John Kirby

Colorado western 080. Presidio

Jmenoval se Calhoun. Takovým jako on lidé na Západě říkali bludní jezdci. Tito muži nikde nezůstávali dlouho. Calhoun ani neměl na vybranou, protože už mnoho let měl v patách stín - od onoho dne, kdy v sebeobraně zastřelil syna bohatého a vlivného těžaře Edwarda Goulda Farnhama v Cripple Creeku v Coloradu. Farnhamova nenávist nevyhasla ani po letech a neustále se v Calhounových stopách objevovali další a další pistolníci, kteří si chtěli vydělat oněch deset tisíc dolarů, které na jeho hlavu vypsal Farnham. Calhoun doufal, že tady v Texasu, na Rio Grande, hraniční řece s Mexikem, bude mít nějaký čas k odpočinku. Mýlil se však…

Calhoun se probudil, odhodil deku, převalil se a chopil se svého Navy koltu, načež vstal.

Ze spánku ho probraly výstřely, on však věděl, že neplatí jemu. Chladně se usmál, strčil kolt db pouzdra a zaposlouchal se do zvuků noci.

Pokud se nemýlil, tak šlo zhruba o tucet mužů, kteří po sobě stříleli. Někde poblíž. Vzdálenost odhadoval na dvě sta yardů. A intenzita střelby se zvyšovala. Navíc se střelba blížila.

„Asi zloději dobytka,“ zavrčel Calhoun.

Proč se ti proklatí lotři museli nechat čapnout zrovna tady? pomyslel si.

Rio Grande nebylo daleko. Nebýt přestřelky, bylo by slyšet zurčení řeky mezi Hacienditou a Presidiem.

Bylo krátce po půlnoci. Měsíc, který byl zatím ukryt za mraky, nyní stál přímo nad řekou a krajina byla zalita jeho stříbřitým svitem.

Calhoun pohlédl na sever, kde se táhl kaktusový les a odkud se také ozývaly výstřely. Výstřely promíchané s výkřiky. Podle kleteb poznal, že jde o Mexičany a Texasany.

Potom Calhoun spatřil dva jezdce, kteří se vynořili mezi dvěma saguáry a zamířili si to přímo k jeho tábořišti. I oni ho uviděli. Neváhali a okamžitě vystřelili. Calhoun se vrhl stranou a sáhl po winchestrovce, kterou prozíravě nechal ležet po ruce.

„Já vám ukážu, vy bastardi!“ zaklel.

Původně neměl v úmyslu se míchat do té půtky, bandité mu však nedali na vybranou. Chtěli ho odkrouhnout a doplatili na to životem.

Prvního trefil kulkou 44/40 do hrudi.

Druhý to koupil do ramene a skácel se z koně, který cválal dál.

Mexičané očividně uvěřili, že jejich nepřítel dostal posily, a odbočili, místo aby projeli kolem Calhouna přímo k Rio Grande.

Calhoun se znovu nabitou puškou v ruce viděl, jak čtyři jezdci ujíždějí na západ.

„Nechej ty smradlavé Mexičany běžet!“ ozval se čísi hlas. „Vrátí se a potom si je podáme!“

Calhoun pomalu přišel ke svému grošovanému valachovi, kterému střelba očividně nevadila. Zvíře se ani nepohnulo, ba dokonce si ani neodfrklo.

„Tak, můj brachu, podíváme se, kdo nám tady ruší spaní,“ řekl Calhoun a lehce poplácal valacha po krku. Odpovědí mu bylo tiché zařehtání.

Tu Calhoun s puškou u pasu uviděl jezdce, kteří přijížděli z kaktusového lesa a mířili přímo k němu.

+ + + + +

„Můžete tu pušku zase schovat, pane!“

Calhoun spatřil blyštící se hvězdu na vestě muže, který to řekl. Hlas mu byl nějak povědomý. Než však o tom mohl dál přemýšlet, seskočil muž s hvězdou ze sedla, zůstal stát vedle svého koně a rozesmál se.

„Já se snad zblázním!“ řehtal se. „To přece není pravda! Calhoune, ty starý bizone! Jak ses sem dostal?“

Teď už Calhoun věděl, kdo je ten šerif. Znali se dlouho. Léta. Šerif se jmenoval Alex Thorman. Od Montany se už ale neviděli. A to byly nějaké dva roky.

„Alexi!“ Calhoun sklonil winchestrovku a poplácal Thormana po rameni. „Chlape, co tu děláš? Vždycky jsem věděl, že tě někdy potkám. Ale že budeš nosit hvězdu, to by mě nikdy nenapadlo!“

Thorman zvedl ramena a zase je nechal klesnout. „Život je plný překvapení, amigo! Je od tebe hezké, žes nám pomohl.“

„Pomohl?“ Calhoun pozvedl obočí a usmál se. „Vám? Jenom jsem se bránil. Utábořil jsem se tu a pak mě probudilo střílení. Potom přijeli ti chlápci a začali na mě střílet. Co mi jiného zbývalo?“

„O.K., Calhoune. Ale proč, sakra, chtěls spát tady pod širákem? Do Presidia je to jen šest mil. A tam mají dva dobré hotely s měkkými postelemi, vychlazeným pivem,

whisky, tequilou a samozřejmě i žhavými ženami se vším všudy.“

„No jistě,“ přikývl Calhoun. „A možná i pár ostrých hochů z Farnhamovy důlní společnosti k tomu. Ne, ne, raději zůstanu tady. Ve dne člověk vidí víc než v noci.“

Šerif se rozesmál a zavrtěl hlavou. „Calhoune, já vím, že Farnhamovi lidé tě ještě pořád honí. Ale nedělej si starosti. V Presidiu žádní nejsou. Mimochodem, ve městě jsou teď jenom dva cizinci a ti přijeli z Mexika. Jedno bys měl vědět, můj starý příteli: Farnhamovi lidé nemají šanci, dokud jsem v Presidiu šerifem! Takže si sbal své věci a pojeď s námi. Zaručuju ti klidný spánek. Pokoj s měkkou postelí, pár drinků a dobré jídlo.“

Calhoun na něj pohlédl, usmál se a podotkl: „O.K., přemluvils mě, amigo. A po cestě mi můžeš povědět, co se vlastně stalo.“

Alex Thorman měl co vyprávět, protože měl spoustu problémů. Před ním byli v Presidiu zastřeleni tři šerifové. S pravděpodobností hraničící s jistotou je odkrouhli mexičtí zloději dobytka. Thorman přijel do Presidia proto, že hledal džob. A tamní šerifské místo bylo dobře placené. Mnohem lépe, než bylo obvyklé. Proto si tam připnul hvězdu.

„Nechci tě o to přímo prosit, Calhoune, ale naléhavě potřebuju pomoc. Co ty na to?“ Thorman na něj napjatě pohlédl.

Calhoun přemýšlel. Dlouho. A důkladně. Pak přikývl a řekl: „O.K., Alexi. Jsem ti to dlužný. Za to, žes tehdy v Montaně mé pronásledovatele u Bitter Creeku nalákal na sebe a nechal ses kvůli mně tři dny honit.“

+ + + + +

Šerifovo mužstvo, ke kterému patřil i Thormanův zástupce Stan Davis, se před šerifovou úřadovnou rozešlo. Mrtvého Mexičana pohřbili. Druhého muže nenašli, ani ho dlouho nehledali.

Alex Thorman přivedl Calhouna do hotelu Palace, kde mu objednal nejlepší pokoj. Potom si poručili drink a popíjeli, dokud černý sluha nepřipravil koupel.

„Máte tu v Presidiu prvotřídní služby,“ poznamenal Calhoun. „Kde jinde by se člověk mohl ještě touto dobou vykoupat?“

„No, pravidlem to není ani tady, ale výjimkám se nebráníme. Možná je to tím, že tento hotel patří ženě. A také tvým kouzlem. Znám to.“

Thorman to řekl beze stopy žárlivosti v hlase.

Calhoun se pak v hotelové lázni posadil do velké vany s navoněnou mýdlovou vodou. Svůj revolverový opasek s Navy koltem si nechal na židli. Calhoun se nemínil nechat překvapit. Už se mu několikrát stalo, že se ho pokusili zabít, když byl nahý. Proto byl tak opatrný.

Když za sebou ucítil průvan, sáhl po koltu. Bylo to však zbytečné. Nešlo totiž o zabijáka nebo lovce lidí, nýbrž o ženu. A to proklatě přitažlivou ženu. Nebyla nejmladší, měla tak kolem třiceti, ale vyzařovala cosi, co by přinutilo roztát i ledovec.

