Cizinec - nebo jste ho už někdy viděli?“

„Ne,“ odpověděli desperáti.

„Pak jedeme!“ přikázal boss banditů. „Chyťte ho! Sakra, kde je Shetter a ostatní? Přece nemohou být daleko?“

Potom se vydal za federálním marshalem Matthewsem, který náhle otočil koně a vyrazil na jihozápad.

Marshal spokojeně přikývl. Teď měl bandu v patách a Dick Flemming mohl s May Olsenovou nerušené přijet do Lobo.

Před ním se na prérii táhl tmavý pruh: Wildhorse Creek, v němž bylo tou dobou hodně vody. Před pár dny lilo jak z konve a voda z hor tyčících se na západě stekla právě do tohoto potoka.

Na místě, kam dorazil, byl Wild Horse Creek široký a proud zde byl silný díky skalám, které v něm byly. Marshal neváhal ani na okamžik. Pohnal koně a vrhl se s ním do potoka.

Proud je strhl a začal unášet pryč. Uprostřed potoka Phil sklouzl ze sedla. Ohlédl se a uviděl, že bandité dorazili k potoku a chystali se na něj střílet.

Kolem něj začaly hvízdat kulky a on se musel několikrát ponořit, aby jim zmizel.

Desperáti konečně pochopili, že pokračovat ve střelbě je marné. Eliot přikázal, aby jeli dál podél potoka. Matthews přece jednou musí vylézt z vody. A pak ho rozsápou na kusy.

John Eliot se však mýlil. Proud byl tak silný, že jej nesl rychleji, než mohli bandité jet. Krom toho měl náskok.

Po čtyřech mílích marshal objevil skalní výčnělek, jakousi plotnu trčící nad vodou. Nebylo těžké na ni vylézt. Stačilo se jen včas zachytit a pak se vytáhnout.

Těžce oddechuje zůstal nahoře ležet a díval se po svém koni. Zvíře mu nezmizelo z očí, připlavalo ke břehu a vylezlo na něj. Když se ocitlo na pevné zemi, setřáslo ze sebe vodu.

Mezitím Phil slezl ze skály, zapískal na svého koně, ten přiběhl a on si vzal winchestrovku. Potom se vrátil na skalní plotnu.

Na protějším břehu bandité zastavili a hleděli naproti. Nevěděli, co mají dělat.

Ačkoli se marshalovi příčilo střílet na němé tváře, nezbývalo mu než postřílet koně banditů, aby se nemohli rychle dostat do Lobo.

Lehl si na plotnu a začal pálit. Jeden kůň vedle druhého se začal hroutit. I ten Eliotův.

Mezi bandity propukl zmatek. Schovali se za zhroucené koně, ale pak se již žádný výstřel neozval. Zbytečně se báli o život. Phil slezl ze skály a zvolal: „Takže, abychom si rozuměli! Jsem nový šerif v Lobo! Jestli chcete, tak se znovu uvidíme ve městě!“

Než mohli zareagovat, zmizel.

„Sakra!“ zaklel John Eliot. „Toho bastarda vlastnoručně oddělám!“

„Má hvězdu, šéfe,“ varoval ho jeden z desperátů. „A nepotkali jsme se s ním naposledy, cítím to.“

John Eliot vrhl na toho muže rozzuřený pohled, ale nic neřekl. Pak se spolu se svými kumpány vydal na cestu do Lobo. Pěšky. A aby bylo jejich pokoření dokonalé, museli s sebou tahat sedla, která nebyla nijak lehká…

+ + + + +

Percy Flake byl malý, křivonohý chlapík se strništěm, vodnatýma, modrýma očima. Měl dobrou náladu. Mnohokrát zastavil koně a pokusil se navázat s Jackem Garnettem rozhovor. Jenže ten neměl sebemenší chuť se s ním bavit. Nakonec to desperát vzdal.

Po zhruba třech hodinách opustili les, kterým delší dobu jeli. „To je Morillo,“ řekl Flake a ukázal na osadu pod kopcem.

„Myslel jsem si to,“ prohodil Garnett. „Jedeme.“

O dvacet minut později tam přijeli. O této osadě se jen s přivřením obou očí dalo mluvit jako o městě. Přesto zde byl saloon s duchaplným jménem Last Chance. Jack už ani nevěděl, kolik saloonů s takovým názvem mezi Arizonou a Texasem viděl. Určitě jich byly více než dvě desítky.

Před dřevěnou stavbou se zchátralou terasou zastavili koně, sesedli a přivázali je tam. Potom vešli dovnitř. Neztráceli čas. Flake a Garnett se posadili k jednomu stolu přímo u výčepního pultu a objednali si u barmana láhev whisky.

Flake zbledl. „Tam je,“ zašeptal. „On a jeho tři střelci. Nedívej se tam.“

„Který z nich to je?“

„Ten se světlým knírem. Dívá se na nás. Já…“ Dál se nedostal, protože ho kdosi přerušil.

„Ahoj, Flaku. Zase sis vyjel do Morilla?“

Guy Yates vstal a přišel k jejich stolu.

Jack se napjal. Yates sklonil hlavu, jako by se tak chtěl zneviditelnět. Měl velké oči a víčka se mu nervózně chvěla. Na jeho supím obličeji se objevil náznak úsměvu.

Percy Flake sice byl bandita a vrah, ale rozhodně nebyl zbabělý. „Co to má být za hloupou otázku, Yatesi?“ zavrčel. „To přece vidíš.“

Tři muži, kteří seděli u stolu s Yatesem, rovněž vstali a přišli blíž. Barman zmizel, patrně věděl, k čemu se schyluje.

„Riskuješ tu tvou drzou hubu, Flaku,“ zavrčel Yates. „Vyřiď svému bossovi, že tu nemá co pohledávat. Toto je můj revír. Chápeš? Co sis to přivedl za tajtrlíka?“

Na Flakově tváři se objevil široký úsměv. „Možná ho ani nebudeš chtít poznat, Yatesi,“ řekl. „To je Ches Curtis.“

Guy Yates se bleskově otočil a upřel svůj pichlavý zrak na Jacka Garnetta. Jméno proslulého pistolníka ho nepříjemně překvapilo.

„Aha,“ podotkl Yates. „Asi máte plné kalhoty, když sem musíte tahat jeho, co? To vás tak vzalo, když jsem oddělal toho vašeho muže…“

Odmlčel se a pohlédl na Garnetta. Ten se opřel o opěradlo a zhoupl se na židli, která nyní stála jen na zadních nohách. Vypadalo to, jako by ho nic nezajímalo. A protože Flake mlčel, Yates dodal: „Mám pocit, že Eliot bude dneska muset oplakávat ještě další dva své muže.“

Percy Flake chtěl uskočit stranou, ale udělal to příliš pozdě. Třeskl výstřel. Flake pocítil náraz do hrudi a pak byl katapultován na výčepní pult.

Další rána se ozvala od stolu, u něhož seděl Jack.

Flake vytřeštil oči a uviděl, že Yates leží na sousedním stolu. Jeho spánky byly rudé od krve.

Flake marně počítal výstřely. Když to skončilo, viděl mezi židlemi holínky, jež trčely špičkami nahoru.

Jack k němu přiskočil, ještě než se zhroutil na podlahu. Do výčepu vtrhli barman a několik dalších mužů.

Flake se probral a uviděl nad sebou Garnetta. „Všechno vyřízené…?“ byla jeho první otázka.

„Jistě, Percy.“ Potom ho Jack zvedl a odvedl ho ke koním. Vysadil ho do sedla, přivázal ho k němu a otázal se: „Zvládneš to až do údolí?“

Flake přikývl. „Myslím, že ano, Curtisi. Chlape, jak se ti to vlastně podařilo?“

Odpověď již slyšel jen nezřetelně. A to, že mu Garnett ovazuje ránu, už vůbec nevnímal. Ani to ne, že vyjeli…

+ + + + +

Federální marshal Flemming a May Olsenová se blížili k Lobo, kde nebyla ani noha. Těsně před městem Flemming zastavil svého koně a otočil se na mladou ženu.

„Může to začít, May,“ řekl. „Ale nemějte strach. Můžete se na mě spolehnout.“

Potom vjeli na Main Street. V Lobo bylo všechno zchátralé a špinavé. Kolem domů s rozbitými okny se motali psi.

Mohli mít za sebou tak třetinu ulice, když z jednoho průchodu mezi dvěma domy vyšli čtyři muži, kteří se při pohledu na ně užasle zastavili. Potom uviděl hvězdu na Flemmingově vestě.

„Vidíte to?“ zabručel jeden z nich a chtěl se rozesmát. „Plechová hvězda - v našem městě!“

Dick Flemming zastavil svého koně před tou čtverkou. Kdyby byli ti čtyři bandité co k čemu, tak by si všimli, že vysoký marshal roztáhl nohy tak, že měl ve třmenech už jen špičky holínek.

Také May Olsenová zastavila svého koně.

„Však vás ten smích přejde,“ řekl Dick Flemming nebezpečně vlídným hlasem. „My dva jsme jen předkrm, šerif ještě přijede. Momentálně se zabývá několika vašimi přáteli.“

„Slyšeli jste to?“ vykřikl bandita, který se před chvílí tak vysmíval jeho hvězdě. „Boss vám ještě ukáže. A my…“ Dál se nedostal, protože Dick se vrhl ze sedla přímo mezi ně. Prvním z nich mrštil o stěnu domu, druhému zasadil úder pěstí do brady.

Třetího kopl tak, že letěl tři yardy daleko.

Čtvrtého si vzala May Olsenová. Přijela k němu, sklonila se ze sedla a udeřila ho pažbou koltu do hlavy.

Tato scéna nezůstala bez povšimnutí. Několik dalších banditů vyběhlo z domů.

Dick však už znovu seděl v sedle. Ti čtyři ho již nezajímali.

Situace se pro něj a pro děvče zhoršovala a tak tasil oba revolvery a vypálil přibíhajícím desperátům pár kulek pod nohy. To jim poskytlo dostatek času na to, aby dorazili k osiřelému sídlu šerifa, jehož vybledlý štít už federální marshal objevil.

Pronásledováni klejícími a bručícími bandity dorazili k domu a vjeli do dvora. Jako blesk se Flemming vrhl ze sedla, zavřel bránu a zajistil ji závorou.

Potom vběhl s May Olsenovou do domu. V pološeru chodby mezi celami a kanceláři vrazili do nějaké postavy a omráčili ji, aniž by se ptali. Mohl to být jen bandita. Později se ukázalo, že měli pravdu, protože omráčený se ukázal být jedním z Eliotových podvelitelů.

V kanceláři, která vypadala značně zpustle, marshal narazil na další dva bandity, kteří právě přiběhli předními dveřmi. I je zneškodnil.

Naštěstí vevnitř byly pevné okenice. Když je Flemming zavřel, mohl si konečně oddechnout. „Tak to by bylo. Dveře a okna jsou z bytelného dřeva. Ty neprovrtá ani kulka z čtyřiačtyřicítky, May.“

+ + + + +

Federální marshal Matthews byl v Lobo mnohem rychleji než bandité. Netušil však, že John Eliot a jeho kumpáni nalezli zajatce v mesquitovém křoví. Koně těch čtyř svázaných mužů se klidně pásli opodál.

Šéf bandy však chtěl z nevysvětlitelných důvodů do údolí.

„Shettere,“ zabručel na něj, když ho osvobodil, „ty pojedeš s ostatními do Lobo. Vyřiďte toho šerifa. Všechny tři. Tu ženskou vezměte do údolí. Já jedu zpátky. Máte tři koně. Střídejte se.“

„Poslouchejte, šéfe, já…,“ chtěl protestovat Shetter, ale Eliot rozzlobené odsekl: „Nechci nic slyšet. Dělej, co jsem ti poručil. Vrátím se s posilami.“

„Ty nevěříš, že ty tři zvládneme?“ poznamenal Shetter.

Eliot pokrčil rameny. „Je to možné. Proto se nevrátím sám.“

Vyšvihl se do sedla koně, kterého si jako znalec vybral a odjel odtud.

Shetter jej vyprovodil kletbou. Boss si vybral jeho koně.

+ + + + +

Když federální marshal Matthews dorazil do Lobo a uviděl bandity před šerifovou úřadovnou, usmál se. V tom musel mít prsty Dick.

Trvalo nějakou dobu, než si bandité všimli muže, který klidně seděl na svém koni a pozoroval je. Potom spatřili jeho hvězdu a s řevem se rozběhli k němu.

Matthews se v sedle svého koně přikrčil a mlaskl. Zvíře tryskem vyrazilo. Matthews vytáhl kolt a vypálil do vzduchu.

Bandité zpanikařili, protože z šerifova sídla rovněž padly výstřely. Dick Flemming neznal slitování.

Uskakovali, když Matthews projížděl mezi nimi a střílel kolem sebe. Marshal viděl, jak se otevřela vrata vedle úřadovny a vjel do nich dřív, než se bandité vzpamatovali. Za ním je Dick hned zavřel.

„Ta May snad ani není žena,“ řekl Dick s úsměvem. „Měls ji vidět předtím. Toho chlápka, kterého omráčila na ulici, bude bolet hlava ještě zítra. Jednoho z těch pistolníků máme ve vězení. A co ty?“

Phil mu o všem stručně pověděl a skončil slovy: „Sám bych tomu nevěřil, kdybych to právě nezažil. Opuštěné město, ve kterém žije banda psanců. Guvernér měl pravdu, když nás sem posílal.“

Po tom, co se postaral o Matthewsova koně, šli do domu. Bandita v cele seděl na pryčně a hněvivě na ně hleděl. Flemming otevřel celu, postavil se před něj a ukázal mu své ne zrovna malé pěsti.

„Podívej, příteli. Poznáš ji ještě blíž, jestli nám něco nepovíš.“

„Co bych vám vykládal. Nic vám neřeknu. Až přijde boss, tak je po vás veta. Museli jste dočista přijít o rozum, když jste si připínali hvězdu. Šest…“

Phil mu skočil do řeči.

„To víme. Šest mrtvých šerifů. To stačí, chlape. Vidíš to děvče?“ Ukázal na May, která stála vedle něj. „Neznáš ji, co? Ani nemůžeš, protože v noci, když jste zavraždili její rodiče a jejich tři kovboje, vypálili jejich ranč a odehnali dobytek, byla v Borachu. Budete všichni viset už jen za tyto vraždy. Jeden vedle druhého. Bylo by pro tebe lepší, kdybys nám řekl, kde je váš úkryt v horách.“

Banditovi došlo, že se situace změnila. Možná bude opravdu lepší, pomyslel si, když začnu mluvit. Uškodit mi to nemůže, jen pomoct.

„Nebyl jsem při tom - tenkrát na tom ranči. Ale můžu vám říct, kdo oddělal těch pět. Byl to Braham. Poznáte ho snadno, podle jeho jizvy, která se mu táhne přes ksicht.“

„Dál,“ naléhal Matthews. „Nebyl to přece jen on.“

„Ne, byli dva. Toho druhého také najdete lehce, protože jsou s Brahamem nerozlučitelnou dvojkou. Má zrzavé vlasy a pihovatý obličej.“

Dick zatahal May za rukáv. „Pojďte, připravíme jídlo. Phil už to s nimi vyřídí.“

+ + + + +

Když se Jack Garnett a Percy Flake vrátili do údolí, byl bandita v bezvědomí. Patrně kvůli ztrátě krve.

Několik desperátů přijelo k nim a chtělo vědět, co se stalo. Jack jim to vysvětlil. Potom odnesli Flaka do domu.

Jack šel do svého srubu. Jeden z banditů mu povyprávěl, jakou porážku musel spolknout Eliot, který se vrátil před půlhodinou.

Garnett ještě ani nedorazil do svého srubu, když k němu přišel John Eliot. „Flake je raněný?“ zeptal se.

„Ano. Ale není to nic nebezpečného.“

„Jdu k němu. Půjdeš se mnou.“

Jack pokrčil rameny. „Proč ne?“

Percy Flake znovu přišel k sobě i díky sklenici whisky. „Dobrý den, šéfe,“ řekl a zvedl ruku. „To jsi měl vidět. Neskutečné - ani bys nezaregistroval, jak Yatese a jeho pistolníky dostal.“

„Nepřeháněj,“ prohodil Garnett. „Jenom jsem nás bránil. On tasil jako první.“

„To snad má být ospravedlnění?“ zeptal se Eliot. „To nemáš zapotřebí. Koneckonců nejsem muž zákona, Curtisi. Jsem rád, že je Yates v pekle.“ Pousmál se. Jeho nálada se po fiasku v Lobo o něco zlepšila, protože jeho největší soupeř Guy Yates už nežil.