Maud O’Connellová měla irskou, texaskou a mexickou krev a ráda to dávala najevo. Její dědeček byl Ir. Vzal si Texasanku, dítě španělsko-německého manželství. Jejího syna, tedy otce Maud, okouzlila jedna okatá Mexičanka, které zase pro změnu kolovala v žilách španělská a indiánská krev. Nebylo tedy divu, že Maud, která zdědila po každém předkovi něco, byla zosobněnou krásou.

Ten velký, nahý muž ve vaně ještě nikdy neviděl takové vlasy barvy těžko popsatelné kombinace modročerné a zrzavé. Tyto vlasy kontrastovaly s jemnou, olivovou hnědí její pleti. Ale to nebylo všechno. V jejích velkých, tmavých očích se zračil příslib, rozkoš, smyslnost, obdiv. Její plné rty, červené a vlhké byly pootevřené a díky tomu jí byly vidět sněhobílé zuby.

Žena se na něho usmála.

„Seňore!“ Maud O’Connellová přišla k vaně a dodala: „Chtěla jsem se jenom přesvědčit, jestli je o vás dobře postaráno. Šerif tvrdil, že jste mu pomohl. A že jste jeho přítel. Proto se o vás postarám sama.“

„To je od vás hezké, seňoro.“

„Jmenuji se Maud,“ podotkla. V jejím hlubokém, poněkud chraplavém hlasu vibrovalo tremolo. „Seňora? Ne. Seňorita. Ale oslovujte mě křestním jménem, seňore.“

+ + + + +

Vyčerpáni leželi vedle sebe. Calhoun hned na první pohled odhadl Maud jako vášnivou. A nemýlil se.

„Líbilo se ti to, že?“ otázala se hrdelním hlasem.

Chtěl jí odpovědět, když tu trhl hlavou, chvíli naslouchal a pak náhle sklouzl z postele.

„Dolů!“ zašeptal. A když se posadila a tázavě na něj pohlédla, chytil ji za ruku a stáhl ji z postele k sobě. „Mýlil jsem se! Presidio není vůbec tak klidné, jak jsem si myslel. Někdo tu je, Maud! Na chodbě. A venku také! Sakra, kdo jsou ti bastardi!“

Hleděla na něj vyděšenýma očima a viděla, jak vytahuje kolt z pouzdra. Calhoun si nechal revolverový pasek pověšený na židli hned vedle postele. A dobře udělal.

„Jak to? Co?“ koktala. Přitiskla se k němu. Calhoun sice cítil její horké tělo, ale neměl pro to teď pochopení.

„Nějaký ksindl tu jde po mně,“ zašeptal. „A dokonce jsou dva. Je mi líto, Maud, ale nedá se nic dělat, celé město se dozví, žes u mě spala.“

Chtěla něco odvětit, ale už se k tomu nedostala.

Někdo rozkopl dveře a v jejich rámu osvětleném kerosinovou lampou z chodby se objevil muž. Okamžitě střílel. Teprve potom se podíval, jestli vůbec někdo leží v posteli.

Calhoun naopak počkal. Počkal, až chlápek vystřelí do postele třikrát, potom se zvedl a zmáčkl spoušť svého koltu, jehož kohoutek po celou dobu držel natažený.

Maud O’Connellová si skryla tvář do dlaní, když uviděla, že kulka toho muže odhodila na zeď chodby. Potom mu z ochablých prstů vypadl kolt a muž se svezl po zdi na podlahu.

V tom momentě se roztříštilo okno.

Calhoun nečekal, až druhý muž vystřelí nebo proskočí dovnitř. Z hlavně jeho Navy koltu dvakrát vyšlehly plameny. Muž vykřikl a skácel se na podlahu.

„Obleč se, Maud,“ řekl Calhoun a zvedl nahou krásku. „Brzy se to tu bude hemžit lidmi.“

Maud mlčky vzala své věci a zmizela otapetovanými dveřmi v obývacím pokoji. Šerif Thorman trval na tom, že Calhoun bude ubytován v jednom ze tří apartmá hotelu.

Calhoun na sobě ještě ani neměl kalhoty, když se objevil recepční a dva muži. Jeden z nich držel v ruce kerosinovou lampu. Calhoun na něj, šklebíc se, pohlédl a vytáhl knot lampy visící na stěně tak, že bylo světlo skoro jako ve dne.

„Co se stalo?“ koktal recepční, štíhlý muž s brýlemi na špičatém nose.

„To vždycky kladeš tak hloupé otázky“ zavrčel Calhoun. „Jak se sem ten chlápek vůbec dostal, hm?“ Ukázal na mrtvého na chodbě a dodal: „A kdo to je?“

Recepční pokrčil rameny. „Zapsal se jako Vincent Lasky,“ odvětil. „Bydlel o patro výš. S dalším mužem. Oba vždycky dlouho sedávali v saloonu. Jeden z nich šel nahoru, druhý ven. Víc vám říct nemohu.“

Calhoun pohlédl k oknu. Ze dvora se ozývaly hlasy. Odnášeli odtud toho druhého střelce.

Na schodech se ozvaly kroky, načež se objevil šerif.

„Ahoj, Calhoune,“ řekl, pohlédl na mrtvého a poškrábal se na bradě, načež začal těkat pohledem mezi přítomnými. Potom vešel do pokoje a vrhl pohled na stolek s prázdnými talíři, láhví bourbonu a dvěma sklenicemi. Calhoun si jako jediný všiml Alexova chápavého úsměšku.

„Hm, to je tedy jeden z těch dvou cizinců, o kterých jsem ti říkal, Calhoune,“ poznamenal šerif. „Jak to, že tě nezaskočili?“

„Protože mám dobrý sluch a šestý smysl, Alexi. Slyšel jsem tiché kroky, seskočil jsem z postele, v tom se otevřely dveře a ten chlápek začal pálit. Tam!“ Ukázal na postel a dodal: „Jeho kulky jsou ještě určitě v matracích. Ten druhý sem proskočil oknem. Co jsem měl dělat?“

Thorman mávl rukou. „To je v pořádku. Vidím přece, co se stalo. Je mi to moc líto, Calhoune.“ Přišel k mrtvému do chodby a prohledal mu kapsy. „Ach!“ Vytáhl půl tuctu zatykačů a řekl: „Tak je to, Calhoune. Byl to lovec lidí. Tady je tvůj zatykač. Edward Gould Farnham už na tvou hlavu vypsal odměnu deset tisíc dolarů.“ Rozesmál se a řekl: „To asi nikdy neskončí, co? Jenom si nedělej starosti, tady v Texasu takovým, jako jsou oni, pšenka nepokvete.“

„Hm? Myslíš?“ Calhoun pochybovačně zavrtěl hlavou. „To spíš mně ne. Takovým jako oni ano. Tys nevěděl, o koho se jedná?“

Thorman odpověděl záporně. „Jak bych mohl? Vůbec se o tom nezmínili, Calhoune. Oba přijeli z Mexika, z Ojinagy. Odtud přijíždí hodně lidí. Chovali se slušně, takže jsem neměl žádný důvod se o ně zajímat. O.K., nechám ho odnést pryč. Uvidíme se později. Budu ti dělat společnost u snídaně.“

„Pochopitelně budu dál spát, ale ne v tomto pokoji, Alexi! Víš, kde je to vůbec nejbezpečnější a nejklidnější? Ve tvém vězení. Takže si lehnu tam.“

Thorman pokrčil rameny. „Hezký žvást, ale nemám nic proti.“

Calhoun si sbalil své věci, ještě jednou se rozhlédl po pokoji a pak i s Thormanem odešli.

+ + + + +

Alex Thorman objednal bohatou snídani v restauraci Mámy Burmanové. Calhoun se ještě předtím, než tam přišli, dozvěděl, že Maud O’Connellová ráno na několik dnů odjela ke své nevlastní sestře do Ojinagy. Moc tomu nerozuměl, ale bylo to rozhodnutí Maud a on jej respektoval.

„Ta malá divoká kočka,“ prohodil šerif.

Seděli před stolem s bílým ubrusem u okna a pochutnávali si na skvělém jídle Mámy Burmanové, dobrácké, zemité šedesátnice.