Nyní promluvil Percy Flake. „Jeho první kulka sejmula Yatese a když chtěli zasáhnout jeho lidé, měli už v sobě pár uncí olova. Jak jsem viděl jejich nohy mezi židlemi, říkal jsem si, že se kryjí, ale potom jsem si všiml, že jsou špičkami bot nahoru.“

Jack pomalu vstal. Měl pocit, že by odtud měl co nejdřív zmizet. Ne kvůli šerifům, kteří se tak náhle a pro bandu nečekaně objevili v Lobo. Těch se nebál. Těm už by vysvětlil, co jej přivedlo do údolí. A to, že není Ches Curtis, se dalo dokázat.

Šlo o něco jiného. Jeho život byl neustále v nebezpečí. Nějaká nešťastná náhoda mohla vynést na světlo jeho pravou totožnost. Například kdyby přijel někdo, kdo Chese Curtise znal.

Ale pak tu bylo ještě něco, co jej nutilo přemýšlet. Co by dělal, kdyby mu Eliot přikázal, aby se účastnil nějakého přepadení a střílel na poctivé lidi? Potom by se musel tomuto rozkazu vzepřít a bojovat proti celé bandě.

Náhle se zastavil. Slyšel hlasy a rozhlížel se. Zahloubán do svých myšlenek se dostal k zadní stěně Eliotova domu.

Stmívalo se a nad údolím již stál měsíc, jehož stříbřitý svit zalil hory. Jack spatřil dvě postavy, které vyšly ze zadních dveří.

Přitiskl se do stínu.

„Musíš mě odtud dostat,“ řekl hlas, který hned poznal. Patřil Gladys Eliotové! „Já už to věznění nesnesu. Někdy si říkám, že se z toho snad zblázním!“

Z těch slov zaznívalo zoufalství. Jack slyšel její vzlyk. Potom promluvil muž.

„Neplač, Glad. Já tě odtud dostanu. Jenom musíš mít trpělivost. A musíš mi věřit.“

Pak se opět rozhostilo ticho.

Garnett přemýšlel. Ten druhý hlas mohl patřit Billu Tronterovi.

Tu jej vyděsily kroky. Eliot šel cestou, kterou šel před chvílí i on. Kdyby spatřil svou dceru s tím neznámým mužem, mohly by být problémy.

John Eliot sebou trhl a sáhl po koltu, když k němu přikročil Jack.

„Ach, to jsi ty, Curtisi,“ řekl. „Co tu děláš?“

„Čekal jsem tu na tebe,“ odpověděl Jack.

„A proč? Připadáš mi nějaký nervózní, Curtisi. To je u člověka, jako jsi ty, nezvyklé.“

„Nervózní?“ odtušil Jack. „Ne, to nejsem. Chtěl jsem s tebou mluvit, Eliote.“

„No, tak mluv.“

„Jaké máš plány? Nejsem zvědavý, abys věděl. Jenom chci být informovaný, abych…“

„No dobrá, dobrá,“ přerušil ho boss banditů. „Momentálně mi leží v žaludku ti zatracení šerifové. To mě teď rozčiluje. Brousím si na ně zuby. To snad chápeš, ne?“

Jack přikývl. „Jistě. Slyšel jsem, že jeden z nich s vámi bojoval. Ani mně by se to nelíbilo.“

„Proč tak křičíš?“ řekl Eliot.

„Já křičím?“ Garnett se odvážil pohlédnout naproti. Ano, křičel, záměrně hovořil nahlas, aby varoval ty dva. Nyní již nebylo nikoho vidět a v Eliotově domě zhasnulo světlo. „Ani o tom nevím, Eliote. Mám jet do Lobo?“

Eliot zavrtěl hlavou. „Zůstaneš tady a budeš mě zastupovat, protože zůstanu několik dnů pryč. O tom si ještě můžeme promluvit. Za hodinu přijď ke mně. Zatím.“

Nechal tam Garnetta stát a šel ke svému domu. Jack za ním hleděl. Myslel na Glady. Jestli se nemýlil, tak mezi ní a Billem Tronterem existoval jistý důvěrný vztah. Nebo přátelství.

John Eliot byl pro Garnetta zapečetěnou knihou. „Strach nezná, má nervy jako z ocele,“ řekl Percy Flake o bossovi, „a je naším vůdcem, Curtisi. Opravdovým vůdcem, rozumíš? Dělá věci, kterých není nikdo jiný schopen. Chápeš?“

Právě to Jack nechápal. Jak se někdo tak inteligentní jako Eliot dostal do pozice šéfa bandy nemilosrdných a brutálních pistolníků a vrahů, kteří terorizovali kraj, vraždili a loupili? Příliš rád by věděl, odkud Eliot pocházel, kým vlastně byl. Možná na to jednoho dne dostanu odpověď, pomyslel si.

+ + + + +

Za hodinu jej navštívil. Eliot ho už očekával. „Posaď se,“ řekl. „Jestli se chceš napít, tak si posluž.“ Při tom ukázal na stůl, na němž stála láhev whisky.

Jack si nalil sklenici a vzal si doutník, který mu Eliot nabízel.

„Jak už jsem ti řekl,“ prohodil Eliot, „jedu do Lobo. Tam se rozhodne, jestli se mé další plány uskuteční. Ještě nevím, jak tam zůstanu dlouho. Po dobu mé nepřítomnosti ti svěřím úkol, který dokazuje, jak velkou k tobě chovám důvěru, Curtisi.“

Eliot přistoupil k oknu. Vrhal do místnosti dlouhý stín. Po chvíli se otočil a řekl: „Zůstaneš tady v údolí. Asi už sis všiml, co si myslím o mých lidech. Má dcera bude bez mé ochrany - a ty bys mě měl zastoupit a postarat se o to, aby se jí nikdo nedostal k tělu.“

„To je důvěra, kterou ke mně máš, tak velká?“ zeptal se Garnett. Jeho hlas zněl proti jeho vůli ironicky, protože musel myslet na to, že pro Johna Eliota není ničím jiným než pistolníkem.

Boss banditů tam chvíli jen tak mlčky stál. Pak se mu však na tváři objevil úsměv.

„Za svůj život jsem se naučil vyznat se v lidech, Curtisi,“ poznamenal. „A jen málokdy jsem se v nich zmýlil. Vždycky jsem věděl, čeho jsou schopní a čeho ne. Chceš vědět, co si myslím o tobě, Curtisi? Podle mě bys Glad chránil, i kdybych tě o to neprosil.“

„Ty ses asi ještě nikdy nezmýlil, co?“

„Och, to ano, příteli. Všichni se mýlíme. Někdy.“

„Hm…“ Jack si odklepal popel z doutníku. „Co bys řekl tomu, kdyby ses vrátil a já bych mezitím odjel i s tvou dcerou pryč?“

Eliotovi ztvrdly rysy ve tváři a zajiskřilo mu v očích. „Můžeš si být jistý, že bych tě zabil. Pronásledoval bych vás - třeba i na kraj světa, kdyby to muselo být. No, to by stačilo, teď můžeš jít.“

Jacka Garnetta tento náhlý přechod neudivil. Vstal, šel ke dveřím a mlčky pohlédl na Eliota. Zdálo se mu, že v jeho pohledu vidí jistý neklid, který však rychle nahradila tvrdost.

„O.K., Eliote,“ řekl jen Garnett a odešel.

+ + + + +

V šerifově sídle v Lobo byli oba marshalové i děvče připraveni jednat. Phil Matthews si čistil zbraně, zatímco Dick Flemming seděl na střeše domu - dobře kryt - a pozoroval Main Street. May Olsenová něco dělala v kuchyni.

Ke svému úžasu si vysoký federální marshal všiml, že banda se stáhla a shromáždila v saloonu. Pravda, název saloon byl pro takovou putyku až příliš vznosný. Z původního zařízení toho bandité už moc nenechali. Výčep byl neuklízeny, špinavý a poničený nesčetnými bitkami.

V pořádku byl pouze sklep, v němž byly uloženy značné zásoby whisky a brandy. Krom toho zde bylo i několik láhví pulque.

Seděli tam takřka všichni bandité z města, kromě těch pár nešťastníků, kteří zrovna byli na hlídce. Dickovi bylo jasné, o čem hovoří: o novém šerifovi, jeho zástupci a té dlouhonohé, hezké dívce.

Většina banditů považovala příjezd šerifa za zpestření svého života. Předpokládali, že zítra přijede boss a udělá s ním krátký proces. Jejich optimismus kalila pouze jediná skutečnost: ti dva mužové zákona totiž zatkli pár z nich. Byli si ovšem jisti, že dlouho za mřížemi nevydrží a že už zítra budou volní.

Někteří z nich však o těch dvou šerifech přemýšleli jinak. Neodvážili se však své úvahy sdělit ostatním. Nejdřív státní policisté, potom federální kavalerie - ale ti nic nesvedli. Takže guvernér sáhl k další

metodě a poslal dva ze svých nejlepších marshalů. Bandité, kteří takto přemítali, očividně muže, jako byli Phil Matthews a Dick Flemming, znali…

+ + + + +

Vysoký marshal přišel do kuchyně, ve které seděli Matthews a děvče.

„Sakra, sakra!“ řekl, „vůbec z nich nejsem chytrý! Město zeje prázdnotou, nikde nikdo a všichni sedí v saloonu a zpíjejí se. Dělají rámus jako stádo longhornů.“

„Čekají, až se setmí, Dicku,“ mínil Phil. „Každopádně něco podniknou. Zatím jsou v šoku. Nedokázali tak rychle strávit, že se v Lobo objevil šerif. Dodávají si kuráž alkoholem. I to je způsob, i když špatný. V noci budeme muset dávat pozor. Dům je sice solidní a obklopený vysokou zdí, ale tu mohou přelézt. Jeden z nás musí neustále být na střeše. Odtud je nejlepší přehled. Hm, je možné, že Eliot bude čekat do zítřka. Podle všeho není ve městě. Ti čtyři chlápci, které jsme chytili, jsou zase tady. A mají s sebou tři koně. Čtvrtého má u sebe Eliot. No, uvidíme. Jdu nahoru, Dicku! May si potom může lehnout. Ty také, jestli chceš. Vzbudím tě, až přijde čas.“

Dick přikývl, načež se obrátil na dívku.

„To, co jste uvařila, vypadá dobře, May! Povězte mi, kde jste to všechno vzala?“

Otevřela skříň a řekla. „Tady! Ti chlápci se dobře zásobili: konzervy, mouka, slanina, káva, chleba - vydrželi bychom tu týdny.“

„Pane Bože,“ prohodil marshal. „Jen to ne. Jsem rád, že odtud zase můžu pryč!“

S chutí to snědl, načež vylezl na střechu. „Něco nového, Phile?“ zeptal se tam svého přítele.

„Nic. Klidně si lehni.“

„Hm!“ Dick Flemming si promnul bradu. „Co si o tom myslíš?“

„Těžko říct,“ odvětil Phil. „Asi je to klid před bouří. Buďto se ukážou ještě v noci, čemuž nevěřím, nebo zítra. Jestli ale takto budou pít dál, tak to budeme mít snadné. Jen poslouchej!“

Naslouchali a slyšeli hlasitý smích a zpěv.

„Co to oslavují? Porážku svého šéfa?“ Dick Flemming se rozesmál. „Jen ať si slaví! Jdu si lehnout!“

Po třech hodinách Dick Phila vystřídal a Matthews šel dolů. Bandité se uklidnili. V Lobo vládlo ticho.

Phil vešel do někdejší kanceláře šerifa. Kerosinová lampa ještě svítila, i když slabě. Rozhlédl se. Dveře k traktu s celami byly otevřené. Marshal pohlédl do první cely, kterou obýval jeden bandita. Spal.

Matthews zvažoval, zda by si neměl sednout do starého houpacího křesla, které stálo za stolem, ale potom zavrtěl hlavou.

„Příliš nepohodlné,“ zamumlal a šel do zadních místností.

V první z nich spala May Olsenová. I tady svítila jedna lampa a vrhala na dívku podivný stín. May si tam udělala pohodlí, její bavlněná blůza visela přes opěradlo židle. Phil Matthews by nebyl muž, kdyby ho pohled na ni nechal chladným.

Vůbec poprvé cítil, že ho k May Olsenové přitahuje něco, co si nedokázal vysvětlit. Zatím ne. První náznaky se objevily, když tak naléhala na to, aby s ním a s Dickem mohla zůstat. Žádné jiné dívce by to nedovolil, tím si byl jist. Když s tím souhlasil, dělal to proto, že mu padla do oka a že ji chtěl chránit.

May Olsenová se pohnula a převalila se. Phil přistoupil k posteli, zvedl spadlou deku a opatrně jí přikryl May. Potom se sklonil a políbil ji na čelo. Když se chtěl otočit, May tiše řekla: „Proč chceš odejít, Phile?“

A natáhla k němu ruce…

+ + + + +

Když vyšlo slunce, město ožilo. Dick Flemming, kterého Phil nad ránem vystřídal na hlídce, seděl s May Olsenovou v kuchyni šerifova domu a snídal.

O sto yardů dál se Main Street rozšiřovala a domy zde vytvářely jakési náměstí kolem bývalé banky.

A právě zde se bandité shromáždili k poradě. John Eliot tam ještě nebyl. Poslal tam jen jednoho svého kurýra. Očividně přes noc změnil své plány a vyřídil Shetterovi, že přijede později. Shetter a ostatní měli v Lobo znovu nastolit pořádek a postarat se o to, aby se oba šerifové dostali tam, kam patřili - tedy na krchov.

Zatímco se banda shromažďovala, stalo se něco, s čím Shetter nepočítal: Phil Matthews a Dick Flemming vyšli z šerifovy úřadovny. Za nimi kráčela May. Všichni tři měli namířeno k náměstí, jako by se nechumelilo.

Bandité byli zaražení, dívali se na sebe a škrábali se na bradách. John Eliot se vyjádřil jasně: zabít šerify a přivézt to děvče do údolí. Ale tak jednoduché to nebude, to si uvědomovali. Ti tři totiž nevypadali tak, že by se dali snadno přemoci.

Někteří z nich sáhli po koltech. Marshalové se okamžitě zastavili. Phil Matthews si zkřížil ruce na prsou a pohlédl na bandity.

„Jak vidíte, má Lobo nového šerifa. A zástupce. Dosadil nás guvernér a máme za úkol to tu vyčistit. A nejenom v Lobo. Guvernér postavil všechny, kdo jezdí pro Johna Eliota, mimo zákon. Co to znamená, vám snad nemusíme vysvětlovat. Vidíte to děvče? Jmenuje se May Olsenová. Její rodiče měli ranč. Chci vědět, kdo ten ranč vypálil, vyplenil a bestiálně povraždil rodiče této dívky a jejich tři kovboje. A kde je dobytek.“

Minutu panovalo ticho. Psanci fascinovaně hleděli na oba federální zástupce. Nikdo z nich nic neřekl. Potom však náhle mezi nimi vznikl neklid. Z davu vystoupil jeden muž, ve kterém oba marshalové okamžitě poznali vraha, jehož jim popsali jejich vězňové: Nick Braham.

Na brutální, lstivé a zjizvené tváři toho bandity se objevil záludný škleb.

„Já jsem je oddělal,“ hlesl. „Proč to chceš vědět, plechová hvězdo?“

Phil Matthews ukázal na May Olsenovou. „To je jejich dcera.“

„Ach tak?Takže ona se mi chce pomstít?“ Vrah se provokativně zasmál. „Tak prosím.“ Ještě to ani nedořekl a sáhl po koltu.

Dick dívku prudce odstrčil stranou a zároveň třeskl Matthewsův kolt. Nikdo neviděl, jak tasil. Nick Braham jakoby povyrostl, postavil se na špičky a s výrazem nevýslovného údivu pohlédl na marshala. Potom se mu ruka svezla z pouzdra, načež se skácel tváří do prachu.

Dál vzadu stojící psanci se tlačili dopředu a strkali ostatní k marshalům a děvčeti.

Phil Matthews a Dick Flemming pálili a kryli se zároveň, přičemž chránili May, která měla rovněž v ruce kolt.

Dřív, než se stal federálním marshalem, býval Dick Flemming kovbojem. Jako nikdo jiný rozuměl práci s bičem. Pro jistotu si ho vzal. A dobře udělal. Předtím visel v kanceláři šerifa. Nyní jím zatočil nad hlavou.

Bandité ustupovali. Znali účinek takového biče, který se ve správných rukou mohl stát smrtící zbraní.

Prásk!

Býkovec se jednomu z banditů omotal kolem nohy. Desperát vykřikl a zřítil se na zem. Trhnutí a bič byl znovu volný. Opět zasvištěl vzduchem. Jednomu z banditů srazil stetson z hlavy, dalšímu vytrhl revolver z ruky, zanechávaje po sobě krvavé stopy. Dalšího udeřil právě v okamžiku, kdy chtěl zaútočit nožem na Phila Matthewse. A jinému zase odtrhl podrážku.

Ani May Olsenová nezůstala pozadu. Střílela na bandity z revolveru. Zuřil lítý boj. Muži kleli, bič neustále nalézal další a další cíle, dokud jej Dick náhle neodhodil a nepřiběhl na pomoc svému příteli,který právě dostal jednu tvrdou ránu.

Karta se obrátila ve chvíli, kdy Flemming začal úřadovat svými tvrdými pěstmi.

Shetter nechápavě přihlížel tomu, jak se několik jeho kumpánů s pláčem a sténáním kácí k zemi. Vždycky se potom rychle klidili a už se neukázali.

Se zaklením uhnul, když na něj spadl jeden z desperátů a pak se před ním svezl na zem. I tohoto muže srazil Flemming svou pěstí.

„Rozstřílejte je!“ zabručel Shetter. „Sakra, to nezvládnete dvě plechové hvězdy a jednu sukni?“

Raději měl být zticha, protože tak na sebe upozornil Dicka. Když uviděl, že k němu marshal běží, otočil se a utekl.

„Zbabělý bastard!“ vykřikl Dick. „Ale my si tě ještě najdem!“ Znovu se obrátil, ale boj už byl rozhodnut. Na zemi leželo nepočítané banditů, kteří byli neschopní boje, ranění nebo poznamenaní bičem. Phil si také užil své. Musel snést mnoho neuvěřitelně tvrdých ran, jeden bandita ho bodl nožem do levého nadloktí, na hlavě měl velkou bouli.

Dick na tom byl lépe díky své větší tělesné síle a své šikovnosti s býkovcem. May se stáhla ke stěně domu.

„Zpátky!“ přikázal Phil. „Nebude to dlouho trvat a zase se vzpamatují! „ Všichni tři se rozběhli k šerifově úřadovně.

Zde Phil ponořil hlavu do studené vody, mocně si lokl z láhve a nechal si ovázat rány May Olsenovou.

„Ti chlápci byli pěkně drsní,“ poznamenal Dick. „Vážně si myslíš, že to ještě zkusí?“

„Na to se spolehni,“ odvětil Phil Matthews. „Je zázrak, že to proběhlo tak hladce.

„Za to můžeme poděkovat jemu,“ zasmál se Flemming a udeřil rukojetí biče do desky stolu. „Jestli ti

chlápci ještě nemají dost, tak můžeme pokračovat…“

+ + + + +

Jack Garnett chtěl využít Eliotovy nepřítomnosti k tomu, aby poznal jeho dceru. A za příhodných okolností by z údolí utekl. S Gladys a případně i s Billem Tronterem.

Chlapce od včerejšího večera neviděl. Přemýšlel, co si asi řeknou zůstavší bandité, kdy ho uvidí v Eliotově domě. Přesto chtěl stůj co stůj využít této příležitosti, kterou mu poskytovala nepřítomnost bosse banditů.

Přišel k zadní straně domu. Tomu, že by boss banditů svou dceru zamknul, nevěřil. Proč by to dělal, když ho pověřil jejím hlídáním? Navíc byla okna tak nízko, že by z nich bez větších problémů vyskočila.

Zaklepal a čekal. Po chvíli se ozval dívčí hlas: „Kdo je tam?“

„Ches Curtis. Musím s vámi mluvit.“

„Nesmím vám otevřít. Můj otec mi to zakázal.“

Z jejího hlasu znělo zklamání. Asi si myslel, že to bude Bill, v duchu si říkal Garnett. „Slečno Eliotová,“ řekl. „Posílá mě Bill. Momentálně nemůže přijít.“

Zpoza dveří se ozval povzdech, načež se rozhostilo ticho. Dívka se evidentně nemohla rozhodnout.

„Rychle, otevřete,“ naléhal Jack, „než mě tu někdo uvidí. Jde o váš osud, slečno Eliotová. Důvěřujte mi.“

Dveře se pootevřely. Garnett je otevřel a vklouzl dovnitř.

Chvíli vůbec nic neviděl. Slunce jej oslepilo a rozeznával jen nezřetelné stíny. Dveře se zavřely. A pak si jeho oči zvykly na pološero. „Pojďte,“ poprosil dívku.

Přišli do pokoje, který už znal. Gladys stála u stolu a dívala se na něj vytřeštěnýma očima, v nichž se zračil strach. Byla vysoká a hubená, měla tmavohnědé vlasy a měkké, laní oči, úzkou tvář a plné rty. Navíc ji zdobila pevná ňadra, úzké boky a velmi dlouhé nohy. Gladys Eliotová byla oblečená do jednoduchých plátěných šatů s obdélníkovým výstřihem.

Byla to krása sama. Ve tváři měla jemné, měkké, skoro dětské linie. Jack v nich viděl starosti a žal.

„Je to vážně pravda, že vás poslal Bill?“ zeptala se. „Proč nepřišel sám?“

Jack poznal, že musí mluvit otevřeně. „Lhal jsem vám,“ řekl. „Bill neví, že jsem tady. Ale musím s vámi mluvit. Bezpodmínečně.“

„To jsem si mohla myslet,“ odvětila dívka. „Neměla jsem vám věřit, když vím, že patříte k němu.“

Garnett ji chytil za ruku a pohlédl jí do očí.

„Děvče, musíte mi věřit, rozumíte? Chci vás, a proč ne, klidně i Billa, dostat z tohoto proklatého údolí. Ani vy ani on nemůžete udělat nic, co by vás mohlo zachránit. Měli byste v patách celou bandu. A doufám, že vám nemusím vysvětlovat, co by se stalo Billovi, kdyby vás chytili. Nevím, jestli máte ráda svého otce. Je to bandita. Musíte ho ale opustit a zapomenout na něj. Tady nemůžete zůstat.“ Pustil ji, ale nespouštěl ji z očí. Gladys na něho hleděla vytřeštěnýma očima.

John Eliot se před ní často zmiňoval o Chesu Curtisovi. Věděla tedy, že to je pistolník. Muž, kterého se všichni báli. A právě tento člověk jí nyní sliboval, že ji dostane z údolí.

Věděla také, že včera večer zachránil Billa, když ho varoval tím, že naráz začal hovořit nahlas.

Nyní stála naproti němu. Jejich obličeje byly jen dva couly od sebe. A ani z jeho hlasu, ani z jeho očích či z pevného stisku jeho rukou nevycítila nic z toho, co ji děsilo na ostatních mužích v údolí.

„Zase půjdu, slečno Eliotová,“ řekl. „Promluvte si s Billem. Víte teď, že máte v údolí ještě jednoho přítele. Jak dlouho už Billa znáte?“

„Několik let. Můj otec ho vzal k sobě, ještě když to byl chlapec. Nemiluju ho, jestli myslíte na toto. Jsme jenom přátelé. Nejlepší přátelé. Udělal by pro mě všechno.“

„All right. Promluvím si s ním.“ Otočil se a přistoupil ke dveřím. Když je otevřel, uslyšel hlas Percyho Flaka.

„Promiň, že jsem tě rušil,“ zazubil se bandita. „Je mi už dobře, takže jsem se šel trošku projít. Viděl jsem tě, jak jdeš do domu, Curtisi. Neměj obavy, mně je to jedno. Nic jsem neviděl.“

Jack Garnett za sebou zavřel dveře a přikročil k banditovi.

„Jestli mě chceš špehovat, Flaku, tak je to tvůj konec. Rozumíš?“

„Jen pomalu, pomalu Curtisi. Připouštím, že jsem tě pozoroval. A dokážu si představit, co s tou holkou chceš dělat.“

Flake náhle pocítil hlaveň revolveru, kterou mu někdo vrazil do zad.

„Zajímavé. Vyprávěj dál, Flaku. V Morillu jsem ti zachránil život, ale tady ti ho zase můžu vzít.“

„Jenom neudělej nějakou hloupost,“ sykl Flake. „Nemám nic proti tomu, že ji odtud chceš dostat pryč. Naopak, zamlouvá se mi to. Ale neznám tvé důvody. Ty bys však měl znát mé.“

„Pak nemluv v hádankách. Nemám chuť je luštit.“ Tlak hlavně v banditových zádech zesílil. Flake však neudělal žádný pohyb, který ho mohl stát život. „Tak dělej, Flaku. Mluv.“ Jack Garnett přemýšlel. Percy Flake mohl mít různé důvody, proč by chtěl Gladys dostat z údolí. Sympatie pro to děvče vyloučil, v tom si byl jist. Nebo ji snad nenáviděl? Bylo něco mezi Flakem a Gladys?

„Takže, co chceš dělat? Co vlastně chceš? Proč bys neměl nic proti tomu, kdybych s ní utekl, Flaku?“

Bandita s odpovědí několik vteřin čekal.

„Existují důvody, které ti nemohu objasnit blíže, Curtisi. Leží v minulosti. V každém případě bude pro to děvče lepší, když zmizí. Mně je jedno, s kým. Pro mě za mě, klidně může odejít s tebou nebo s Billem. Nebo s vámi oběma. Jsem dokonce ochotný vám pomoct. Když odtud vyrazíte pryč, Curtisi, tak budete mít celou smečku na krku. Mohl bych je zastavit.“

Jack mu nevěřil ani slovo. „Flaku - řekni mi pravdu. Proč tu dívku odtud chceš dostat pryč? Eliot z tebe stáhne kůži zaživa, jestli se dozví o tvých úmyslech - a jestli je to, co říkáš, pravda.“

„Je to pravda, Curtisi. A dělám to i pro Eliota. I pro něj by bylo nejlepší, kdyby to děvče odtud zmizelo.“

„O.K., Flaku. Ještě si o tom promluvíme. Nemusím ti ale vysvětlovat, co se stane, jestli se mnou hraješ falešnou hru.“

Pak si strčil kolt do pouzdra.

„Neměj obavy, Curtisi,“ řekl Flake. „Myslím to tak, jak to říkám.“

Garnett za ním dlouho hleděl. Nevěřil mu. Flake mu sice vděčil za život, ale to u takových lidí nemuselo moc znamenat.

+ + + + +

Eliotovi bandité v Lobo se rozdělili na dva tábory. Díky oběma federálním marshalům, kterým se podařilo svým příjezdem i dalšími činy psancům ukázat, že zákon je přece jen silnější.

Část bandy se rozhodla zmizet. Jednalo se o ty, kteří si vzpomínali na státní policisty a kavalerii a kteří se obávali, že kavalerie přitáhne znovu a že ti dva marshalové pro ni jen připravují půdu.

Navíc se mezi nimi už nějakou dobu šířila nespokojenost - kvůli Johnu Eliotovi. Boss banditů byl nevypočitatelný a zastřelil již několik svých lidí, kteří nechtěli udělat to, co jim nařídil. Mezitím se dozvěděli, že si do údolí zavolal jednoho obávaného pistolníka, pravděpodobně na svou ochranu. Před nimi.

Všechny tyto skutečnosti pak přispěly k tomu, že bandité jeden po druhém opouštěli Lobo. Zůstalo tam jen tvrdé jádro v čele s Shetterem. Dohromady šlo o deset mužů a čtyři raněné, jejichž zranění byla tak těžká, že nemohli jet.

„Zbabělí psi,“ zaklel Shetter. „Dokud to šlo hladce a mohli kasírovat tučné podíly, tak to bylo O.K. Ale když jde do tuhého, tak ti bastardi zmizí. Až to uslyší boss, tak ho trefí šlak. Hergot, proč ještě nejsme hotoví s těmi dvěma a tou holkou? O ty muže zákona se musíme postarat.“

Pak jim vysvětlil svůj plán. Pět mužů mělo začít střílet nad šerifovou úřadovnou. „Oba šerifové vyjdou ven, aby udělali pořádek. Kvůli tomu přece nosí ty své plechové hvězdy. Až vyjdou na ulici, tak je prostě a jednoduše odpráskneme.“

Nikdo nic nenamítal. Shetter vybral pět mužů, kteří se krátce nato odebrali na místo, na němž několik hodin předtím došlo k šarvátce s federálními marshaly a May Olsenovou.

Ukryli se ve dvou protilehlých domech. Tři muži na jedné, dva na druhé straně Main Street. Potom na sebe začali střílet, lépe řečeno ne na sebe, ale do stěn domů.

V šerifově úřadovně tu přestřelku slyšeli. „Co to má zase znamenat?“ zeptal se Dick Flemming.

„Chtějí nás vyprovokovat,“ odpověděl Phil. „Chtějí, abychom vyšli ven. Co myslíte? Uděláme jim tu laskavost?“

Dick a May přikývli.

„O.K. Učiníme toto: May a ty, Dicku, si vezmete na mušku ty chlápky, co tak zběsile střílejí do vzduchu. Já se postarám o ty ostatní.“

„Které ostatní?“ chtěla vědět May. Nerozuměla, proč chce Phil ven.

„To je přece jednoduché, May,“ odvětil. „Druhá část banditů nás bude chtít napadnout z opačné strany. My je ale zaskočíme. Vy dva běžte doleva, já půjdu doprava.“

Dick Flemming nesouhlasně potřásl hlavou.

„Jsem proti, Phile,“ řekl. „Ty lotry, co na nás číhají, bychom si měli vzít na mušku já s May. Ty bys měl vyřídit ty v domech.“

„Nemluv nesmysly, Dicku. Dělej, co říkám. A teď jdeme…“

Zadními dveřmi vyšli z úřadovny a přelezli stěnu dvora, přičemž Phil pomohl dívce. Ta si od něj ráda nechala pomoci.

Dick a May dorazili do uličky, jež ústila na prostranství před bankou. Tam zůstali stát a chvíli pozorovali fingovanou přestřelku. Nad prostranstvím se vznášel dým a hvízdaly tam kulky.

Flemming zvedl kolt. Čekal jen na to, až se jeden z banditů ukáže.

A to se i stalo. Dick okamžitě zmáčkl spoušť. Chlápek v okně zmizel. Ozval se výkřik.

Všichni bandité začali okamžitě střílet na uličku, v níž stál marshal s dívkou. Oba se však už ukryli do bezpečí domu a nyní stříleli z jeho oken. Další z banditů to koupil. Nyní tedy zbývali v jednom domě dva bandité, v druhém už jen jeden.

Dick Flemming a May Olsenová opustili dům a rozběhli se podél jeho zadní stěny. O několik minut později už byli na druhé straně.

Marshal vystřelil a naproti v okně rozhodil jeden z banditů rukama a skácel se na podlahu.

Potom vypálila May Olsenová. Trefila jednoho muže do ruky. Zasažený se zaklením pustil revolver a uskočil.

„Tak dost!“ vykřikl Flemming. „Vyjděte ven a odhoďte zbraně! Máte dvě minuty.“

Oba přeživší bandité, z nichž jeden měl prostřelenou ruku, nemuseli přemýšlet dvě minuty. Hned to vzdali a vyšli na ulici. Dívali se na Dicka a May očima, v nichž se zračila nenávist.

„To je to nejlepší, co jste mohli udělat,“ mínil federální marshal.

„Jenom se netěšte příliš brzo,“ sykl jeden z těch dvou. „Až přijde boss, tak vás rozstřílí na cimprcampr.“

„Už se nemůžeme dočkat,“ zazubil se Dick. „A teď jdeme. Ve vězení je ještě dost místa. Sakra, Phile…“

O něco dál třeskly výstřely. Phil Matthews si to začal rozdávat s dalšími desperáty.

+ + + + +

Shetter už ležel se svými kumpány na smluvených místech, když se ozvala střelba. Stál s jedním dalším banditou ve vchodu jednoho domu, zatímco ostatní se rozmístili k dalším domům. I oni se ukrývali ve vchodech.

Upřeně hleděli na dveře šerifovy úřadovny. Jenže ty zůstaly zavřené. Nic se tam nehýbalo. Čas plynul. Bandité zneklidněli. Slyšeli, že výstřely jejich kumpánů nezůstaly bez odezvy, ale přesto z úřadovny nikdo nevyšel. Nikoho z nich nenapadlo, že by odtud mohli odejít i jinou cestou.