„Co je s tvým problémem, Alexi?“ zeptal se Calhoun. „Dneska v noci tvrdils, že mi toho máš hodně co říct.“

„Jasně.“ Thorman shltl poslední sousto a zapil ho kávou, opřel se o opěradlo a zapálil si doutník. „Jde o Fergusona. Je to největší rančer v oblasti. Patří mu pozemky mezi Cibolo Creekem a Alamito Creekem. Asi ani neví, kolik má vlastně dobytka.“

„Moment,“ přerušil ho Calhoun, „jak daleko sahají jeho pastviny na severu? Trochu se tu přece vyznám. Na severu je Cuesta del Burro. Na západě železnice a…“

Teď zase jemu skočil do řeči šerif. „Jistě, amigo. Na severu ohraničuje jeho pozemky Cuesta del Burro, na západě Paradise Valley, takže jeho pastviny sahají až za železnici. A na východě je to Cibolo Creek. Ferguson má všechno, co potřebuje: Pastviny a vodu. A hory s úrodnými údolími. Mluví se o něm jako o velkém králi. Je tvrdý, neúprosný a bezohledný, ale přesto všechno poctivý. Bohužel si dělá iluze o svém nejstarším synu Johnnym. To je jeho možná jediná, ale zato největší chyba. Ten kluk nestojí za nic. Zeptej se tu lidí. Každý ti řekne, že Johnny Ferguson je komplicem zlodějů dobytka. Starý Ferguson o tom nic neví, ani by tomu nevěřil. Když Johnny přijede do města, je tu hned mela. Znáš to. Přestřelky, rvačky, pitky. A když to jde dobře, tak Johnny se svými přáteli zmizí u holek.“

„A starý Ferguson? Co říká na to, že jeho synáček Johnny dělá ve městě takovou rutyku?“

„Starý?“ Thorman se vztekle rozesmál. „Ten úplně zdětinštěl, rozumíš? Podle něho to je jenom bujnost s

mládí. Sám býval v jeho věku stejný. Zatím vždycky zaplatil všechny škody, takže Johnny nebyl nikdy z ničeho obviněn a já jsem měl svázané ruce. Ostatně, žalobu by si na něho nikdo nedovolil podat. Všichni se bojí starého Fergusona a jeho drsného mužstva. Jednou jsem zažil hádku mezi starým a jeho dcerou. Nora je jiná než její bratr a svému otci nerozumí. Řekla, že Johnny roste pro šibenici. Starý by mu podle ní měl konečně přitáhnout opratě a postarat se o to, aby Johnny měl méně peněz v kapse a začal konečně poctivě pracovat.“

Calhoun přikývl. „A starý se jen zasmál a řekl, že chlapec musí nejdřív shodit rohy. To znám, Alexi. Rodiny, jako jsou Fergusonovi, najdeš po celém Západě. Jestli ti dobře rozumím, tak máš co do činění se dvěma skupinami, které pravděpodobně spolupracují. S Johnnym Fergusonem a jeho přáteli a s Mexikány z druhého břehu.“

Šerif neodpověděl hned. Chvíli mlčel a teprve potom řekl: „Tak nějak, amigo. Existuje ještě třetí skupina, totiž starý Ferguson a jeho kovbojové. Nejednou mi vyhrožoval, že si mě podá a že tu nenechá kámen na kameni, jestli dopustím, aby se jeho synovi něco stalo. Zatím se však držel zpátky.“

„No ano, však jsi také Johnnyho ještě nezatknul.“

„Správně. Ale co není, může být. A potom by tu vypuklo peklo. Ti Mexičané, co jsme je dneska v noci honili, určitě patří k Hectoru Oliverovi. Myslím, že je spřáhnutý s Johnnym. Ten mladík odhání dobytek z pastvin svého otce a prodává je tomu Mexičanovi. Olivera má velkou haciendu a také prodává dobytek.“

Calhoun se znovu usmál. „To majitelé haciend dělají. Tak jako naši rančeři.“

„Pochopils mě správně, Calhoune. Chtěl jsem tím říct, že uloupený dobytek hned prodává dál. Vím, že zvířata shromažďuje v nějakém údolí v Sierra Comenos, tam má dost možností. Ženou dobytek až do Maraquezu a tam ho nakládají na železnici, která ho potom odváží na jatka. A tam se o cejchy nikdo nezajímá. Když se dobytek starého Fergusona jednou dostane za hranice, je pro něho ztracen navždy. Johnny je mazaný a navštěvuje i jiné rančery, nejen svého otce.“

Oknem vyhlédl na hlavní ulici. Bylo odtud vidět až k prostranství se studnou, žlabem a třemi lavicemi pod platanem. „Jestli chceš Johnnyho Fergusona a jeho přátele poznat, tak máš příležitost, amigo! Tam jede! Dobře si ho prohlédni! Vsadím se, že zase hnali dobytek přes řeku.“

Calhoun vstal a přistoupil k oknu.

Johnny Ferguson byl štíhlý, širokoplecí muž s nesympatickým obličejem. Byl celý v černém, od klobouku až po holínky. A jel na černém hřebci. Zvíře i jezdec byli pokryti nažloutlým prachem.

Také jeho druhové, muži s drsnými tvářemi a nedůvěřivýma očima, z nichž každý nosil dva kolty za pasem, měli za sebou dlouhou jízdu.

„Z toho nebude nic dobrého, Alexi!“ Calhoun se otočil. „A tam jedou další. Z protějšího směru.“

Šerif vyskočil a přistoupil ke Calhounovi. „Sakra!“ zaklel. „Máš pravdu. Budou problémy. A jaké! Ti chlápci jsou z Líného L. Zloději dobytka zabili čtyři jejich jezdce. Johnnyho Fergusona a jeho kumpány nesnášejí.“

Calhoun ustoupil, vzal klobouk ze stolu a otočil se ke dveřím. „Pak se zatím rozloučíme, Alexi. Bude lepší, když budeme předstírat, že se neznáme.“

Thorman jen přikývl a mlčky Calhouna následoval. Calhoun jej pustil do dveří a poznamenal: „Běž pomalu dál, amigo. Půjdu za tebou.“

Zatímco Thorman zůstal na chodníku a kráčel po něm, přešel Calhoun hlavní ulici a jednu minutu zůstal stát před chodníkem na protější straně.

Obě skupiny jezdců zastavily. Johnny Ferguson a jeho pět průvodců v jedné řadě, muži z Líného L tak, že vepředu stáli dva, vzadu čtyři. Calhouna ani šerifa si nikdo nevšímal.

„Johnny Fergusone, ty zatracený ksindle!“ zabručel jeden z lidí z Líného L. „Kolik dobytka už jsi přehnal do Mexika, eh? Dobytka z našich pastvin!“

„Řekni to ještě jednou, ty bastarde,“ vykřikl mladý Ferguson, „a vystřelím ti mozek!“

„Kam bys chtěl střílet, Johnny?“ prohodil jeden chlápek stojící vedle rančerova syna. „Vždyť žádný nemá!“

Johnny se na něj ohlédl a pak se rozesmál. „Správně, Gusi! Skoro bych na to zapomněl! Mike Warren je přece opice, která nemá mozek!“

„Jsi proklatý ksindl, Johnny! Měl bych tě sestřelit ze sedla!“

Calhoun se napjal. Viděl, že se schyluje k přestřelce. Zatím padala jen slova. Ještě několik vteřin a padnou výstřely. O tom nepochyboval.

Nemýlil se.

Jako první po koltu sáhl Johnny Ferguson. Calhoun přivřel oči, když viděl, jak rychle a hladce rančerův syn vytáhl zbraň z pouzdra, přičemž během tohoto pohybu palcem natáhl kohoutek.

„Nedělej to, Fergusone!“ zvolal náhle šerif Thorman. „Schovej revolver zase do pouzdra!“

Johnny Ferguson sebou trhl, když za sebou uslyšel hlas šerifa. Přesto zbraň, kterou nyní mířil na Mika Warrena z Líného L, nesklonil.

„Co to má být, plechová hvězdo?“ řekl, aniž by spouštěl Warrena z očí. „Drž se zpátky, ty chudáku! Do toho ti nic není! Zákon do toho nemá co mluvit. Jasně, můžeš mi střelit do zad, ale sílu na to, abych zmáčkl spoušť a sprovodil toho skunka ze světa, ještě mít budu. A navíc nejsem sám!“

Calhoun během této slovní výměny šel dál. Nacházel se nyní na levém chodníku v úrovni Johnnyho Fergusona. Zatím bylo příliš brzy na to, aby zasahoval.

„Schovej tu zbraň, Fergusone! Znovu už to nebudu opakovat!“ Alex Thorman už držel v ruce svůj peacemaker. „Nežertuju! Pro vás platí totéž, Warrene! Jestli Ferguson a jeho lidé ukradli dobytek, tak se za to dostanou před soud. Je to jasné?“

Odpovědí mu byl mnohohlasý smích. Z obou stran.