Náhle bezprostředně před nimi třeskl výstřel. Jeden desperát padl na tvář a zůstal bezvládně ležet.

Nikde nikdo.

A další rána.

I tato byla přesná. Druhý bandita se odebral do věčných lovišť. Vykřikl, sáhl si na hruď a pomalu se svezl po stěně domu.

Nyní však již odhalili stanoviště střelce. Prozradil ho záblesk výstřelu. Bandité tam vyslali čtyři kulky, ale žádná z nich nenašla svůj cíl. Phil Matthews totiž zavčasu zmizel a objevil se o poschodí výš. Zatím ještě bandité měli šanci opustit Lobo. Pokud by však zůstali, riskovali by, že tam zůstanou navždy.

Phil spatřil jednoho ze svých soupeřů, který chtěl zmáčknout spoušť. O chvíli později se psanci podlomila kolena a skácel se ze vchodu domu na chodník. Byl jen poraněný, ale nebylo pochyb o tom, že už nikdy nebude moci namířit revolver na člověka.

Federální marshal neměl na vybranou. Desperáti ho chtěli zabít, proto musel být nemilosrdný. Dostal ještě dva a potom zůstal už jenom Shetter. Tomu se na čele leskly kapky studeného potu, protože poznal, že jeho soupeř, nový šerif, je nad jeho síly.

Phil mu chtěl dát poslední šanci.

„Ukaž se, chlape!“ zvolal. „Vyjdi na ulici!“

Teď, když poznal, že jeho situace je bezvýchodná, se Shetter ukázal jako zbabělec. Stáhl se do hloubi domu a vběhl do prázdného obchodu. Chtěl se zabarikádovat. Měl čím. Byly zde skříně, police a dva stoly.

Jenže federální marshal Matthews u něj byl dřív, než předpokládal.

Dveře se náhle rozletěly. Stál v nich Phil Matthews.

„Ruce nahoru!“ zvolal na Shettera.

Ten však udělal opak a tasil kolt. Těsně vedle Matthewse hvízdla kulka, zaryla se do rámu dveří a vyštípla z nich třísky. Jedna z nich udělala marshalovi krvavý šrám na tváři.

Potom Phil zmáčkl spoušť a olovo odhodilo Shettera na prázdnou polici, která se zřítila dolů a pohřbila banditu pod sebou.

Tím byl osud bandy, nebo přinejmenším její části v Lobo, zpečetěn.

Matthews se postaral o některé z raněných a dozvěděl se, že banda nemá jenom úkryt ve Van Horn Mountains, ale náhradní doupě v těžko přístupných horách mezi Lobo a Borachem. Zjistil dokonce i cestu do toho jeskynního labyrintu. Bandité se ukázali jako velmi hovorní. Jeden z nich marshalům popsal, jak se dostanou do onoho údolí, v němž byl Jack Garnett.

May Olsenová byla velmi překvapená, když se od Phila dozvěděla, že následujícího dne do Lobo dorazí oddíl kavalerie.

„Tomu nerozumím,“ řekla. „Jak to, že přijedou modrokabátníci, Phile? Myslím, že…“

Dick jí s úsměvem skočil do řeči. „Tak to bylo plánované,“ řekl. „Nějak se těch banditů přece zbavit musíme, ne? A do Van Hornu k oblastnímu šerifovi je to daleko. Od doby, co Eliot a jeho lotři obsadili Lobo, nefunguje železnice. Takže nefunguje ani telegraf. Počítali jsme s tím, že to do zítřka zvládneme. Přinejmenším jsme čapli tolik psanců, že je kavaleristé mohou eskortovat do vězení.“

„A potom se sem budou moct vrátit obyvatelé Lobo?“ May vrhla na oba marshaly tázavé pohledy.

Phil Matthews přikývl. „Budou, May. A zvolí si šerifa. Všechno se vrátí do normálního stavu.“

May přikývla. V očích měla slzy. „Jen mým rodičům a těm třem chlapcům už život nikdo nevrátí. A ranč?“

Phil na ni poněkud rozpačitě pohlédl. „Ano, v tom nemohu pomoci, May. To je věc soudu. Přijde na to, co se najde u Eliota. Potom se budeš muset obrátit na okresní soud ve Van Horn. Odškodnění bys mohla dostat jen odtud.“

„Jenže Eliot je ještě na svobodě, Phile,“ odtušila.

„To je pravda. Ale my ho už dostaneme, May. Zatím jsme náš úkol splnili jen z poloviny. Hon pokračuje. Hon na Johna Eliota. No, myslím, že ještě máme nějakou práci.“

To opravdu měli. Lehce poranění desperáti museli pohřbít své mrtvé

kumpány. May Olsenová a Dick Flemming se postarali o těžce raněné a později všem zajatcům připravili jídlo. Phil s Dickem se střídali na hlídce, vždy po třech hodinách. Měli oči otevřené. Mohlo se totiž stát, že se objeví John Eliot.

Nikdo se však neobjevil. John Eliot měl jiné starosti. A vůbec nemyslel na své lidi v Lobo…

+ + + + +

Když Jack Garnett zaklepal na dveře tentokrát, Gladys otevřela okamžitě. Byla nervózní, roztěkaná a neklidná. Třásly se jí ruce. Neustále si olizovala horní ret.

„Mluvila jsem s Billem,“ řekla. „Jak to, že nic nevěděl?“

Vtlačil ji do místnosti a zavřel dveře. „Protože jsem si to rozmyslel. Nejdřív bychom měli promluvit s vaším otcem, slečno Eliotová. Mohl by…“

„Ne, ne…,“ prohodila. „Přestaňte, prosím…“ V jejích hnědých očích se zračilo rozrušení, strach a hrůza. „Jestli mu řeknete, že odtud chci pryč - a že se mnou má jít i Bill - och Bože, pak by nás všechny na místě zabil.“

Jack na ni užasle pohlédl.

„Ano, opravdu věříte, že by to udělal? Jistě, je to zločinec. Ale tomu, že by zabil své vlastní dítě, se mi nechce věřit.“

Skryla tvář do dlaní. „Vy nevíte všechno - já nevím, jak dlouho to ještě dokážu snášet, ne, ne, já už prostě nemohu.“

„Mluvte,“ vyzval ji. Stáhl jí ruce ze tváře a spatřil pootevřené, chvějící se rty a velké oči, v nichž se leskly slzy. „Mluvte,“ naléhal. „Nechci znát jen polovinu pravdy, ale celou pravdu. Takže?“

Její rty nyní byly těsně u jeho. Dýchala mu do tváře. Pak řekl tichým, zajíkavým hlasem: „John Eliot není můj otec…“

Ta věta mu vyrazila dech. Gladys žila pod jednou střechou s Um arcibanditou a všichni ji považovali za jeho dceru. Pokud bylo pravdou to, co právě řekla, pak byla Eliotovi vydána na milost a nemilost.

„Ale vždyť u něho přece žijete už od dětství, Gladys.“

„To je pravda. Jenže on mě nemiluje jako svou dceru, ale jako - jako svou ženu. Zatím mě nechával na pokoji a já se mu mohla vždycky ubránit. Ale jak dlouho to ještě dokážu? Nenávidím ho. Nenávidím ho z hloubi duše.“

Náhle se vytrhla, přišla ke schodům a vydala se po nich nahoru. Jack tam stál, díval se za ní a naslouchal jejímu tichému pláči.

Potom se náhle ozvalo řehtáni koně a hlasy zpřed domu. Přišel ke dveřím. Měl pocit, jako by ho na hrudi tížil nějaký balvan. Čekal všechno, jen toto ne. Náhle si uvědomil, proč Percy Flake chtěl to děvče dostat z tábora. Flake dozajista věděl, že Gladys není Eliotova dcera. Pravděpodobně se obával, že by jednoho dne mohlo dojít ke komplikacím, totiž tehdy, až by se zjistilo, že Eliot žádnou dceru nemá. V táboře žili jen muži a Gladys mezi nimi byla jedinou ženou. Jako dcera bosse byla více či méně respektovaná. Pokud by se však ukázalo, že je jeho milenkou, rychle by se to změnilo.

„Ahoj, Curtisi,“ ozval se hlas od dveří. „Řekneš mi, co tu pohledáváš? Nebo to patří k ochraně mé dcery? Tak doslova jsi to brát neměl.“

Ano, přede dveřmi stál John Eliot. Rukavicemi si oklepal prach z kabátu, aniž by přitom spouštěl Jacka z očí.

Ten se pomalu otočil. Za Eliotem stáli čtyři bandité. Garnett se usmál a mírným, nebezpečně mírným hlasem řekl: „Dobrý den, Eliote. To je překvapení. Právě jsem odpočíval ve tvém útulném pokoji. Proč ses vrátil? Chtěls přece venku zůstat déle, ne?“

Potom vykročil a kolem Eliota vyšel ven. Boss banditů mu udělal místo. Možná proto, že Jack měl dlaň pravé ruky položenou na pažbě revolveru.

Stejně tak nečinní byli i čtyři muži vedle dveří. Garnett prošel kolem nich s nedobrým pocitem v žaludku. Ocitl se venku. Stále se nic nedělo.

Jack měl ještě stále ruku na pažbě koltu. Přál si, aby se konečně něco stalo. Za jeho zády však panoval klid. Nikdo nevystřelil. Proto pomalu kráčel dál.

Když dorazil k okraji lesa, uslyšel za sebou kroky a bleskově se otočil. Byl to Percy Flake. Přicházel k němu.

„Ahoj, Curtisi…“

„Co je, Flaku?“

„Měli bychom zmizet. Boss má podezření. Po tom, co přijel, zesílil hlídky v tunelu. Jestli nezmizíš teď, tak už nikdy.“

Jack několik vteřin přemýšlel.

„O.K.,“ řekl potom, „zkusíme to…“

Zatímco pomalu kráčeli dál, Jack se Flaka zeptal: „Je ti vůbec jasné, co děláš, Flaku? Jestli se Eliot dozví, co hraješ za hru, tak je s tebou amen.“

Flake přikývl. „To vím, Curtisi, vím to všechno. Jenže on se nic nedozví. Nevšimne si toho. Není dobré, když má muž jako on v hlavě ženskou. Eliot kvůli ní příliš často ztrácí hlavu.“

„Ona není jeho dcera,“ řekl Jack a chytil Flaka za rameno. „Kdo potom je?“

„Hm, to je smutný příběh, jestli to chceš slyšet, Curtisi. Eliot měl bratra. Paul byl ženatý. Pár jako tolik jiných. Dokud jeho žena neměla dítě s jiným. Opustila Paula Eliota, aby žila s tím druhým. Jenže Paul je nenechal na pokoji a mezi oběma muži došlo k souboji. Paul to nepřežil. John Eliot se o tom dozvěděl a zastřelil svou švagrovou i jejího milence. Dítě, které mělo dva roky, si vzal k sobě. Vydával ji za svou dceru a poslal ji na misii. Když jí bylo jedenáct, vzal ji k sobě. To je všechno.“

Garnett skřípal zuby. „Za toto svinstvo by si Eliot zasloužil kulku. Co mu to děvče udělalo? Copak může za to, že jeho matka milovala jiného? Sakra, ještě rozumím tomu, že zastřelil vraha svého bratra. Ale proč i tu ženu? A vzít si to dítě a vydávat ho za vlastní - ne, Flaku, to prostě nechápu.“

Desperát však začal mluvit dál. „Když Gladys vyrostla, změnil Eliot svůj záměr. Nejdřív chtěl, aby dívka za všechno pykala, chtěl ji ponižovat a kdoví co ještě. Jenže když dospěla, zjistil, že to je žena. Žena, jak má být, rozumíš? Se vším všudy. Zamiloval se do ní.“

„Já vím. Ale ničeho nedosáhl. Víš, co dělal dřív. Než se stal psancem?“

Flake přikývl. „Byl advokátem v San Antoniu.“

„Co? Advokátem? Tak to je moc. Teď už mi jisté věci začínají být jasné. A jeho bratr? Co dělal on?“

„Byl to rančer,“ odvětil Flake. „Měl statek poblíž San Antonia. Ale potom to všechno prodal a odešel se svou ženou do Kalifornie. Tam se to pak všechno stalo. Ale to jsme tu proto, abychom si tu vykládali příběhy? Nebo chceš…“

Jack mu skočil do řeči: „O.K., O.K. Měl bys mi ale vysvětlit, jak si to představuješ.“

„Úplně jednoduše. Promluv s Billem. Určitě bude vědět, jak to děvče dostat z domu. Já nachystám koně.

Bill a děvče si je vezmou, zatímco my na chvíli zneškodníme hlídky.“

„A když tě někdo pozná?“ zeptal se Jack, kterému stále nešlo do hlavy, že Percy Flake mu byl ochotný pomoci. Až později se měl dozvědět, že bandita byl kdysi společníkem otce Gladys. Eliot to nevěděl.

„Stmívá se, Curtisi. A půjde to tak rychle, že nikdo z hlídek neuvidí mou tvář.“

„Kolik jich je?“

„Dva v údolí, dva na místě, kde tě kdysi přivítali. V rokli. Já pojedu jen po první hlídku. Dál už to musíš vyřídit sám.“

Flake vytáhl z kapsy vesty hodiny a škrtl sirkou.“Za hodinu bude tma jak v pytli, Curtisi, pak bychom měli jednat. Pospěš si a promluv s Billem.“

„Počkat, Flaku.“ Garnett ho zadržel. „Kdo je Bill?“

Flake pokrčil rameny. „Přesné to nevím. Eliot ho sem kdysi vzal. Tenkrát už jsem pro něho jezdil, ale podvrtl jsem si nohu a zůstal v táboře. Přepadli jeden ranč a přivezli odtud toho chlapce. Vím jenom, že nepatřil k lidem z ranče. Zeptej se ho sám.“

„Jednou to udělám. Takže za hodinu, Flaku.“

+ + + + +

Bill Tronter pohlédl na Jacka Garnetta, jakoby měl před sebou šílence. „Odjet z údolí?“ užasl. „S vámi a s Glad? A Flake že nám pomůže? Tomu nevěřím.“

Garnett ho chytil za ramena. „Chlapče - teď nedělej hlouposti, ale dělej, co ti říkám. Je to velká šance, možná i poslední. Chci, aby se to děvče odtud dostalo pryč. A ty? To tu chceš zůstat navěky? S Eliotem a jeho lidmi?“

»Vy - vy jste přece pistolník, Curtisi. Proč chcete, abych já a Glad…“

Garnettův stisk zesílil. „Poslouchej Bille, já nejsem Curtis. Ten je mrtvý. Jmenuju se Jack Garnett.“ Potom mu stručně povyprávěl, jak se vlastně dostal do údolí. „Můžeš tu dívku dostat z domu, aniž by si toho Eliot všiml?“ zeptal se nakonec.

Bill Tronter přikývl. „Ano. Má poměrně tvrdý spánek. Musím se jen postarat o to, abych mohl předat Glad zprávu. Většinou je jedno ze spodních oken otevřené. Dveře vržou, ty by asi slyšel.“

„Snaž se ji dostat z domu, chlapče. Ale buď opatrný. Jestli si Eliot něčeho všimne, tak tu vypukne peklo.“

Bill Tronter se chtěl otočit, ale náhle se zarazil a zeptal se: „A co když se probudí a něčeho si všimne?“

Garnett jej uklidňoval: „Potom poběžíte dál. Já vás budu krýt. A teď běž.“

Nebylo to vůbec tak těžké, jak se Jack obával. Eliot měl za sebou dlouhou, obtížnou jízdu.

O tom, co se stalo v Lobo, Eliot ještě nevěděl, tam se chtěl vypravit až následujícího dne. Nyní odpočíval po honu na Nata Cemalla a Johna Hunta.

John Eliot ve své bandě nestrpěl žádný odpor nebo pokus o vzpouru. Odpadlíky likvidoval, jak se sám vyjadřoval, i když nešlo o žádnou velkou kořist. Cemall a Hunt byli mrtví a jejich kořist měl teď on.

Boss banditů byl po svém návratu příliš unavený na to, aby diskutoval s Jackem o důvodech jeho přítomnosti v domě. To chtěl udělat až ráno, před cestou do Lobo. V noci, když přijel, pojedl, vypil půl láhve brandy a lehl si. Spal tak tvrdě, že si nevšiml, že Gladys leze z okna.

Bill Tronter už na ni čekal. Vydal se s ní k ústí údolí.

Jack šel za nimi s koltem v pravé ruce. Nic se však nestalo. Bandité, kteří nespali, seděli v domech a trávili čas hraním pokeru a pitím.

Flake je očekával s osedlanými koňmi.

„Bille,“ řekl mladíkovi. „Na nic se neptej a dělej, co ti říkám. Ty a Glad zůstanete za námi a budete držet koně. Curtis a já vyřadíme zbývající hlídky. Potom vyjedete. Curtis vás povede. Musíme jet celou noc, protože to nebude trvat dlouho a Eliot se o všem dozví. Za tři hodiny se budou střídat hlídky a pak se to provalí.“

S Jackem potom zmizeli. Bill a děvče vzali uzdy tří koní a obezřetně je následovali.

Tak moc Jack banditovi nevěřil, takže ho nespouštěl z očí. A ruku měl na revolveru. Jenže Percy Flake nemínil hrát falešně.

Dorazili k tunelu. Byla taková tma, že nebylo nic vidět. Jejich kroky vylákaly oba muže na hlídce z výklenků ve skále, v nichž odpočívali.

„Kdo je tam?“ zeptal se jeden z nich.

„Curtis.“ Jack se pokoušel něco uvidět a skutečně před sebou spatřil nezřetelný pohyb. Chytil kolt za hlaveň a šel dál, tam, kde viděl onoho banditu.

„Kam chceš, chlape?“ ozvalo se z temnoty.

Jack si všiml, že muž stojí bezprostředně před ním. Nalevo musel stát Blake. Slyšel jeho tichý dech. „Do Lobo,“ řekl a v ten samý okamžik udeřil.

Okamžitě uskočil doprava, spatřil nezřetelný pohyb a uslyšel tlumený náraz.

Druhý muž na hlídce se vrhl vpřed, přímo proti Flakově pěsti.

„To by bylo,“ poznamenal Percy Flake a škrtl sirkou. „Odvlečme je někam stranou.“

Tichým písknutím přivolal Billa Trontera a dívku.

„Jeďte,“ řekl Flake. „A držte se. Dávejte na ně pozor, chlape.“ Poslední slova platila Garnettovi. „A ještě mi prozraďte, kdo jste. Curtise totiž znám.“

Jack sebou trhl a sáhl po koltu. „Tys to věděl, Flaku? Proč jsi mlčel?“

„Protože jsem chtěl vědět, co uděláš. Říkal jsem si, že bys to děvče mohl dostat z údolí. Jenom se ptám, proč jsi vlastně tady. Curtis nejsi a muž zákona také ne.“

Jack se tiše zasmál. „To bych také rád věděl. Jsem tu úplnou náhodou.“ Potom Flakovi stručně pověděl, jak se do celé té záležitosti navlekl.

Bandita se neubránil smíchu. „Až to Eliot uslyší, tak bude běsnit jak pominutý. Kovboj, který se vydává za pistolníka Chese Curtise. Panečku, to je teda věc. Ale střílet umíš, to je fakt. A tasit také, a to zatraceně rychle. To je dobře, protože Eliot vás bude pronásledovat. Teď zmizte. Jeďte co nejrychleji. U dalších hlídek už nebudete muset být tak opatrní. V údolí ty výstřely nikdo neuslyší.“

Jack dal Billovi a děvčeti znamení, aby nasedli. Oba rozpačitě poslechli. Považovali jej totiž za nebezpečného pistolníka.

Po cestě nepromluvili ani slovo. Teprve těsně před onou roklí, v níž byli další hlídky, se Jack otočil na chlapce a řekl: „Poslouchej, Bille, teď můžeš ukázat, co v tobě vězí. Na nějaké překvapení je příliš světlo. Budeme muset střílet. Soustřeď se. Dávej pozor na to, co dělám. Rozumíš?“

Bill přikývl. „Jistě, pane Garnette.“

„Gladys,“ poznamenal Jack k dívce. „Vy zůstanete tam. Čekejte tam, dokud si pro vás Bill nepřijede.“ Ukázal při tom na skupinu zakrslých borovic.

Měsíc stál vysoko na jasné noční obloze a krajina tonula v jeho stříbřitém svitu.

Jack a Bill jeli dál. Gladys zůstala. Držela se Garnettových pokynů, aniž by něco namítla.

Oba dorazili k rokli. Jeli těsně vedle sebe. Jack vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Držel ji v pravé ruce, s prstem na spoušti. Kdyby se objevily hlídky, okamžitě by střílel, nemínil nic riskovat.

Muži na hlídce měli instrukci kontrolovat každého, kdo opouští údolí. John Eliot chtěl být neustále informován o tom, kdo z jeho lidí chce kam jet. Nezajímal se o to, kdo jede do Lobo nebo odtud do údolí, ale hlídky měly po svém vystřídání hlásit, kdo z banditů opustil rokli.

Jack věděl, že ti dva muži by jeho nezastavovali. Jenže s Billem Tronterem a dívkou to bylo jiné. Bill a Glad údolí nikdy neopustili. Jestli se tedy nyní objeví, tak hlídky zpozorní.

Ještě za sebou neměli ani polovinu rokle, když oba bandité vylezli ze svých úkrytů.

„Stát!“ zvolal jeden z nich. Stál na balvanu s puškou u boku.

„To jsem já - Curtis!“ odpověděl Jack. „Chceme do Lobo!“

„O.K. A co chce ten kluk?“ Muž seskočil z balvanu a blížil se k oběma jezdcům. Jeho druh zůstal stát před jeskyňkou, v níž předtím spolu se svým kumpánem číhali.

„Doprovází mě,“ odvětil Jack. „Máš něco proti?“

„Já ne, ale boss ano.“ Bandita strčil náboj do komory. Jack viděl ten pohyb a slyšel kovový zvuk.

„Jak to?“

„To nevím. Sesedněte. Pusť tu pušku, Curtisi. A nedělej žádné hlouposti. Omlouvám se, ale stěžovat si můžeš u bosse. Je dost nervózní a vypadá to, že ti nevěří.“

Jackovi to bylo jedno. Chápal, že Eliot je nervózní. Koneckonců už všechno neprobíhalo tak hladce jako dosud. Nejdřív Byron, Cemall a Hunt, kteří zradili a museli za to pykat. A potom ten nový šerif se svým zástupcem.

Neměl na vybranou. Nemohl už na nikoho brát ohledy.

Než však stačil vystřelit, udělal to Bill Tronter. Mladík, napůl schovaný za Garnettem, vytáhl revolver a vypálil na muže, který si jej skoro vůbec nevšímal, nýbrž upíral celou svou pozornost na Garnetta.

Kulka ho trefila do hrudi a odmrštila jej jako slaměného panáka. Roklí zněla ozvěna výstřelu.

Jack otočil hlaveň winchestrovky a zmáčkl spoušť. Muž v ústí jeskyňky zaklel, pustil pušku a chytil se za rameno.

„Zatracený bastarde!“ zařval.

„Buď tiše a pojď sem!“ zvolal Jack. „Nebo další kulku koupíš do hlavy!“

Garnett slezl ze sedla a počkal na banditu.

„John tě…“ láteřil desperát, ale Jack mu skočil do řeči.

„Nic neudělá!“ Vytáhl mu kolty z pouzder a hodil je do křoví. „Posaď se. Bille, pojď sem a ovaž ho.“

Mladík slezl z koně.

„Proč?“ otázal se. „Je to jeden z těch nejhorších. Jen se ho zeptej, kolik lidí už zabil a kolik žen znásilnil. Jestli je to, co vyprávěl, pravda, tak by musel zemřít tisíckrát.“

Jack zavrtěl hlavou. „Nemluv nesmysly, chlapče. Nejsme zabijáci. Jestli ho necháš vykrvácet, tak nejsi lepší než on.“

Bill na něj mlčky pohlédl, pokrčil rameny a začal banditu ovazovat tlakovým obvazem.

Jack viděl, že tomu rozumí. „Kde ses to tak dobře naučil?“ vyzvídal.

„Co myslíte, jak často jsem těm lumpům asi léčil rány, když se vraceli ze svých loupeživých výprav?“

Jack mlčel. Když byl chlapec hotov, řekl: „O.K., teď jeď zpátky a přiveď to děvče.“

„A co s ním?“

Jack se usmál. „Posadíme ho na koně a toho mrtvého na druhého. Cestu do údolí už najdou.“

„Ano, ale…“

„Žádné ale. Eliot nás bude pronásledovat tak jako tak. Přiveď to děvče, chlapče.“

Tronter se vyšvihl do sedla. Bylo na něm ale vidět, že s Garnettovým příkazem nesouhlasí. Poraněný bandita na něj zuřivě pohlédl. „Pěkně ses vybarvil, chlapče,“ zavrčel. „Nečeká tě nic dobrého,

Curtisi. Eliot půjde po tobě, dokud tě nedostane.“

„Přeju mu při tom hodně štěstí,“ zazubil se Garnett. „Vyřiď mu ode mě hezký pozdrav. A řekni mu, že nejsem Ches Curtis. Možná ho to potěší.“

„Ty nejsi Curtis. A kdo potom jsi?“

Jack se posadil na kámen, postavil vedle sebe pušku a vytáhl z kapsy košile své kuřácké potřeby. A zatímco si motal cigaretu, řekl: „Jsem Jack Garnett. Je to prosté. Nejsem šerif, ani federální marshal. Jenom kovboj, nic víc.“ Podal cigaretu raněnému a připálil mu. „Curtise zastřelil jeden šerif. Sám pak ale zemřel.“

„To jsou věci,“ vyštěkl bandita, „ale proč sis potom hrál na Curtise, eh?“

„Proč?“ zasmál se Garnett. „Protože jste mě právě tady na tomto místě přepadli. Co jsem měl dělat? Měl jsem se nechat oddělat? Nebo byste mě nechali jet dál?“

„To určitě ne. Kam jsi měl vlastně namířeno?“

„Do Lobo.“

„Hm, tam by se ti vedlo stejně tak,“ mínil bandita.

„No právě,“ podotkl Jack.

Chvíli panovalo mlčení, aby se potom desperát náhle zeptal: „A proč teď zdrháš s Tronterem a s tím děvčetem? Víš, do čeho lezeš?“

„To mi nemusíš vysvětlovat. Ale jestli si myslíš, že couvnu, tak to se mýlíš. Jen ať si Eliot přijde.“

Ozval se dusot kopyt a objevil se Bill s Gladys.

Mladík vyvedl oba koně banditů z úkrytu a přivázal mrtvého na jednoho z nich. Raněný mohl jet, protože měl kulku v levém rameni. Bylo jisté, že to do údolí zvládne.

Garnett, Bill a dívka na sebe pohlédli. „Za pár hodin nám bude Eliot v patách,“ zamumlal Bill.

„Já vím, chlapče,“ přisvědčil Jack. „Je načase vyrazit. Musíme využít náš náskok.“

+ + + + +

Když ti tři vyjeli z hor, začalo pršet. Jack, který mě) naolejovanou kůži, ji dal dívce, která mu za to věnovala vděčný pohled. Gladys dosud mlčela. A Bill také. Jel za Jackem a Gladys a tvářil se zamyšleně. Nad něčím přemýšlel.

Výběžky Van Horn Mountains měli za zády. Před nimi se táhla prérie, která byla po deseti mílích ohraničena jedním arroyem. Za ním se zelenal les.

„Tam zastavíme,“ prohodil Garnett. Pohlédl k nebi a dodal: „Za hodinu už pršet nebude.“

„A potom?“ řekl Bill. „Proč zastavovat? Eliot nás…“

Jack mu skočil do řeči. „Jistě, Bille, hledá nás. Ale stopy nenajde. Déšť je smyl. A ten les je velký. Není jisté, že nás bude hledat tady. Stejně tak dobře by mohl jet na jihozápad. A možná předpokládá, že jsme ještě v horách.“

„Na trati je jedna stará dostavníková stanice,“ řekl Bill Tronter. „Teď je z ní noclehárna. Když železnice ještě fungovala, tak tam zastavovaly vlaky. Možná nás bude hledat tam, protože ví, že my - myslím, já a Glad…“

Jack zavrtěl hlavou. „Pak by byl hlupák, Bille. Jestli ví, že tu noclehárnu znáte, tak si řekne, že tam určitě nepojedete. Uděláme to, co jsem řekl: v lese si odpočineme.“

Mladík se podrobil. Pokračovali v cestě, překonali arroyo a zmizeli v lese.

Vůně vlhké prérie se vytratila. Tady, v lese, to vonělo jinak, aromatičtěji a silněji. Jack našel mýtinu. Ležela dostatečné daleko od okraje lesa, ale dost blízko na to, aby mezi stromy viděli na prérii a na hory táhnoucí se na obzoru.

Bill nasbíral větve, jak mu uložil Jack. Jack sám odsedlal koně. Déšť ustal. Po nebi, na němž noční tmavou modř pomalu nahrazovala šeď rána, se honily mraky, které se ztrácely na jihu, za horami. Lesní půda byla jílovitá a zanechávala na sobě zřetelné stopy. Jack přinesl několik větví a zničil je tak daleko, jak to jen šlo.

Nacházel se nějakých třicet yardů od mýtiny, když za sebou uslyšel křupnutí haluze. To byla Gladys. Šla za ním. Před ním se zastavila a pohlédla na něj. Tvář už neměla poznamenanou napětím jako v táboře či předtím. Působila uvolněně, vlídně, něžně a žensky.

„Děkuju…,“ řekla. „Ale, co bude teď - myslím - nevím, kam mám…“

Jack neznal odpověď. Stál tam před ní se svěšenýma rukama a bezradným výrazem v obličeji.

Náhle se vrhla na něj a pověsila se mu na krk.

„Gladys…,“ zmateně zakoktal, „já - to také nevím - Bill a ty - myslím - vy a…“

Umlčela ho polibkem a přitiskla se k němu. Jacka polil horký pot. Jak dlouho už nelíbal ženu? Kdy naposled objímal útlé, poddajné dívčí tělo? Bylo to už dávno, hodně dávno. Byla to Debra, se kterou strávil tolik nocí - hnán nezkrotnou vášní, kterou považoval za lásku.

„Jacku…,“ zaklonila hlavu. „Och Jacku, já - já…“

Garnett přikývl a usmál se na ni. „To je v pořádku, Gladys.“

Pochopila, že jí neporozuměl. „Jacku, zůstaň se mnou. Mám tě moc ráda - ach, já nevím.“

Strnul.

„ Glad,“ řekl hrubším hlasem, „víš, cos právě řekla?“

Přitulila se k němu. Jack se ujal iniciativy a políbil ji. Tak tam stáli několik minut v těsném objetí, nic neviděli a nic neslyšeli, kromě divokého bušení svých srdcí.

Toho, že Bill Tronter stojí opodál a s kamennou tváří je pozoruje, si nevšimli.

„A co Bill?“ zeptal se Jack po chvíli.

Gladys zavrtěla hlavou. „Mám ho ráda jako svého bratra, Jacku. Mezi ním a mnou je to jenom přátelství. Nikdy jsem v něm neviděla nic jiného než nejlepšího přítele. Kromě něho jsem v údolí nikoho neměla.“

„O.K., Glad. Já nepatřím k mužům, kteří přebírají ženy jiným.“ Na tváři se mu objevil stín, bezděky se mu totiž vybavila Debra.

Gladys si toho všimla, ale pomlčela. Ruku v ruce se vraceli na mýtinu, kam se už mezitím vrátil Tronter. Chlapec slyšel, co o jejich vztahu řekla Glad, ale tvářil se nezúčastněně.

Díval se na ně, zatímco rozdělával oheň. Náhle řekl: „Dál pojedu sám.“

Jack si myslel, že se přeslechl. „Cos to řekl, Bille? Sám? Co to má být? Jak jsi na to přišel?“

„Protože věřím, že Eliot přijede k té noclehárně na trati. Odlákám ho od vás. Jsem si jistý, že mi nic neudělá, dokud mě bude potřebovat.“

Jack zavrtěl hlavou. „Tys ses musel zbláznit, chlapče.“

„Chlapče - chlapče!“ vykřikl Bill. „Já už nejsem dítě, Garnette. Chcete mi v tom zabránit? Raději ne. Raději dostaňte Gladys do bezpečí. Nechejte to na mně.“

Dívka udělala dva kroky směrem k němu. „Co to do tebe vjelo, Bille?“

„Nic, vůbec nic. Jenom už mám dost toho věčného komandování. Už nechci, rozumíš? Nech mě jít svou cestou. A vy si jděte vaší, jasné?“

„To je dost jasné,“ řekl Jack. „O.K., O.K. - já ti nechci bránit, Bille. Chci ti dát jen jednu dobrou radu: Jdi Eliotovi z cesty.“

„To je moje věc.“

„Bille.“ Gladys mu položila pravou ruku na rameno. „Bille, dobře víš, co se stane, jestli na něho natrefíš. Odkrouhne tě jak prašivého psa. Znám ho a ty ho znáš také.“

„Jen klid, Glad,“ odvětil mladík. „Už jsem se rozhodl a tak to také zůstane. Možná se později zase někde setkáme.“

„Pojedeme podél trati na sever,“ řekl Jack. „Jestli se nemýlím, tak se tak dostaneme do Collada.“

Bill pokrčil rameny. „To je možné. Třeba tam za vámi přijedu, až Eliota svedu z vaší stopy.“

Garnett a dívka poznali, že nemá smysl ho chtít přemlouvat.