„Hoho!“ chechtal se Gus Chandler, který se otočil v sedle. „Nějak mu narostl hřebínek. Hej, hrdino. Určitě se poděláš, jestli začneš střílet!“ A znovu se mečivě rozesmál.

Alex Thorman zrudl. Stále se však nevzdával. „Drž hubu, Chandlere! No, Fergusone? Čekám!“

Tentokrát se přihlásil ke slovu Mike Warren. „Ty ses zbláznil, šerife! Zapomněls, že mají zářezy za tři tvé předchůdce?“ Ukázal při tom na Johnnyho Fergusona a jeho kumpány. „Oddělají i tebe.“

To už bylo příliš. Johnny Ferguson z ničeho nic vybuchl. „Ty hajzle jeden!“ zabručel. „Teď už mám těch tvých žvástů plné zuby!“ Sotva to vyštěkl, začal střílet.

Mike Warren se však měl na pozoru. Vrhl se stranou a tak kulka přeletěla nad ním a zavrtala se do platanu.

Skoro současně s Fergusonovým revolverem třeskl i Thormanův peacemaker. Ještě ani nedozněla jeho rána a padly další výstřely. Z Calhounova Navy koltu.

Calhoun nespouštěl Fergusonovo pistolnické mužstvo z očí. Když Gus Chandler tasil a chtěl vypálit na Thormana, srazil ho trefou do ramene z koně.

Calhounova druhá kulka zasáhla dalšího střelce do ruky. Provrtala mu dlaň a rozplácla se o revolver. Muž vykřikl, pustil revolver a vytřeštěnýma očima pohlédl na prostřelenou ruku.

Třetímu z Fergusonovy pistolnické gardy se podařilo vystřelit. Naposledy v životě. Jeho kulka srazila Calhounovi klobouk z hlavy a strhla mu několik vlasů. Calhoun se přikrčil a vypálil.

Johnny Ferguson, šokovaný Calhounovým objevením se, viděl, jak se jeho kumpán kácí k zemi.

„Odhoďte zbraně a slezte z koní!“ zvolal Calhoun. „Všichni! A to zatraceně rychle, hombres! Jestli někoho napadne nějaká pitomost, tak koupí kulku!“

Ferguson těkal pohledem mezi Calhounem a šerifem Thormanem. „Hej, plechová hvězdo, kdo to je?“

Calhoun nepustil Thormana ke slovu a vypálil pod kopyta Fergusonova koně. Zvíře se vzepjalo a shodilo svého jezdce.

„Nemluvil jsem do větru!“ zavrčel Calhoun. „Ještě pořád čekám na to, až všichni sesednete! A předtím odhoďte kolty! Jasné?“

Fergusonovi lidé poznali, že s Calhounem, který stál na chodníku a v pravé ruce držel Navy kolt, nejsou žádné špásy. Myslel svá slova tak, jak je říkal. A zatímco se Johnny Ferguson sbíral ze země a utíral si špínu z tváře, načež začal hledat kolt, který mu vypadl, odhodili ostatní své zbraně do prachu Main Street.

Johnny Ferguson se ještě ani nedotkl koltu, když znovu třeskla rána a kulka mu odmrštila zbraň pryč.

„Další kulku bys dostal do zad,“ varoval ho Calhoun, který k němu přikročil blíž. „Zatkni celou tu bandu, šerife!“

Alex Thorman přistoupil k jezdcům a udělal vyzývavé gesto peacemakerem.

„Sesedat,“ řekl chraplavým hlasem. „Miku Warene, vy jeďte zpátky na Líné L a vyřiďte vašemu bossovi, že se o váš uloupený dobytek postarám. Vaše zbraně zůstanou tady! Potom si je u mě zase vyzvednete. A teď zmizte.“

Warrenův pohled sklouzl z Alexe k Calhounovi, který nehnul ani brvou a jehož tvář připomínala kamennou sochu. V jeho šedých očích se zračila nezlomná vůl. Mike Warren se v lidech vyznal. Proto se ani nepokusil šerifa přemlouvat, ale jen kývl na své jezdce. Pomalu obrátili koně a odjeli pryč.

„To sis teda zavařil,“ zasyčel Johnny Ferguson. „Můj otec z tebe stáhne kůži, Thormane! Nebo tě rozstřílí na kousíčky! A tam toho,“ ukázal při tom na Calhouna, „pověsíme! Kvůli němu!“ Napřáhl ruku a namířil jí na mrtvého. „Kdo je ten proklatý skunk?“

To neměl říkat. Calhoun dokázal být velmi citlivý. Trhl pravou rukou a řekl: „Drž tu svou hubu, ty mrzáku. Jinak dostaneš takovou nakládačku, že na ni budeš vzpomínat, i když už budeš jako děda sedávat u kamen. Za předpokladu, že se toho dožiješ. Tak dělej, běž! A nedělej si iluze, hombre. S tvým otcem se vypořádám stejně tak!“

Ostatní pistolníci mlčeli. Stáli tam jako sochy. Alex Thorman je držel svým peacemakerem v šachu. I Calhoun měl svou zbraň v ruce, kdežto jejich kolty se už válely v prachu.

„Jeden po druhém! A netlačte se,“ radil jim Alex.

„Hej, a já?“ ozval se raněný, kterému Calhoun prostřelil ruku. „Mám snad vykrvácet?“

Calhoun do něho dloubl hlavní svého koltu. „Tak hrozné to zase není. Šerif zavolá doktora.“

Vězení v Presidiu bylo dost velké. Kromě těch pěti tam šerif mohl, pokud by to bylo nutné, ubytovat ještě dalších dvanáct vězňů.

Thorman si oddechl, když za pistolníky zavřeli dveře a ocitli se v kanceláři.

„Sakra, v jednom měl Johnny Ferguson pravdu! Nadělali jsme si spoustu problémů. Vsadíš se, že starý Ferguson tu bude zítra jak na koni? S půlkou svého mužstva?“

Calhoun přikývl. „To je možné. Ale jestli je čestný, jak říkáš, tak bude respektovat zákon, Alexi. Jeho

syn chtěl chladnokrevně zabít toho Warrena. Tomu říkám vražda.“

Thorman pokrčil rameny. „Já to vidím jinak. Podle mě bude chtít Johnnyho osvobodit.“ Rozhlédl se a dodal: „Sakra, rád bych věděl, kde jenom vězí Stan Davis.“

„Tvůj zástupce?“

„Ano. Tahá se s jednou dívčinou z baru a asi je teď v jejím objetí. Zůstaneš tady, dokud se nevrátím, amigo?“

Calhoun přikývl. „O.K. Jinak, hodně odvážných mužů asi v Presidiu není, co?“

„Proč?“ řekl šerif.

Calhoun se smutně pousmál. „Main Street byla úplně prázdná. Neviděl jsem ani jediného muže, který by byl ochotný podpořit svého šerifa.“

„Všichni se bojí starého Fergusona,“ odvětil šerif. „Nemám jim to za zlé.“

„To bys ale měl,“ podotkl Calhoun a dodal: „Není divu, že tři tví předchůdci leží na krchově, Alexi.“

+ + + + +

Sam Ferguson se na toho muže díval, jako kdyby spadl z Měsíce.

„Sakra, řekni to ještě jednou, Raynore!“

Velkorančer seděl před svým psacím stolem. V popelníku ležel odložený doutník. U okna prostorné místnosti stála vysoká, štíhlá blondýna.

Nora Fergusonová byla překrásná žena. Ačkoli měla blonďaté vlasy a modré oči, nepůsobila bezbarvě.

Nyní odstoupila od okna a přišla k muži před psacím stolem. Mark Raynor byl na ranči druhým kuchařem. S šedesáti kovboji by Fergusonům jeden kuchař nestačil. Raynor byl v Presidiu, protože tam nakupoval potraviny, a všechno viděl.

Okamžitě po tom, co přijel na ranč, přišel ke starému Fergusonovi a o všem mu řekl. Rančer si nejdřív myslel, že se přeslechl, a odložil doutník.

„Je to tak, jak říkám, šéfe,“ dušoval se Raynor. „Thorman Johnnyho a ostatní zatknul. Morris je mrtvý!“

„Počkat!“ Nora Fergusonová kývla na svého otce. „Nevzrušuj se, táto! Není důvodu. Vždycky jsem ti říkala, že to jednoho dne bude mít špatný konec. Kdo byl ten druhý muž, Marku?“

„Nevím. Ještě jsem ho nikdy neviděl. Stál na chodníku pod baldachýnem domu paní Hendersonové. Ani nevím, jestli má něco společného s Thormanem, jestli je jeho přítel nebo tak něco.“

„O.K., Marku, můžeš jít,“ řeklo děvče a počkalo, až kuchař odejde. Její otec k jejímu překvapení neřekl ani slovo.

Pak se Nora otočila k němu a poznamenala: „A co podnikneš teď, tati? Pojedeš do Presidia a vytáhneš Johnnyho z vězení?“

„Samozřejmě!“ zabručel Sam Ferguson a udeřil pěstí do stolu a to s takovou vehemencí, že doutník vyskočil z popelníku a dopadl na drahocenný koberec. „Co jiného? A ty se do toho nepleť! Rozumělas, sakra?“

Nora se sklonila, zvedla doutník, zašlápla žhavý popel, jenž už propálil koberec, a položila doutník zpátky do mosazného popelníku. „Rozuměla jsem každému slovu, táto. Vždyť řvals. Nepojedeš tam. Rozuměli jsme si?“

V prvním okamžiku to vypadalo tak, že Ferguson dostane infarkt. Jeho hubená, snědá tvář zrudla. Zježil se mu knírek a v jeho modrých očích se zablesklo.

„Dost, Noro! Prach a broky, kdyby ti nebylo už třiadvacet, tak bych tě přehnul přes koleno a naplácal ti na zadek! Ten nafoukaný parchant šerif zatknul tvého bratra! Ferguson se ocitl ve vězení! Něco takového se ještě nestalo. Já jsem Thormana varoval! K čertu, smetu to vězení z povrchu zemského!“

Červeň mu vymizela z tváře a vrátila se mu do ní přirozená hněď.

Nora Fergusonová se usmála. Koneckonců toho starého lva dobře znala.

„Nevzrušuj se, tati. A zůstaň na ranči. Nejdřív do města pojedu já. Jestli je pravda, co říkal Mark, tak šerif neměl na vybranou. Musel Johnnyho a jeho společníky zatknout, ne? Nebo se snad v tobě mýlím, tati?“

Uměla to s ním. Jako vždy, když se hádali. A pokud se hádali, tak kvůli Johnnymu.

Nedůvěřivě na ni pohlédl. „Mýlíš?“ opakoval. „Jak to myslíš?“

Posadila se na hranu stolu, dala si nohu přes nohu a pohlédla na něj. „To víš sám velice dobře, tati,“ odvětila. „Zatím ses nikdy nepostavil proti zákonu.“ Na rtech se jí objevil nedefinovatelný úsměv. „Nebo lépe řečeno: Vždycky ses pohyboval na hranici. Takže se kvůli tomu nebudeme hádat. Držme se faktů. Za předpokladu, že to bylo tak, jak jsme slyšeli. Jestli Johnny vypálil na Mika Warrena, tak je on viníkem incidentu a může tak i za Morrisovu smrt.“

„Hm!“ Sam Ferguson přivřel oči. Uvažoval. Bylo to na něm vidět. „A co, když Mark všechno neviděl, děvče? Co když Warren tvého bratra provokoval? Ale dobrá, nechť je po tvém. Jeď do města a přesvědč se o tom sama. To, že Johnny a jeho přátelé přenocují ve vězení, je přece jedno, ne? Každopádně zítra pojedu do města. S několika našimi chlapci.“

Dívka byla konečně spokojená.

„O.K., tati, doufejme, že Johnny teď přijde k rozumu. Ti chlápci, se kterými pořád jezdí, se mi nelíbí. Ani trochu, táto! Jsou to střelci a pistolníci.“ Další věci, které si o těchto mužích Nora myslela, zamlčela. Tak jako to, co už nějakou dobu tušila: že totiž její bratr a jeho přátelé se dostali na šikmou plochu. Spřáhli se se zloději dobytka. Podle ní Morris dostal jen to, co si zasloužil. A těch dvou dalších raněných jí též nebylo líto.

„Pane Bože!“ zasténal Sam Ferguson, „přestaň s tím už konečně! Krucifix, copak nedokážeš vyjít s vlastním bratrem, Noro? Nezapomínej , že ty chlapy jsem najmul já!“

Na to Nora Fergusonová zcela jistě nezapomínala. Vždyť svého bratra, těch pět střelců a Harveyho Sledge, předáka jejího otce, viděla spolu den předtím, než její otec najmul těch pět.

Vrhla vážný pohled na svého otce a řekla: „No právě!“ Pak odešla.

Sam Ferguson rozmrzele hleděl za svou dcerou, která čtvrt hodiny nato odjela z ranče.

Když se Sam později ptal na svého předáka, odpověděl mu jeden

z kovbojů: „Sledge? Ten jel do Presidia. Už tam je nějakou dobu, šéfe. Měl hodně naspěch.“

Rančer si vzpomněl na slova své dcery a polohlasně zaklel. Potom se vrátil do domu a utopil svou zlost ve whisky.

+ + + + +

Calhoun odešel z šerifovy úřadovny a zůstal stát na chodníku, u schodů vedoucích na ulici.

Na Main Street bylo tou dobou poměrně živo. Naproti stály tři ženy s koši s nákupem a bavily se spolu. Kolem projel v bryčce muž v kabátě a černém klobouku, který na něj vrhl letmý a zkoumavý pohled. Z kovárny znělo bušení kladiv. V jednom ze saloonů hrálo piano. Ze svého krámu vyšel holič a zapálil si cigaretu. Dva muži vyšli z banky a zamířili si to do jednoho ze saloonů.

A potom Calhoun spatřil blonďatou jezdkyni. Jela po ulici, mířila k šerifově úřadovně.

A pak to přišlo.

Kradmý pohyb na střeše protilehlého domu, který Calhoun zaregistroval koutkem oka, v něm vyvolal bleskovou reakci.

O zlomek vteřiny později už by ho trefilo smrtící olovo. Takto však kulka z winchestrovky zasáhla jen sloupek podpírající stříšku a vyštípla z něj třísku dlouhou jako dlaň.

Calhoun reagoval tak rychle, že střelec na střeše už nestačil odpovědět. Bleskově uskočil vpravo, přikrčil se a Navy koltem, který už měl v ruce, vypálil na zákeřného zabijáka.

Jenže kulky zasáhly jen pestře pomalovaná prkna fasády. Ještě pár vteřin Calhoun čekal, pak přeběhl přes ulici, přes kulečníkovou místnost se dostal ke schodům a po nich se vydal nahoru.

Potom se ocitl na ploché střeše. Kromě winchestrovky, kterou tam záludný střelec nechal, ale nic nenašel. Vzal si ji a sešel dolů. Uvědomil si, že nahoru vyběhl příliš pozdě.

Čtyři muži u kulečníkového stolu na něj tázavě hleděli. Pochopitelně slyšeli oba výstřely, ale nestrkali nos do cizích věcí.

„Neviděli jste někoho?“ zeptal se jich Calhoun. To, že při tom na jednoho z nich mířil, mohla být náhoda. Anebo také ne.

„Ne, ne!“ koktal jeden z nich. „Tady nikdo nebyl. Co se vlastně stalo?“

Calhoun na něj vrhl letmý pohled. „Někdo se mě pokusil oddělat.“ Těm čtyřem věřil. Vikýř byl zavřený. Střelec se tedy na střechu nedostal přes kulečníkovou místnost, ale ze sousední střechy. Calhoun musel vycházet z toho, že z těch čtyř mužů to určitě žádný nebyl. Ten, kdo prchá, za sebou nezavírá vikýř.

„No dobrá!“ Calhoun na ně kývl a odešel. „Pokračujte ve hře.“

Když se ocitl na ulici, zela prázdnotou. Kromě Alexe Thormana a oné blonďaté jezdkyně nikoho neviděl. Kromě tváří v oknech, v nichž se mísil strach se zvědavostí.

Blondýnka sesedla z koně a přivázala ho k zábradlí před šerifovou kanceláří. Její pozornost se záhy obrátila ke Calhounovi a pušce v jeho pravé ruce.

Calhoun pohlédl do jejích modrých očí, v nichž viděl otázku. Pootevřela své rudé rty a olízla si nejprve horní a potom spodní ret.

„Jedete za mnou, slečno Noro?“ zeptal se šerif.

Ještě jednou vrhla zkoumavý pohled na Calhouna, aby se pak obrátila a přikývla.

„Ano, šerife.“ Nato prošla kolem Alexe Thormana dovnitř.