Bill si vzal své sedlo a přišel ke svému koni. „Takže - já tedy jedu,“ řekl.

Odpovědí mu bylo mlčení. Gladys a Jack na něj pouze hleděli. Bill se rozhodl. Jack si domyslel, z jakého důvodu, a nechtěl mu v tom bránit. Gladys mu dala jasně najevo, že chce zůstat s ním a že k tomu mladíku necítí nic víc než přátelské pocity. To bylo zase její rozhodnutí.

+ + + + +

Johna Eliota uprostřed noci probudil Percy Flake. Bandité, kteří šli na hlídku, nalezli své kolegy omráčené a krátce nato narazili i na oba další desperáty, z nichž jeden byl mrtvý a druhý raněný. Jestli si Flake myslel, že Eliot bude zuřit, tak se mýlil.

Boss banditů nehnul ani brvou. Pouze jeho oči hrozivě žhnuly.

„Tak…,“ řekl. „Curtis odjel s Glad a s Billem. A ani to není Curtis? All right, pobavil se, teď jsem na řadě já. Flaku, vyber čtyři muže, za čtvrt hodiny vyrážíme. Chci je dostat všechny tři - a potom zažijí, co to znamená zkřížit mi cestu.“

Percy Flake to čekal. Mlčky opustil dům a svolal čtyři muže, kteří se netvářili nijak nadšeně, navíc když ještě pršelo.

Vyjeli z údolí a vydali se do hor. Žádné stopy uprchlíků však nenalezli. Déšť je smyl, jak předvídal Jack.

„Pojedeme k trati,“ přikázal Eliot, který si vzpomněl na to, že dívce i Billovi kdysi vyprávěl o té staré stanici. „Prší - kam jinam by jeli? Ani jeden z těch tří se tu nevyzná. A Glad a Bill vědí o té staré stanici. Takže pojedou tam, aby měli aspoň střechu nad hlavou.“

To se Percymu Flakovi nezdálo. Jistě, Bill s dívkou se tam nevyznali. Ale s Garnettem to bylo jiné. Ten, jak Flake věděl, pocházel z Texasu a měl namířeno do Lobo. Jack by musel být blázen, kdyby s těmi dvěma chtěl jet ke starým Warnerům, kteří ještě

žili na té staré dostavníkové stanici, tolerováni bandity. Občas se tam na svých loupežných výpravách zastavovali a nechali si od paní Warnerové upéct steak.

Bill Tronter byl ještě na cestě tam, když na stanici dorazil Eliot a jeho pět kumpánů. Ve stáji stálo několik koní, ti určitě nepatřili jen Warnerům. Ti měli jenom jednoho koně, kterého zapřahali do své bryčky.

Eliot zůstal stát jak opařený, když ve výčepu uviděl několik svých Udí. „Zatracená bando, co tu děláte?“ zahartusil. „Proč nejste v Lobo, he?“

„Co? V Lobo?“ opáčil jeden z nich. „Tak to těžko. Tam už začali řádit ti dva chlápci s hvězdou.“

Eliot k němu přiskočil, chytil ho za vestu a zatřásl jím. „Ty proklatý ksindle - vy jste ty dva nedostali? Kde jsou ostatní?“

Bandita vyjekl: „Pusť mě, sakra, pusťme! Většina už je pryč - vzali do zaječích. Zůstal jen Shetter s pár chlapci. Ale ani jemu se to nepodaří. To jsou dva ostří hoši, to ti říkám. S těmi nic nesvedeš ani ty. Já takové znám.“

Eliot zrudl. To už na něj bylo příliš. Glad byla pryč, odjela s falešným Curtisem - a potom zmizí ti zbabělí bastardi a nechají ho ve štychu. Jen Shetter zůstal…

Starý Warner a jeho žena viděli hrozící nebezpečí a uklidili se do zadních místností. Nikdo neviděl osamělého jezdce, který přijel k jejich dřevěnému domu.

Šlo o Billa Trontera. Spatřil koně a na okamžik zaváhal. Ještě se mohl obrátit a jet za Garnettem a dívkou. Ale potom zavrtěl hlavou. Ne, pomyslel si, co bych tam dělal? Glad už nezajímám, zabouchla se do toho vysokého Texasana - O.K., jen ať. Nic na tom nezměním a ani nechci. Dal bych jí toho hodně, kdyby se mnou chtěla začít nový život - ale teď už je po všem. Doufám, že bude s Garnettem šťastná.

Jel dál, před chodníkem seskočil ze sedla a přivázal svého koně. Než vešel dovnitř, překontroloval kolt, krátce se zamyslel a vytáhl ze sedlové kapsy druhý revolver, který si strčil za opasek.

Když vstoupil dovnitř, zavládlo tam naprosté ticho. Eliot a ostatní na něj zaraženě hleděli.

Potom místností třeskly výstřely.

Bill se vrhl rybičkou za jeden stůl, který předtím převrhl Eliot. Vypálil bez varování, aniž by řekl jediné slovo. A přece nebyl dost rychlý.

Eliot zareagoval okamžitě, když spatřil cuknutí Billovy ruky směrem k opasku. Jeho kulka škrábla Billa na pravé tváři a zanechala tam po sobě krvavý šrám. Pálilo to, jako by mu někdo přitiskl ke tváři žhavé cejchovací železo. Po bradě mu tekla krev, která pak kapala na zem.

Změnil své postavení a opřel se o pravý loket, přičemž dával pozor na to, aby ani kousek jeho těla netrčel nad stůl.

Úzká štěrbina v desce stolu mu postačovala na to, aby přehlédl výčepní místnost. Jeden bandita ležel mrtvý před pultem, v ruce ještě držel kolt napůl vytáhnutý z pouzdra. Další se s námahou plazil ke stolu, za nímž se ukrýval John Eliot. Krátce před ním se však svalil na zem a zůstal ležet. Dva další bandité leželi podivně zkrouceni dál vzadu. Jedním z nich byl Percy Flake.

Bill několikrát polkl. Nechápal, jak se mu mohlo podařit čtyřmi střelami zabít čtyři bandity. Dlouho se však ze svého úspěchu těšit nemohl. Konec přišel rychleji, než očekával.

Udělal neopatrný pohyb a hned v následujícím okamžiku ucítil mocný náraz do čela. Před očima mu explodoval žlutočervený ohnivý míč, načež se začal propadat do temné, bezedné hlubiny.

Eliot zareagoval bleskurychle, když uviděl, že Bill Tronter pozvedl hlavu.

Pomalu vstal, přistoupil k němu, převalil ho nohou a zabručel: „Byls hlupák, Trontere. Jen hlupák si to totiž může chtít rozdat s Johnem Eliotem!“

Otočil se a pohlédl na ostatní bandity. „Zmizte, vy zbabělé krysy! Zmizte, než vám jednomu po druhém vystřílím mozky z hlavy…“

„To tu tak zůstanou ležet?“ namítl jeden z nich.

Eliot si strčil revolver do pouzdra. „Odneste je ven - dělejte si, co chcete - ale zmizte mi z očí. S těmi dvěma chudáky v Lobo už se vypořádám. Na to nikoho z vás nepotřebuju.“ Obešel pult, vzal z police jednu láhev a zuby z ní vytrhl korkovou zátku. Potom se napil.

Bandité se jeden po druhém vytratili. Mrtvé odvlekli s sebou.

Eliot o půl hodiny později starou dostavníkovou stanici opustil. Nevydal se však do Lobo, ale na severovýchod. Do Boracha…

+ + + + +

John Eliot musel mít šestý smysl, když se vyhnul Lobo. Tak jistý, že vyřídí tamní šerify, si zase nebyl. Uvědomoval si, co se asi muselo v Lobo stát, když část jeho lidí vzala nohy na ramena. A tak hloupý, že by se do toho pekla vydal sám, zase nebyl.

Kvůli této změně situace mu také bylo lhostejné, co se stane s Gladys a oním Texasanem. Nyní mu šlo o krk, o nic jiného. A protože vždy hleděl do budoucna, učinil již dávno příslušná opatření. Neexistoval žádný zatykač na jeho jméno, jen několik vágních popisů. To věděl. V horách před Borachem měl jeden nouzový úkryt. V něm měl také ukrytou největší část svého podílu na lupech. Chtěl se tam na nějakou dobu ukrýt a hlavně si nechat narůst vous. A přirozeně přemýšlet o tom, jak dál.

Zůstat tam nemohl. Chtěl z Texasu pryč. Na sever, nebo do Kalifornie.

John Eliot cítil, že tábor ve Van Horn Mountains je ztracen. Když na to pomyslel, skřípal zuby. Trvalo jim více než rok, než tam postavili domy, když tam předtím náhodou objevil ten přírodní tunel. Čím silnější byla jeho banda, tím smělejší byly jejich přepady. Tak dlouho terorizovali obyvatele Lobo, až nakonec odtáhli. Malí rančeři mu platili tribut, větším loupil dobytek a prodával ho do Mexika. To všechno teď skončilo. Tušil to. A věděl, že nastal čas obrátit se k oblasti Culberson zády.

Jack Garnett již znal jeho údolí a určitě si to tajemství nenechá pro sebe. A to, co nevěděl on, mohla vyžvanit ta holka. A k tomu ještě ti dva muži zákona v Lobo. Eliotovi bylo jasné, že vyřídí i zbytek jeho bandy a potom se do města vrátí jeho někdejší obyvatelé. Možná dokonce přitáhne i armáda nebo státní policisté a začnou pročesávat celý kraj. V takovém případě by vyslídili a strčili do vězení spoustu jeho Udí.

Ne, skutečně bylo lepší zmizet. Hezky v tichosti. Beze svědků.

+ + + + +

Poručík O’Brien, který velel oddílu kavalerie, jenž přijel do Lobo a převzal zatčené desperáty, vybral jednoho seržanta a tři vojáky, kteří měli eskortovat bandity do Collada, odkud pak měli být odtransportováni dál

vlakem. Guvernér nařídil, že všichni bandité, kteří patřili k Eliotově bandě, mají být souzeni v El Pasu. Ten, kdo unikne oprátce, si měl odpykávat trest v tamním státním vězení.

Poručík seděl s May Olsenovou a oběma marshaly v kanceláři. Radili se o tom, jak postupovat dál.

„Nejdřív bychom měli vykouřit to doupě banditů ve Van Horn Mountains, poručíku,“ navrhoval Phil. „S vašimi lidmi by to byla maličkost. Jeden z banditů mi prozradil, že v táboře žije jedna dívka, údajně Eliotova dcera. Možná dostaneme i jeho samotného. Možná - o čemž pochybuju. Určitě už vyjel s několika svými lidmi pryč.“

V Lobo se nevědělo o tom, co se stalo v horách. Odkud také?

„Krom toho tam najdeme jednoho slavného pistolníka, Chese Curtise,“ dodal Phil. „Eliot si ho pravděpodobně najmul jako svou pravou ruku. Před tím se musíme mít na pozoru. Je neuvěřitelně rychlý. Už po něm pátráme hodně dlouho, ale zatím nám unikal.“

Důstojník potřásl hlavou. „Naposledy ho viděli v Chispě. Ale odtud zmizel.“

Phil přikývl. „Vím, poručíku. Jeden desperát mi řekl, že Curtis v horách zastřelil šerifa a potom se připojil k bandě.“

„Hm, potom bychom to neměli brát na lehkou váhu, marshale. Doufejme, že polapíme hlavu té bandy. Víte, že nám dělal velké starosti. Jen z mé švadrony má na kontě dvanáct mrtvých. A osm mezi státními policisty. Nemluvě o šesti mrtvých šerifech a ostatních obětech toho lumpa.“

Matthews se pousmál. „Poručíku, nepochybuju o vojenských kvalitách vašeho šéfa a vašich druhů. Ale bandité nejsou protivník ve válce. A Eliot je všemi mastmi mazaný.“

„Možná máte pravdu, marshale,“ připustil mladý poručík. „Proto byste měl trestnou expedici do hor vést vy.“

„O.K. Necháme tu šest mužů. Kdy můžeme vyrazit?“

Poručík dlouho nepřemýšlel. „Jestli jde o mě, tak ihned. Zůstanou tady kaprál Searcy a pět mužů. Potom budeme mít k dispozici ještě sedm jezdců. To by mělo stačit, ne?“

Matthews vstal. „To bude stačit.“

+ + + + +

Tábor nalezli víceméně opuštěný. Byli tam už jen čtyři bandité. A ti neměli tušení, co se mezitím odehrálo. Věděli jen to, že Ches Curtis zmizel i s bossovou dcerou a s Billem Tronterem a že jednoho muže na hlídce poranili a druhého zabili. Onen raněný byl mezi těmito čtyřmi.

Pověděl všechno, co věděl. Byl rád, že se o něj postaral zdravotník kavaleristů.

Federální marshal nyní již věděl, že Ches Curtis je mrtev a že údajný pistolník se za něho jen vydává.

„Eliot asi práskl do bot,“ řekl poručíkovi. „Slyšel jste přece, o co mu jde: Chce najít svou dceru a toho Texasana. Jenže ti už budou dávno za horami. Nedokážu si představit, že by zůstali někde poblíž. Vždyť ani nevědí nic o tom, co se stalo v Lobo.“

„Neříkal jste, že Eliot má ještě jeden úkryt u Boracha, marshale?“

Matthews přikývl. „To je pravda, poručíku. Jeďme tam. Když budeme mít štěstí, tak ho tam najdeme.“

Poručík zavrtěl hlavou. „My? Vy, marshale. Tak daleko mé rozkazy nesahají. Ostatně, banda je rozprášena a údolí jsme našli. Tím je můj úkol vyřízen. Jsem voják a mám své pokyny. Musíte to pochopit.“

Federální marshal se usmál. „Chápu. Dostal jste rozkaz, co se má stát s doupětem banditů?“

O’Brien přikývl. „Ó ano. Máme ho srovnat ze zemí.“

„Aha. Takže zničit. Hm, těch domů je škoda. Ale připouštím, že to je správné. Údolí má jenom jedno ústí. Je to ideální úkryt pro bandity. Bude stačit, když zavalíte tunel. Dynamit jsme tu přece našli.“

„Skvělý nápad,“ přisvědčil poručík. „Uděláme to tak. Potom se vrátíme do Lobo a vyrazíme o den později.“

+ + + + +

John Eliot po té cestě jel častokrát, ale dnes mu prérie připadala skoro nekonečná. A nad ní jako ohnivá koule žhnulo nemilosrdné texaské slunce. Jeho paprsky neznaly slitování. Nikde se před nimi nedalo ukrýt.

John Eliot měl trpkou pachuť na jazyku. Rty měl popraskané a bolavé. Už dvě hodiny nepil a na sluncem sežehlé prérii nebyl až po vzdálené kopce žádný pramen. Vyschlá prérie lačně nasála dešťovou vodu a nyní již byla opět prašná.

Do kopců, za nimiž leželo město Boracho, mu chyběly ještě tři hodiny jízdy. Tři hodiny jízdy pod žhavým sluncem. Jeho kůň byl stále pomalejší a nedal se ničím přimět k rychlejšímu nebo alespoň stálému tempu.

Kopce se zdály být, co by kamenem dohodil, ale to bylo jen zdání. Eliot se přitiskl ke krku zvířete, zavřel pálící oči a spolehl se na instinkt svého koně.

+ + + + +

Na zpáteční cestě do Lobo narazili vojáci a federální marshal Matthews na tři jezdce, kteří při pohledu na ně obrátili koně a dali se na útěk.

Daleko se nedostali. O’Brien za nimi poslal své vojáky, ti je dohnali a zjistili, že jde o bandity, kteří předtím přebývali na staré dostavníkové stanici.

Nejprve se pokoušeli vymlouvat, tvrdili, že hledají práci, ale jejich

kumpáni z údolí je marshalovi prozradili.

Phil přemýšlel, jestli má dřív hledat Texasana a dívku nebo Eliota. Rozhodl se pro první možnost.