Když viděla, že i Calhoun přišel do kanceláře, povytáhla obočí, ale nic neřekla, pouze se posadila na židli před psacím stolem.

„Zatkl jste mého bratra.“ Stáhla si tenké kožené rukavice a položila je na stůl. „Víte, co to znamená, šerife?“

Než Thorman stačil odpovědět, pootočila se a pohlédla na Calhouna. „Jestli se nemýlím, tak vy jste v tom měl prsty také.“

„Jak jste to uhodla?“ zeptal se Calhoun a usmál se. „Hm, vaše zpravodajská síť opravdu funguje dobře. A rychle.“

Zrudla a její modré oči potemněly. „Mýlíte se, pane. Náš kuchař byl náhodou v Presidiu a viděl, co se stalo. Šerife, kdo je vůbec ten muž? Zástupce určitě ne, jinak by měl hvězdu.“

Calhoun se posadil k psacímu stolu. „To máte pravdu, slečno. Nejsem šerifův zástupce, jsem jen jeho starý přítel.“

Její smyslné rty vykouzlily úsměv. „Starý?“ prohodila. „Tak tedy rozhodně nevypadáte.“ Změřila si jej pohledem a dodala: „Takže přítel. Máte i nějaké jméno?“

Přikývl. „Mám. Calhoun. Prostě Calhoun. Nic víc.“

Na to nic neřekla a opět se obrátila k Thormanovi.

„Přijela jsem, abych vás varovala, šerife. Můj otec zuřil, když slyšel, co se stalo. Však ho znáte. Zítra přijede do města. A nebude sám.“

Thorman pohlédl na Calhouna. „Já jsem ti to říkal, amigo!“ Potom

se znovu otočil k dívce. „Povězte vašemu otci, že bude očekáván. Johnny zůstane ve vězení. Soudce Morrison se za tři dny vrátí z Marfy a rozhodne, co bude s vaším bratrem a jeho pistolníky dál. Upřímně řečeno si nedokážu představit, slečno Noro, že váš otec zajde tak daleko a vtrhne do vězení. Tím by se jednoznačně postavil proti zákonu. Johnny totiž chtěl Mika Warrena zastřelit. Krom toho je podezřelý z toho, že se spřáhl se zloději dobytka. To se ale ještě musí prošetřit.“

Calhoun viděl, že dívka si kouše spodní ret. Zdálo se, že o svém bratru ví víc, než chtěla přiznat.

„Šerife,“ poznamenala, „já vím, že Johnny není žádný svatoušek. To, že se rafne s Warrenem, se dalo čekat. Warren nejednou obvinil mého bratra z loupeže dobytka. Jenže je zvláštní, že největší ztráty utrpěl náš ranč. Co si o tom myslíte?“

„Slečno Fergusonová,“ řekl Calhoun s chladným úsměvem a svezl se ze stolu. „Víte sama velice dobře, že to není žádný argument. Ten dobytek patří vašemu otci. Ne Johnnymu. Myslím, že i vy moc dobře víte, kam tím mířím. Šerif zastupuje zákon a nezbývalo mu nic jiného než Johnnyho zatknout. A jistě také pochopíte, že použije náležitá opatření. Hodně mi toho o tomto městě vyprávěl. I o tom, že tři jeho předchůdci už hrají poker v hlíně. Řekl jsem vám už, že jsme staří přátelé. A přátelé si pomáhají. Proto pomůžu i já jemu, než pojedu dál do Lareda. Váš otec by udělal nejlépe, kdyby se držel zpátky. Všimla jste si, že na mě předtím někdo střílel? Jestli to byl někdo z vašich lidí, tak si ho najdu, slečno Fergusonová.“

„Chcete tím říct, že - no jistě, tak jste to přece myslel,“ vztekle se na něj obořila. „Z Líného L to nikdo nebyl. Těm jste prakticky pomohli. Takže zůstávají jenom naši chlapci.“

„To jste řekla vy, slečno Fergusonová !“ Calhoun se krátce a suše zasmál. „Myslím, že jsou tu ještě ti Mexičané.“ Jeho pohublá, snědá a větrem ošlehaná tvář se stáhla do náznaku šklebu. „Podle všeho nevíte všechno. Před incidentem s vaším bratrem jsem totiž pomohl šerifovi Thormanovi ještě jednou. Proti několika Mexičanům.“

Thorman přitakal. „Ano. Nepochybně šlo o Oliverovy lidi.“

Nora se nenechala vyvést z rovnováhy. „Nesmysl. Mexičané si přece nedovolí za bílého dne střílet v Presidiu na bělocha. O.K., Calhoune, jestli to byl někdo z našich lidí, tak to zjistím.“

„A potom?“ vyzvídal.

„Sdělím vám jeho jméno. Vám nebo šerifovi. Mimochodem, to jde tak jednoduše? Chci říct, jestli můžete pomoci šerifovi, aniž byste byl jeho zástupcem?“

Než na to Calhoun mohl něco odpovědět, předběhl ho Alex Thorman. „Proč ne, slečno Thormanová? Každý občan tohoto státu je povinen mi pomoci. V případě nutnosti i bez hvězdy a přísahy.“

Nora vstala, přišla ke dveřím, ale tam se ještě jednou otočila. „No dobrá. Jenže je pan Calhoun občanem tohoto státu, šerife?“ Rozesmála se a dodala: „Ale tak malicherná zase nejsem. Varovala jsem vás. Zítra na mě myslete!“ Nato opustila kancelář, ještě než se muži zmohli na odpověď.

Calhoun mlaskl. Přistoupil k oknu a vyhlédl ven na tu dívku: „Kdysi jsem slyšel, že blondýny jsou nudné. Nesmysl! Jen se na ni podívej. To děvče je vášnivé jako sopka. Zatraceně, jestli se ještě jednou špatně vyspí, tak se máme na co těšit.“

Alex Thorman přikročil k němu. „V Presidiu je několik dam, pro které je Nora Fergusonová něco jako coura. A to jenom proto, že má dobrou figuru a nosí kalhoty.“

Calhoun se sarkasticky zasmál. „Takové ženské znám. Jsou bigotní a zakyslé. Takové by se neměly často dívat do zrcadla.“

„Co tím chceš říct?“

Calhoun se znovu rozesmál. „To je přece jasné, Alexi. Když vidí tu krásku, tak z ní musí dostat komplexy.“

„Ach tak. No, ale řekl bych, že paní Baldwinová se na sebe podívat může. Tedy aspoň pokud jde o obličej. Ostatní části svého těla pořád schovává do těch dlouhých, neforemných Šatů. Rozhodně křičí nejvíc ze všech. Ale mluvme o důležitějších věcech. Jestli na tebe střílel někdo z Fergusonových lidí, tak přichází do úvahy jenom jeden. Harvey Sledge. Je to předák. Pěkné kvítko. A přítel Johnnyho Fergusona.“

Calhoun se prudce otočil. „Harvey Sledge? Ale podívejme! Jak se sem ten skunk dostal?“

„Ty ho znáš?“ Thorman na Calhouna vrhl tázavý pohled.

„No jeje. Je to profesionální pistolník.“ Calhoun se kamsi zahleděl. „Před dvěma lety jsem na něho narazil v Coloradu. A teď je ten bastard předákem u Fergusonů. To přece nemůže být náhoda!“

„Takže to byl on,“ mínil Thorman.

„To je možné,“ prohodil Calhoun. „Ale dokázat mu to nemůžeme. Přinejmenším ne teď. Rád bych věděl, jak mohl tak rychle zmizet.“

Thorman přišel ke dveřím a nasadil si klobouk. „To brzy zjistím, Calhoune. Podívej tam. Dva domy vedle kulečníkového saloonu.“

Calhoun tam pohlédl.

Visel tam nápis PRÁDELNA.

„No a?“

„Ta prádelna patří Amy Lynn Walkerové. A skoro každý v Presidiu ví, že se přátelí se Sledgem. Ve dvoře má požární žebřík. Stačilo mu jen, aby zmizel k ní a počkal. Teď je za horami.“

„Hm. A ty si myslíš, že Amy Lynn Walkerová ti řekne, že Sledge byl u ní?“

„Třeba bude tvrdit, že u ní byl celou dobu. To, že mezitím na chvíli zmizel, zamlčí. Ale mě bude stačit, když přizná, že vůbec byl u ní. Pak by totiž bylo jisté, že to střílel on.“

„Nebudu ti v tom bránit,“ řekl Calhoun. „Ale myslím, že to je ztráta času.“

To, jestli to byl Sledge, už zjistím dřív nebo později, pomyslel si. A pak Harveymu Sledgei ztuhne úsměv na rtech.

+ + + + +

Nora Fergusonová se nejkratší cestou vracela na ranč. Vedla mezi západními výběžky Chinati Mountains a východními hřebeny Otenega Mountains, mezi nimiž se klikatil Cibolo Creek. Na sever od tohoto labyrintu kopců, strží a návrší začínaly pastviny jejich ranče.

Dívka právě sjela z jednoho kopce porostlého křovinami, když tu se napravo od ní z jedné strže vynořil jezdec.

Byl to Harvey Sledge, předák jejího otce.

Zastavila svého koně a pohlédla na něj. Nora toho vysokého, svalnatého muže ráda neměla. V jeho blízko sebe posazených očích, které byly zastíněny hustým, tmavým obočím se zračila lstivost, brutalita a bezcitnost. To, co ji však nejvíc rozrušovalo, byly dva revolvery, které mu visely nízko u pasu. Nora Fergusonová vyrostla na ranči a věděla, že žádný kovboj by se netahal se dvěma kolty. To dělali jen pistolníci. Nebo marshalové. Na to, že dva revolvery nosí i Calhoun, v tom momentě nepomyslela. Cítila však, že Sledge na ni čekal. A tušila, že i on byl v Presidiu. Rozbušilo se jí srdce a zmocnil se jí strach.

„Ahoj,“ řekl a záludně se usmál, zatímco přijížděl k jejímu koni.

„Odkud jedete, Sledgei?“ zeptala se hlasem, který vůbec neprozrazoval její nejistotu a strach.

„To vy víte velice dobře, Noro.“ Roztáhl svůj úsměv, který tak byl ještě záludnější a zrádnější.

„Pro vás jsem ještě pořád slečna Fergusonová!“ obořila se na něj.

„Jenom se nedělejte!“ Úsměv mu náhle zmizel z tváře a v jeho tmavých očích se zlověstně zajiskřilo. „A dobře mě poslouchejte! Vím, že Calhoun je ve městě. Ten ksindl! Farnham Mining Company na něho vypsala hromadu peněz! Za mrtvého nebo živého. Držte se zpátky, Noro! Ve všem! Myslete na vašeho bratra a otce. Vím toho o Johnnym hodně! Stačilo by to na šibenici! V následujících dnech zůstaňte na ranči. A mlčte. Co jste chtěla u šerifa?“

Dívka byla navýsost rozrušená, ale skvěle se ovládla. Pravda, bála se, že Sledge musí slyšet tlukot jejího srdce. Náhle vytušila souvislosti a rozhodla se, že mu neprozradí všechno. Hlavně ne to, že Calhoun před ní zmiňoval předákovo jméno.

„Nic vám do toho není a já vám nejsem nic dlužna, Sledge, ale přesto vám to řeknu: Varovala jsem šerifa. Můj otec chce Johnnyho zítra dostat z vězení.“

Prudce ji chytil za zápěstí. „To jste neměla dělat.“

„Ale? A proč ne? Vy jste také na Calhouna neměl střílet.“ Poté se mu vytrhla.

Sáhl po revolveru, ale nevytáhl ho. Jeho tvář byla zkřivená zlobou. „Ty malá mrcho! Tys mě viděla, co? Pak to tedy ví i Calhoun!“

Zavrtěla hlavou. „Nic neví. Vaše jméno vůbec nepadlo! A jestli mě ještě jednou takto urazíte, tak vám provrtám tu vaši palici kulkou, Sledgei!“

Než tomu mohl zabránit, vytáhla ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabila ji a namířila na Sledge.

„Já se snad usměju k smrti!“ Sledge se plácal po stehnech. „Tak dělejte, vystřelte! Co potom chcete říct vašim lidem, ech? Dejte tu věc pryč!“ Pak hlaveň odstrčil.

„Nepodceňujte mě, Sledgei!“ sykla. „A nezapomínejte, že vím všechno. O vás, o Johnnym, o Chandlerovi i o všech ostatních!“

Znovu ji chtěl chytit za ruku, ale Nora na něj opět namířila. „To by stačilo, Sledgei! Zatím jsem mlčela a budu dál. Kvůli Johnnymu a otci. Nikdo mě nepřinutí, abych dělala problémy svému bratru. Něco jiného ale je, když sám strká hlavu do oprátky. A to bych řekla, že dělá. Mimochodem, Sledgei, šerif Thorman není hlupák. Myslí si to, co já. Co se vás týče.“

„Sakra, co tím chcete?“

„Na střechu toho kulečníkového saloonu se dá dostat z domu Amy Lynn Walkerové. Stačí?“

„O.K., už chápu! Zmizte, Noro! Ale nezapomeňte na to, co jsem vám řekl. Jestli mi zkřížíte plány, tak je v tom Johnny až po uši. A neukazujte se v Presidiu, dokud to všechno neskončí!“

Po těchto slovech otočil koně a odcválal pryč. Nora strčila winchestrovku do sedlového pouzdra a pohlédla za ním. Celou dobu měla prst na spoušti. Kdyby se Sledge přestal ovládat, vystřelila by.

„Však ti to ještě osladím,“ řekla si, „ale tak, že z toho dostaneš bolení břicha, Sledgei! Zítra pojedu do Presidia!“

+ + + + +

To také učinila. Následujícího rána vyjela ještě před svým otcem a jeho kovboji do Presidia. Sledgea už potom neviděla, jenom slyšela, že se pohádal s jejím otcem. Starý Ferguson se jí vyhýbal, ani se s ní nenavečeřel jako obvykle. To jí však nijak nevadilo.

Harvey Sledge viděl, jak odjíždí pryč. Zlomyslně se usmál. Nevěřil, že ho zradí. Šlo přece o jejího bratra. Nejraději by jel s Fergusonem a ostatními, ale starý mu přikázal, že má zůstat na ranči.

Nepředpokládal, že Ferguson něčeho dosáhne. Calhoun byl v Presidiu a on ho znal tak dobře, že věděl, že se nějakého rančera nelekne.

Ani Nora nevěřila, že se podaří Johnnyho dostat z vězení. Podle toho, jak znala Calhouna, tak jí bylo jasné, že si na něm vylámou zuby.

+ + + + +

Stál před úřadovnou, když dorazila do Presidia. Stetson měl posunutý do zátylku, palec levé ruky měl zaháknutý za opaskem. Pod pravou paží měl winchestrovku.

„Dobrý den, slečno Fergusonová,“ řekl a usmál se. „Je hezké, že vás zase vidím. Předpokládám, že jste předvojem ostatních.“

Nora jej zpražila mračným pohledem. Proti své vůli. V duchu proklínala celou situaci. Kdyby Calhouna poznala za jiných okolností, jistě by se sblížili. To, co tím myslela, věděla jen ona sama.

„Máte pravdu, Calhoune,“ odvětila. „Můj otec tu bude co nevidět. S šesti muži. Jela jsem napřed, abych tu na něho počkala.“

Pousmál se.

„Mám pocit, že váš otec nebude moc rád, že vás tu uvidí, slečno Fergusonová.“

„Své pocity si nechte pro sebe, Calhoune,“ vyhrkla. „Jsem tu proto, abych svému otci zabránila vtrhnout do vězení.“

Přikývl. „Ach ano. A vy si myslíte, že nic nepodnikne, když uvidí přede dveřmi anděla s ohnivým mečem?“ Calhoun zavrtěl hlavou. „Jestli je váš otec tím, za koho ho považuju, tak se nenechá zastavit nikým a ničím.“

„Uvidíme!“ Nora prošla kolem něj, ale než vstoupila do kanceláře, ještě jednou se otočila a řekla: „Mimochodem, měl jste pravdu. Střílel na vás jeden člověk z našeho mužstva. Lituji toho a odsuzuji to.“

Jeho odpověď jí vyrazila dech.

„Věděl jsem to. Byl to předák. Harvey Sledge. Je to ničema. Je to takový ničema, že ho dokonce propustila i Farnham Mining Company. A to, že mě chtěl odkrouhnout, má jeden pádný důvod, slečno Fergusonová! Nechtěl pomoci Fergusonům, ale sobě. Farnhamova odměna deset tisíc dolarů za mou hlavu totiž ještě stále platí. Za živého nebo mrtvého. Jede Sledge s ním?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Calhoun přikývl a obrátil se. Nora vešla do kanceláře.