„Vezměte je s sebou do Lobo,“ řekl O’Brienovi. „Já se postarám o ty dva. Jestli jde o Eliotovu dceru, tak to může být důležité. Můžeme ji využít jako páku proti němu. Nebo její výpovědi budou zajímat soudce. A ten muž, co ji doprovází, mě zajímá také. Řekněte o tom Flemmingovi. Ať počká v Lobo.“

O’Brien přikývl. „Jak myslíte, marshale.“

Vyměnili si několik slov, načež se marshal vydal směrem k dráze.

Onu starou přepřahací stanici znal. Mladík, o kterém mu vyprávěli bandité, přijel s tím děvčetem a s Texasanem z hor. Někde se museli rozdělit. Matthews doufal, že nalezne stopy.

A to se mu povedlo, našel totiž stopy Billa Trontera. Když mladík opustil Garnetta a Glad, bylo už sucho a nepršelo.

Stopa vedla do lesa, kde si ti tři rozdělali oheň. Phil našel ohniště a prohledal jeho okolí. Texasan a dívka museli na té mýtině strávit drahnou chvíli. Podle jeho propočtů mohli mít nanejvýš šest hodin náskok.

Marshal nepřemýšlel dlouho. Vydal se dál po stopě. John Eliot jim neunikne, i kdyby ho museli honit přes půl Ameriky.

Stopa vedla do Collada. Phil si uvědomoval, že ztratil více než dva dny, ale to mu bylo lhostejné. Ve svých úvahách vycházel z předpokladu, že John Eliot se bude několik dnů zdržovat ve svém nouzovém úkrytu na východ od Lobo.

A pokud tam nebude, tak marshal usuzoval, že se vydal do Boracha, Kentu nebo Levinsonu. Nejpravděpodobnější bylo poslední město. Leželo sice ještě v oblasti Culberson, ale na východním okraji města už začínala oblast Reeves. A tam po Eliotovi nepátrali. To, že má v patách dva federální marshaly, Eliot nevěděl. V Levinsonu dorazí k železnici. Může tam nasednout nasednout na vlak Texas & Pacific Railroad, který denně jezdí přes Pecos do Sand Hills. Tam mohl přesednout na další železnici, Texas Mexičan, jež vedla do Nového Mexika.

Tak daleko ovšem Phil Matthews ve svých úvahách nezašel. Myslel jen na jedno: Jestli John Eliot někde nasedne na vlak, pak nebude obtížné jej dál stopovat. Ať už vystoupí v Borachu, Kentu nebo v Levinsonu, neustále pojede východním směrem. Pokud by se vydal na západ, přijel by do Van Homu, do sídla oblastního šerifa. A tam na něj na nádraží číhali jeho zástupci, kteří kontrolovali každého cestujícího.

V jedné dolině deset mil před Colladem dohnal Jacka Garnetta a dívku. Gladys byla vyčerpaná. Ještě nikdy nebyla tak dlouho v sedle a Jack musel několikrát zastavit.

Odpočívali na dece vedle svých klidně se pasoucích koní. Jack okamžitě vyskočil a sáhl po koltu, když uslyšel dusot kopyt.

Jenže pak jej zase strčil do pouzdra. Jezdec, který sjížděl po svahu do doliny, měl na vestě marshalskou hvězdu.

Matthews zůstal v sedle s rukou na pažbě koltu. „Dobrý den,“ řekl. „Hledám slečnu Eliotovou. A muže, který se vydává za Chese Curtise, ale který Ches Curtis není. Jste to vy, co?“

Jack nespouštěl oči z marshalovy ruky. „Jistě. Lépe řečeno: žádná slečna Eliotová neexistuje.“

„Neexistuje?“ podivil se federální marshal. „To mi musíte vysvětlit. Jste přece…“

„Jmenuji se Jack Garnett, marshale. A ta dívka se jmenuje Gladys. Ale ne Eliotová.“

„A kdo potom, k čertu? Byla jste přece v údolí s tou bandou, ne?“ Vrhl na Gladys pronikavý pohled a chtěl něco dodat, jenže Gladys mu skočila do řeči. „Ano, marshale, žila jsem v údolí. Ale nejsem jeho dcera.“

Phil seskočil ze sedla. „Federální marshal Matthews,“ představil se. „A teď bych si rád vyslechl celý ten příběh. Mimochodem, budete muset jet se mnou. Oba.“

„Jet s vámi? Kam, marshale?“ vyzvídal Garnett.

„Nejdřív do Lobo. Pátráme po Eliotovi. Ta banda byla rozprášena. Eliot se vypařil. Pravděpodobně se ukryl někde v kopcích. Ale o něho teď nejde. Od vás chci vědět, kde jste pohřbil těla Curtise a šerifa. Nežijeme přece ve světě bez zákona a v Chispě chtějí vědět, co je s jejich šerifem.“

„Ach tak?“ prohodil Garnett. „Takže my nežijeme ve světě bez zákona? No to je zajímavé. Jak je potom možné, že Eliotova banda tak dlouho beztrestně řádí v celém kraji, marshale?“

Phil mávl rukou. „Tak jsem to nemyslel, chlape. Chtěl jsem tím jenom vyjádřit, že v Texasu už nějaký čas vane nový vítr. Od nastoupení nového guvernéra. Mrtví se nemůžou jen tak zahrabat, musí se registrovat. Hlavně, když jde o zástupce zákona. Chápete, chlape? A teď vyprávějte.“

Jack se podvolil.

Marshal při jeho vyprávění několikrát nevěřícně zavrtěl hlavou. „To snad není pravda,“ řekl nakonec. „Vy jste tedy žila celé roky s Eliotem a vydávala se za jeho dceru? A vůbec s ním nejste příbuzná? V Lobo to zaneseme do protokolu. A vy, Garnette? Hm, přijíždíte z Arizony, O.K. A odkud?“

„Z okolí Winslow. Tamní šerif mě zná.“

„A co chcete dělat? Myslím tím, jaké máte plány? Máte přece nějaké, ne?“

„Mám. Nejdřív bych se chtěl trochu porozhlédnout v Lobo. Pak bych

chtěl dál, hledat si práci. Na Holmesově ranči. Znáte ho?“

„Jistě. Dokonce velmi dobře, ale to je dál na jihu u Aragonu. Proč chcete nejdřív do Lobo?“

„Hergot, vy teda umíte dávat otázky, marshale. Protože jsem odtud. Proto. To je tak komické?“

Matthews se usmál. „Ne, samozřejmě že ne. A slečno Gladys - hm, pochopitelně ne Eliotová. Jak se vlastně jmenujete?“

„Craigová.“

„O.K.., slečno Craigová. Nic mi do toho sice není, ale velmi by mě zajímalo, jaké plány máte. Potřebujeme vaše výpovědi. Ať už Eliota chytíme, nebo ne, soud potřebuje každou výpověď. Možná tomu nerozumíte, ale je to tak. A pak ještě něco: Eliot uloupil spoustu peněz. Jestli je najdeme, dostanou z nich svou část všichni poškození. Vy s ním sice nejste příbuzná, ale poškozená jím jste. Dokonce bych řekl že víc, než ostatní.“

Jack se náhle na marshala díval jinýma očima.

„Abych byl upřímný, marshale, slečna Craigová je hodně unavená, rozumíte? Umí sice jezdit, ale v sedle seděla jen zřídka. A teď ta dlouhá cesta - nemůžeme od ní očekávat, že hned pojede zpátky.“

„Rozumím. Dám vám jeden návrh. Odpočiňte si. Potom jeďte dál do Collada. Odtud jede dostavník do Van Hornu. Na něj nasedněte. Ve Van Hornu se ohlaste u oblastního šerifa a povězte mu, že vás posílá federální marshal Matthews. Ať vás oba posadí do vlaku směrem na Levinson. Já tam přijedu. Je tam jeden soudce. A ten všechno, co jste mi tu řekli, zaprotokoluje. Potom - ne, to nejde. Chtěl bych s vámi oběma zpátky do Lobo, ale to závisí na tom, jestli najdeme Eliota. Můžete ale, jestli ještě pořád chcete na Holmesův ranč, jet přes Lobo. Počkat, chlape - měl bych jeden dobrý nápad. Co kdybyste v Lobo převzal místo šerifa, he? No ano, není to žádné velké město, ale jeho obyvatelé se teď vrátí, tím jsem si jistý. Šerif dostane kousek půdy a bude si moct postavit malý ranč. Co vy na to? Mohl bych se dokonce postarat o to, abyste dostal odměnu. Vždyť jste dostal Chese Curtise.“

„Ale to přece není pravda, marshale.“

„ Člověče, vy chcete být Texasanem? S tak tvrdou palicí?“ usmál se marshal. „Tomu mrtvému šerifovi ty peníze vypsané na Curtisovu hlavu už nepomohou. Příbuzné nemá. Takže - proč bych nemohl přivřít obě oči? Myslím, že se slečnou Craigovou se chcete vzít, ne? No vidíte. Mluvil jsem s lidmi z Lobo. Nového šerifa by potřebovali. Hlavně, abyste to přijal vy.“

„Musíme se rozhodnout hned?“

Phil zavrtěl hlavou. „Ne. Nespěchejte s tím. Ještě nejsme v Lobo. Asi se uvidíme v Levinsonu. O.K.?“

Oba přikývli.

„Dobrá. Té bandy se už nemusíte obávat. Přestala existovat. Kdo z nich není mrtvý nebo raněný, je za mřížemi. Pár se jich sice vypařilo, ale jsem si jistý, že ruka zákona jednoho dne dostihne i je. Už nějakou dobu je totiž víc federálních marshalů než kdysi.“

Phil s nimi strávil ještě další půlhodinu. Glad uvařila kávu, za niž byl marshal velmi vděčný. Potom se rozloučil a odjel cestou, po které tam přijel.

+ + + + +

John Eliot dorazil do kopců víc mrtvý než živý. V jednom z nespočetných údolí se skácel ze sedla a zůstal ležet.

Po půlhodině se vzpamatoval natolik, že mohl jet dál. Kopce byly zbrázděny mnoha údolími. Nerostla zde téměř žádná vegetace, o to víc zde ale bylo kamení. Eliot se tam vyznal. Za další půl hodiny projel údolími, osvěžil se u jednoho pramene, krátce si odpočinul a nabral síly na výstup do suťového pole.

Když dorazil na jednu plošinu, vydal se se svým koněm do temného ústí, které bylo vysoké zhruba dva yardy a které vedlo do komplikovaného jeskynního labyrintu.

V jednom výklenku leželo několik pochodní, z nichž jednu vzal a zapálil. John Eliot dobře věděl, kudy se má vydat. Po třiceti yardech se ocitl

v dómu, z něhož vedlo několik chodeb. Bez zaváhání zamířil do té nejvíce napravo.

Bylo úžasné, že Eliot se tam vyznal bez plánu či značek. Se zázračnou jistotou vedl svého koně kolem mnoha odboček, až dorazil ke svému cíli, prostorné a útulně zařízené síni.

Byla zde dřevěná postel, stůl, dvě z větví zhotovené židle a krb, jehož komín vedl do škvíry ve stropě, jíž seshora dovnitř pronikalo denní světlo.

Pro koně zde v jednom rohu byl box podestlaný slámou. V dalším rohu stálo několik beden, jejichž původ prozrazovaly nápisy. Pocházely ze skladů armády a obsahovaly konzervy a náboje.

Skrýš s pokladem se nenalézala v jeskyni, nýbrž v jedné z postranních chodeb. Jednalo se o puklinu ve skále, jejíž vchod Eliot pro jistotu zaházel kamením. Toho, že ten úkryt někdo objeví z druhé strany, se obávat nemusel, neboť tato chodba byla slepá. Končila po deseti yardech.

Nedostatkem vody Eliot netrpěl. V jedné síni vyvěrala vápenitá voda, která se sbírala v prohlubni, odkud pak podzemním korytem odtékala pryč.

John Eliot nejprve napojil koně a teprve potom se napil sám. Umyl se, pojedl a natáhl se na postel. Cítil se tak bezpečně, že si dokonce dovolil několik hodin spát.

Měl čas. Hodně času. Nechá si narůst vousy a potom odjede do Levinsonu. K Jamesi Bellcovi. Tam zůstane jeden nebo dva dny, koupí si nové šaty a pak nasedne na vlak.

V případě, že by se objevili jeho bývalí kumpáni nebo dokonce pronásledovatelé, byl odhodlán vyhodit hlavní vchod do vzduchu a zmizet nouzovým východem, který znal jen on…

+ + + + +

May Olsenová se velmi zlobila, když Phil přijel do Lobo s velkým zpožděním. Vojáci už odjeli a ona zůstala ve městě sama s Dickem Flemmingem.

Jeho objetí a polibky ji poněkud ukonejšily. Pak Phil musel vyprávět. Stručně jim o všem řekl.

„A ty si myslíš, že tento Garnett by byl tím pravým mužem pro Lobo?“ zapochyboval Flemming.

„Ano. Je to Texasan, pochází odtud, je neskutečně rychlý s koltem - co víc si může takové město přát?“

„No dobrá.“ Flemming si umotal cigaretu a zapálil si ji. „A co s Eliotem?“

„Brzy ráno vyjedeme. Po cestě jsem si to všechno rozmyslel. Asi se stáhl do hor a ukryl se do toho jeskynního labyrintu. Jsem si jistý, že nebude snadné ho odtud vykouřit. Proč procházet všechny ty chodby a dómy? Mnohem jednodušší to bude, když si na něho počkáme v Levinsonu. Tam se totiž určitě vynoří, až bude chtít nasednout na vlak. Zítra ráno vyjedeme. Všechno další už se bude dít v Levinsonu.“

+ + + + +

Oba marshalové a děvče už byli tři dny v Levinsonu. Také Jack Garnett a Gladys Craigová tam přijeli. Bydleli v hotelu. Soudce Garfield mezitím zaprotokoloval jejich výpovědi.

Nyní již mohli z Levinsonu odjet, ale Phil je poprosil, aby ještě zůstali. Pro případ, že by se ve městě objevil John Eliot, aby jej mohli identifikovat. Federální marshal jim slíbil, že je později doprovodí do Lobo a všechno tam pro ně zařídí.

Šerif Islay dlouze hovořil s oběma marshaly. Od svého bratra, který vlastnil nedaleko města obrovský ranč, dostal deset lidí, které Islay zavázal přísahou jako své zástupce. Od východu do západu slunce byly všechny cesty vedoucí do města střeženy stejně tak jako nádraží. Každý cizinec byl kontrolován. Zatím však nikdo podezřelý nebyl spatřen.

Byla to pro ně tvrdá zkouška, protože trvalo deset dnů, než John Eliot přijel do města. Nikdo ho neviděl, když zastavil na jednom návrší a shlédl dolů na domy. Levinson nabízel obvyklý obrázek města té doby. V saloonech panoval čilý ruch, jinak ale byl všude klid. Eliot objel město a na severu se přes koleje dostal na Main Street, kde zmizel v průchodu vedle třetího domu ve městě. Sesedl z koně a šestkrát rytmicky zaklepal na zadní dveře domu.

Trvalo několik minut než se otevřely. Dvůr zalilo světlo.

„Zbláznil ses?“ zachraptěl mužský hlas. „Přijedeš si sem zrovna teď!“

„Nevzrušuj se tolik,“ sykl Eliot. „Tak zlé to nebude.“

„Co ty o tom víš? Zaveď koně do stáje a přijď sem. Viděl tě někdo?“

„Ne. Kromě toho je hodně lidí, kteří…“

„Ale jen jeden Eliot. Tak dělej už.“

John Eliot se tam podle všeho dobře vyznal, protože přešel přes dvůr a otevřel jedny ze tří dveří dřevěné stáje, kam pak přivedl svého koně, odsedlal jej, přehodil přes něj deku a dal mu nažrat.

Pán domu ještě pořád stál ve dveřích. Pustil Eliota dovnitř.

„Ty ses musel zbláznit, chlape,“ řekl a zavřel za svým nečekaným hostem dveře. „Všude tě hledají.“

„To je mi jasné,“ usmál se John Eliot. „Ale to mi nevadí. Nechal jsem si narůst vousy. To za prvé. Za druhé jsem si obstaral další věci, které mě trochu vyzdobí a…“

„Ty si myslíš, že ti to pomůže, Johne?“ Muž zavrtěl hlavou. „Víš ty vůbec, kdo po tobě jde?“

„Šerif, Jamesi. Kdo jiný? Váš a ten z Lobo.“

Přišli do pokoje. Muž, který Johna Eliota přijal, byl korpulentní a měl lstivý výraz v obličeji. Mohlo mu být

tak kolem čtyřiceti, jmenoval se James Bellco a byl obchodníkem s dobytkem. Krom toho byl členem městské rady, k nelibosti šerifa Islaye, který ho považoval za vyloženého gaunera. Jenže Bellco platil daně a občas daroval městské kase větší obnos a to se počítalo. To, že šlo o šejdíře, který přes prostředníky nakupoval kradený dobytek, nikdo nevěděl. A dokázat se mu to nedalo, na to byl Bellco příliš protřelý. Nikdy neudělal chybu. S Johnem Eliotem ho spojovala dlouholetá spolupráce. Přátelství by bylo příliš silné slovo.

„Šerif? Johne, to se mýlíš. Ve městě jsou dva federální marshalové. Jednali s Islayem a ten si od svého bratra vypůjčil deset kovbojů. A chceš vědět, co ti honáci dělají? Hrají si na zástupce. Všechny cesty do města a nádraží jsou hlídané. Odtud se nedostaneš.“

Eliot sebou trhl. „Federální marshalové?“ otázal se. „Jsou sami? Nebo je s nimi nějaká dívka?“

„Sakra, jak to víš?“ užasl jeho kumpán. „Jo, je to tak, je tu jedna hezká dívčina. Buď rád, že sedím v městské radě, jinak bych toho moc nevěděl, Johne. A co teď, he?“

„ Zůstanu u tebe. Věčně město hlídat nemůžou. Pak zmizím. Na sever. Obstarej mi jiné šaty. Jestli mě takto někdo uvidí…,“ řekl a podíval se na sebe, „…tak bude hned vědět, která bije.“

Bellco přikývl. „O.K. Budu zatraceně rád, když zmizíš, kámo. Proč chceš na sever? Vždyť Mexiko je, co by kamenem dohodil.“

Eliot zavrtěl hlavou. „Musím se mít na pozoru, Jamesi. Hranice bude určitě hlídaná. Sakra, kdybych věděl, že šerif z Lobo a jeho zástupce jsou federální marshalové, tak už bych dávno zmizel. A potom ten ksindl, co se vydával za Chese Curtise.“

Bellco se usmál. „Byls lehkomyslný, Johne. To děvče - myslím Gladys - měls poslat k čertu. Namísto toho jsi byl do ní tak zabouchly, že jsi jí vykecal úplně všechno. Copak jsem ti neříkal, že ti jednou zlomí vaz?“

„Já vím, já vím. Příliš jsem Curtisovi důvěřoval. Ale nechme toho. Měj oči otevřené, Jamesi, a informuj mě o všem, co se v Levinsonu děje. Především o tom, co plánují šerif a ti zatracení marshalové. Při nejbližší vhodné příležitosti zmizím.“

„A jak? Po železnici je to příliš nebezpečné. A na koni? Já…“

„Počkáme,“ přerušil jeho námitky Eliot. „Rozhodnu se podle situace. Jestli ale pojedu, tak budu potřebovat druhého koně.“

Bellco přikývl. „Jen se snaž. Snaž se, ať odtud zmizíš co nejdřív.“

„Ani nevíš, jak rád bych to udělal, Jamesi,“ zazubil se John Eliot.

+ + + + +

Po dvanácti dnech Phil Matthews stáhl hlídky z cest vedoucích z Levinsonu. Nádraží ale nechal dál pod dozorem a kovbojové, kteří se provizorně stali zástupci, zůstali ve městě.

Federální marshal chtěl prohledat okolí Levinsonu. Pro tento účel byly vytvořeny dva oddíly. První vedl šerif Islay, druhý jeho první zástupce Hank Zuckerman. Phil Matthews sám chtěl s Flemmingem a May Olsenovou jet na sever. Islayova skupina je měla později následovat, zatímco druhý oddíl měl jet na jih, do kopců.

Jack Garnett a Gladys seděli celý den u okna svého hotelového pokoje a pozorovali ulici. John Eliot se však neukázal. Skrýval se v Bellcově domě a čekal. Mezitím se oblékl do nových šatů. Měl na sobě nyní kabát, košili s náběrkami a černé proužkované kalhoty. Obut byl do polovysokých holínek a na hlavě měl namísto stetsonu černý plochý klobouk. Kabát měl rozepnutý a pod ním měl zbraňový opasek se dvěma pouzdry. Vypadal jako profesionální hráč, jen ty dva revolvery se k tomu nehodily. Ale to mu bylo jedno. Bez svých dvou koltů by se cítil jako nahý.

Když Bellco přišel s novinou, že z cest zmizely hlídky, rozhodl se Eliot z Levinsonu zmizet. Na koni, protože na nádraží - tak jak předtím - neustále postávalo několik zástupců.

Phil Matthews se telegraficky spojil s šerify z Kentu a z Boracha. Všechna nádraží byla zalarmována, ale Johna Eliota ani nikoho podezřelého nikdo neviděl. V Borachu, v Kentu a v Levinsonu přistupovali lidé, kteří nevzbuzovali sebemenší podezření a navíc to nebyli cizinci.

„Dáme mu příležitost vyjet,“ řekl Phil následujícího dne. „Je dost mazaný na to, aby se vyhnul železnici.“

„Ale?“ podivil se šerif Islay.

„Myslím, že Eliot už dávno ví, jaká hra se tu hraje. Železnice by pro něj samozřejmě byla tou nejlepší únikovou trasou, ale jestli je chytrý, a to určitě je, tak si řekne, že s tím dozajista počítáme. Takže pojede na koni. A má jenom jednu možnost - jet na sever.“

„Proč, k čertu, potom posíláte celý oddíl na jih?“ hartusil Islay. „Mohli bychom přece všichni…“

„Ne, šerife. Váš první zástupce pojede na jih proto, aby to Eliot viděl, nebo se to dozvěděl. Bude si myslet, že ho hledáme v kopcích, a bude chtít zmizet na severu.“

Islay přivřel oči. „Má to tedy znamenat, že se domníváte, že je pořád ve městě, marshale?“

Matthews pokrčil rameny. „Možné je všechno, šerife. Může tu být už dlouho. Nebo přijel v noci. Takže dávejte pozor: Než se rozední, opustím s marshalem Flemmingem a slečnou Olsenovou město. Po východu slunce vyjede váš zástupce se svými lidmi na jih. Vy se vydáte za námi v poledne.“

Šerif měl dalších tisíc námitek, ale Matthews už žádnou nepřipustil.

+ + + + +

Severně od Levinsonu začínala úrodná prérie, která se táhla na deset mil daleko a měla tvar klínu. Za ní se rozprostírala kaktusová step, která sahala na západě až k Apache Mountains a na východě až k Hards Pass Draw.

Podle Philova odhadu měl Eliot, pokud unikne jeho lovcům a skutečně bude chtít na sever, jet právě přes tento klín, potom se pustit přes kaktusovou step a posléze odbočit na severozápad, přes Delaware Mountains k Delaware River, za níž už začínala oblast Eddy.

Oba marshalové a May Olsenová dorazili pozdě odpoledne na rozhraní mezi prérií a kaktusovou stepí. „Tam,“ řekl Phil a ukázal před sebe, na skály lesknoucí se na slunci. „Tam budeme čekat.“

„ Chlape, ty máš nervy - v takovém vedru!“ zasténal Dick. „Vážně si myslíš, že přijede? A když ne?“

Phil se usmál. „Pak tu jednoho dne najdou tvé sluncem vybělené kosti. Přijede, cítím to.“

Vydali se ke skaliskům táhnoucím se mezi prérií a stepí. Tyto dvě stě stop vysoké, rudě se lesknoucí skály působily jako pevnost z šerého dávnověku. Před nimi se táhla zerodovaná kamenná bariéra, která byla Matthewsovým cílem.

Hledali vhodné místo a jedno nalezli, mohli tam dokonce přivázat koně. Měli odtud skvělý výhled do krajiny. Jezdce blížícího se ke skalám odtud nemohli přehlédnout.

„Necháme ho projet tudy,“ řekl Matthews. „Podívejte tam…,“ poznamenal a ukázal trhlinou ve skále kolem dokola. „Kaktusy všude, kam oko dohlédne. Jestli tam vjede, nemá šanci.“

„Jestli - pořád to tvoje jestli, Phile,“ zavrčel Dick. „Jsi si tou věcí hodně jistý, co?“

„Hm.“ Phil se natáhl na zem.

„Sakra - tam opravdu kdosi jede!“ zvolal náhle Dick. „Je ale ještě daleko.“

Phil vyskočil a pohlédl směrem, kam Dick ukazoval. Daleko na jihu se pohyboval tmavý bod. Člověk.

„To je on - jsem si jistý,“ poznamenal Phil. „Za půl hodiny ho máme tady.“

+ + + + +

Skutečně to byl John Eliot. Viděl stopy tří jezdců, o kterých předpokládal, že na něj někde číhají. Zpátky nemohl, protože si už dávno všiml, že. čtyři jezdci, které měl za zády, jsou zřejmě pronásledovatelé z Levinsonu. Proklínal se, protože teď, když už bylo pozdě, poznal, že by bylo bývalo lepší zůstat ještě pár dnů u Jamese Bellca.

Teď mu nezbývalo nic jiného, než vsadit všechno na jednu kartu a projet kolem skal do kaktusového lesa.

Eliot tu oblast znal. Musel jet tou cestou. Pokud by odbočil dřív, tak by se daleko nedostal, protože kaktusový les byl tak hustý, že neumožňoval jízdu. Za skalami však mezi obřími kaktusy vedl průsek. Jenže i tam to bylo nebezpečné. Trny byly dlouhé, špičaté a mohly být horší než nůž.

Sjel nalevo od stop tří jezdců.

„Sakra,“ zavrčel Matthews, když poznal, co má Eliot za lubem. „Dělej, Dicku, koně. Jestli se mu povede zmizet mezi těmi zatracenými saguáry, tak ho zase budeme kdovíjak dlouho hledat!“

Flemming přiskočil ke koním a odvázal je. „May, ty zůstaneš tady!“ vykřikl Phil na dívku. Potom se vyšvihl do sedla a spolu s Dickem zmizel. Federální marshalové si nevšimli, že dívka tam nemíní zůstat. Vydala se za nimi.

Když to Phil po nějaké době zpozoroval, zlobně zavrtěl hlavou. „Drž se Dicka, May!“ zvolal na ni.

Johnu Eliotovi se podařilo projet kolem, ale ne dost rychle, jak ke svému vzteku zjistil. Seskočil proto z koně a ukryl se za jeden mohutný kaktus. V rukou držel winchestrovku.

Jako první se do jeho zorného pole dostala May Olsenová. Sesedla a zůstala stát u jednoho dvojprstého kaktusu. Pušku držela pod paží. Dicka Flemminga Eliot vidět nemohl, protože ten stál za oním obřím kaktusem.

A pak Dick uviděl hlaveň banditovy pušky. Bez váhání zvedl winchestrovku a udeřil May její pažbou. Dívka se svalila na zem.

„Odval se pryč!“ vykřikl na ni marshal. A pak třeskl první Eliotův výstřel. Vedle May vytryskla fontána písku. Dívka vyskočila a schovala se za jiný kaktus. Jeho kmen byl dobře třicet stop vysoký a tak tlustý, že May za ním vůbec nebylo vidět.

Mezitím se Phil dostal Eliotovi do zad. Zatím banditu neviděl, ale slyšel výstřel a Flemmingovo varovné volání.

A potom ho spatřil. Okamžitě zvedl pušku. Číhající a napjatý Eliot za sebou uslyšel šramot, otočil se a vrhl se stranou. Kulka, která byla adresována jemu, se zavrtala do měkkého kmene kaktusu, za nímž se kryl.

Eliot se po čtyřech plazil k dalšímu kaktusu. Než k němu však dorazil, třeskl druhý výstřel a bandita pocítil ostrou bolest v levém stehně. Šlo ale jen o škrábnutí.

Nenechali ho na pokoji. Obklíčili ho. Také zepředu hvízdaly kulky. Jedna z nich mu odnesla klobouk, další mu poranila ucho.

Se zaklením sáhl po klobouku a nasadil si jej na hlavu. Bez něj by byl v té výhni ztracen. Vždy po několika minutách si musel protřít oči, v nichž ho pálil pot.

Jeho tři protivníci nevypadali o mnoho lépe. Také je sužoval prach a vedro. Ale nevzdávali se, naopak, neustále stahovali své sevření. Nejblíž k Eliotovi byl Phil Matthews.

Eliot opět vystřelil: Zákeřně, tak jako vždy, zamířil na dívku. May Olsenová se však měla na pozoru. Bleskurychle se sklonila a kulka minula. Ona však mířila lépe. Její kulka Eliotovi poranila zápěstí a pak se mu zavrtala do předloktí.

Eliot však byl houževnatý. Zatnul zuby a opětoval palbu. Tentokrát se o jeho výdrži přesvědčil Dick. Banditova kulka jej totiž škrábla na rameni.

„Bastard!“ zaklel federální marshal a vypálil. Netrefil ovšem, protože Eliot změnil své postavení, díky čemuž se ovšem dostal pro změnu do Philova zorného pole.

Oba vystřelili ve stejný okamžik. Marshalova kulka zasáhla banditu do prsou. Vzápětí se však zhroutil i Matthews. Pustil pušku a zůstal, sténajíc, ležet na zemi. Držel se za levé rameno, do kterého ho trefila Eliotova kulka.

Johna Eliota náraz střely zvedl ze země a odhodil dozadu. Vykřikl, když se nabodl na ostny kaktusu. Potom se mu zatmělo před očima a ztratil vědomí. Vypadalo to, že se skácí na zem, ale držely ho dlouhé ostny.

May Olsenová vyšla ze svého ukrytu, přiběhla k Philovi a klekla si k němu. Objevil se i Dick. Nejdřív ošetřili Matthewse a ovázali mu ránu. „Co je s Eliotem?“ zněla jeho první otázka.

„Hned se na něho podíváme. Zůstaň ležet, příteli. A zbytečně se nehýbej. Za pár dnů budeš zase na nohou.“

Flemming poklepal May na rameno. „Zůstaň u něj. Jdu se podívat na Eliota.“

Bandita byl v bezvědomí. Dick mu nožem vytrhal ostny, chytil ho a položil na zem. Bývalý boss banditů nevypadal dvakrát dobře, ale Dick doufal, že bude mít štěstí a přežije to.

Zatímco mu ošetřoval ránu na hrudi a zacpával ji jeho kapesníkem, přijel šerif se svými lidmi.

„A kruci,“ zavrčel Buck Islay, když viděl, co se stalo. „Doufám, že to do Levinsonu oba zvládnou, aniž by…“ Když spatřil bledou tvář May, raději se odmlčel.

Dick na šerifa vrhl mračný pohled. „Matthews to zvládne určitě, ale Eliot? Tím si nejsem tak jistý.“

Oba byli naloženi na koně a pak se jelo zpátky do města.

+ + + + +

Phil Matthews se probral až následujícího dne. U jeho postele seděla May.

„Můj ty Bože!“ zamumlal. „To už jsem v nebi?“

Usmála se na něj. „Ne. V Levinsonu. A já nejsem anděl, jestli máš ten dojem.“

S námahou ten úsměv opětoval. „A - jinak mi nic neřekneš?“

„Co chceš vědět?“

„Žije Eliot? Byl to přece on.“

May přikývla. „Ano, byl to on. A žije. Dostane se z toho. Garnett a to děvče ho identifikovali. A šerif zatkl jednoho občana Levinsonu. U něj se Eliot skrýval.“

Otevřely se dveře a do místnosti vešel Dick Flemming. „Ahoj, Phile, ty starý postrachu banditů.“

„Kdy pojedeme?“ zeptal se Matthews. „Chci se ženit. V Lobo…“

„Proč v Lobo? To přece můžete udělat i tady,“ poznamenal Dick.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla May. „Chce dvojitou svatbu. Garnett a Gladys, že ano?“

„Jistě. A krom toho jsem si vyjasnil i další věci.“

May mu přiložila prst na ústa. „Nejdřív se musíš vyléčit, miláčku. Ti dva tu zůstanou, dokud nebudeme moct odjet.“

„Odjet?“

„Hm, na voze. Protože jak tě znám, tak bys chtěl co nejdřív vstát z postele. Ale na jízdu jsi ještě příliš slabý. A já chci, když už se vdávám, vedle sebe mít silného muže.“

May se tiše zasmála.

„Jak je libo,“ s úsměvem prohodil Dick a odešel.