„Učinil jste velmi špatné rozhodnutí, když jste Calhouna požádal o pomoc, šerife,“ vyčetla Thormanovi, který seděl za stolem a čistil si kolt. „Měl byste si pospíšit.“ Nora ukázala na jeho kolt. „Můj otec tu bude brzy.“

Thorman vzhlédl. „Ten se musel zbláznit! Jak to, že to je špatné rozhodnutí? Znáte mého zástupce.

Stan Davis není špatný, ale Calhoun je lepší. Kromě toho jsme teď tři.“

Náhle se otevřely dveře. „Už přijíždějí, Alexi!“

Nora Fergusonová pohlédla na těžké dveře vězení. Byly zamknuté. Všechny tři zástrčky byly zasunuty a každá byla zajištěna visacím zámkem. Na otevření těchto dveří bez klíče by bylo potřeba dynamitu.

„Vy chcete mluvit s Johnnym?“ zeptal se šerif. „Později. Teď ne. Proč jste vůbec tady?“

„Chce svému otci zabránit, aby udělal nějakou hloupost,“ zasmál se Calhoun. „Bylo by lepší, kdyby zůstala v kanceláři, Alexi.“

„Blbost!“ prohodila a odstrčila Calhouna. Ten se nebránil.

„Je Davis na svém místě?“ zeptal se šerif.

Calhoun přikývl. „Stojí naproti. Doufejme, že se nepodělá. Nevypadá zrovna jako velký bojovník.“

Alex Thorman se pousmál. „Jen ho nepodceňuj, amigo.“

Potom oba vyšli před úřadovnu. Také Alex Thorman se ozbrojil winchestrovkou. A měl i dva kolty. Zástupce šerifa Davis, který stál naproti na chodníku, měl u sebe brokovnici se dvěma hlavněmi. Jedním výstřelem by dokázal zabít půl tuctu chlapů.

Sam Ferguson a jeho kovbojové dvacet yardů před úřadovnou zastavili koně. Calhoun viděl na tvářích kovbojů, že tam nejsou příliš rádi.

„Thormane!“ zvolal starý rančer. „Pusť Johnnyho ven! Co bude s ostatními, je mi jedno!“

„Ani náhodou, pane Fergusone!“ řekl šerif, který mezitím nabil pušku. „Johnny zůstane ve vězení, dokud se nevrátí soudce. Kromě toho nemůžu dělat výjimky. Kdybych ho pustil ven, tak to musím udělat i u ostatních.“

Vedle šerifa se náhle objevila Nora.

„Tati, nechej toho! Jeď zpátky na ranč. A nechej rozhodnutí na soudci. On je zákon. Ne ty.“

„Nikdo se tě na nic neptal!“ zabručel Ferguson. „Ty pojedeš zpátky na ranč! Naposledy, šerife: Pusťte mého syna!“

Bez ohledu na pušku v Thormanově ruce rančer tasil kolt, natáhl kohoutek a namířil jej na šerifa. Calhounovu přítomnost nebral do úvahy a totéž se týkalo i Davise.

Nora svého otce znala dost dobře na to, aby věděla, že je rozrušený a že je na nejlepší cestě k tomu, aby se přestal ovládat. Věděla, že ho její přítomnost rozčiluje. Pravděpodobně půl noci nespal a přemýšlel o tom, jak svého syna dostat z vězení. Nyní stačilo chybné slovo a vybuchl by.

„Zůstanu tady, tati!“ zvolala. „Jednou to musí skončit! A teď je ta nejlepší doba pro to, abychom Johnnyho přivedli k rozumu a ukázali mu, že si nemůže dovolit všechno jenom proto, že je Ferguson.“

Podívejme, pomyslel si Calhoun, co se nám to z té malé vyklubalo!

Také on nabil svou winchestrovku. Uměl s ní zacházet proklatě dobře. Calhoun nebyl horkokrevný střelec. Byl však odhodlán použít pušku i oba Navy kolty, kdyby ho k tomu přinutili. Předsevzal si ovšem, že nikoho nezabije. Ti kovbojové přece nemohli za to, že měli tak paličatého šéfa. Navíc Calhoun věřil, že Ferguson se uklidní a stáhne se, když pozná, že tu narazila kosa na kámen.

Nyní ovšem viděl, že rančerovi naběhla žíla na čele a že se mu jiskřilo v očích.

„Noro!“ zabručel Ferguson. „Zmiz už konečně! Sakra, můžu tě trefit!“

„Stojím tam schválně, tati,“ odtušila klidným hlasem.

Hněv se ho zmocnil ještě víc. Calhoun měl pocit, že rančer vidí rudě a že už je tak rozhněvaný, že ani neví, co dělá. Alex Thorman zastupoval zákon. A před ním se musel sklonit i někdo takový, jako byl Ferguson. Ať už chtěl či nikoli.

„Prach a broky!“ vykřikl rančer. „Na co ještě čekáte?“ Ta slova platila jeho jezdcům. „Dělejte, jedeme!“

Potom stiskl svému koni stehny slabiny. Levou rukou držel uzdu, v pravé měl revolver. Thormanovi se příčilo střílet. Calhoun to viděl a nemohl to svému příteli zazlívat. Jednalo se o šerifa Presidia, který tam musel žít a kdyby vystřelil na Fergusona, mnozí ve městě by mu to měli za zlé. I když byl v právu.

Calhoun ukročil stranou, strčil hlaveň své winchestrovky mezi dívku a Thormana, odstrčil nejprve dívku, pak šerifa, krátce zamířil a vypálil.

Před rančerovým koněm vytryskla fontána písku. Zvíře se splašilo, vzepjalo se na zadní a tančilo na dvou nohách. Sam Ferguson měl co dělat, aby se udržel v sedle. Přesto zmáčkl spoušť svého koltu. Kulka proletěla těsně nad Calhounovou hlavou a narazila do zdi šerifova domu.

Po tom, co vystřelil rančer a po jeho výzvě, sáhli i ostatní jezdci po zbraních.

Nora vykřikla, vykročila před ně a zašermovala rukama. „Přestaňte, sakra!“ vykřikla. „To jste se všichni zbláznili?“

Už však bylo příliš pozdě. Dva kovbojové vystřelili. Jeden na Calhouna, druhý na Thormana. Calhoun se vrhl stranou, převalil se a srazil jednoho z honáků ze sedla. Muž přistál na zadek a užasle a s vyloženě hloupým výrazem ve tváři pohlédl na své pravé rameno, kam ho trefila kulka.

Thorman měl méně štěstí. Nezasáhl muže, ale jeho koně, který se s vyděšeným ržáním skácel na zem a svého jezdce, jenž nestačil zavčas seskočit, napolo pohřbil pod sebou.

Opět padly výstřely. Calhoun už nebyl tam, kde se nacházel ještě před chvilkou. Hbitě a bleskově se odrazil od země a zneškodnil dalšího kovboje. I jemu mířil na rameno. Jelikož chlápek v posledním momentě zvedl ruku, proletěla mu kulka rukávem a zavrtala se mu do lokte.

„Sakra, ten ksindl mě dostal!“ zabručel postižený. Kolt mu vypadl z ruky.

Dva kovbojové nestříleli, ale starali se o zástupce šerifa. Davis držel v rukou brokovnici, ale nechtěl ji použít. Calhoun ho instruoval, aby střílel jen v krajním případě a to jen na nohy.

Davis, těžkopádný, neduchapřítomný člověk bez větších zkušeností přemýšlel dlouho. Příliš dlouho. Když se konečně rozhoupal k činu, byli již oba jezdci u něj. Jeden ho udeřil pažbou koltu do hlavy, další ho zvedl ze země, když se na ni skácel, a odvlekl ho k ostatním.

Calhoun spolkl kletbu. I když zástupce nepovažoval za velkého ducha a tvrdého bojovníka, to, že je tak pomalý, si o něm nemyslel.

Sam Ferguson, jehož kůň se již uklidnil, se mečivě rozesmál. „Tak, vy hrdinové!“ vykřikl. „Teď si můžete vybrat! Zástupce za Johnnyho. Nebo budeme pokračovat!“

Bylo zvláštní, že se díval jen na šerifa a nikoli na Calhouna. Noru to udivilo. Její otec byl jinak tak bystrý. Tady se ovšem choval lehkomyslně.

„Tys musel přijít o rozum, táto!“ zvolala na svého otce.

„Já?“ zasmál se. „To spíš ty, řekl bych. Takže, šerife, co teď?“

Když zaregistroval pohyb blížící se k němu ze strany, bylo už pozdě. Calhoun využil rozhovoru mezi otcem a dcerou a zasáhl. Po třech velkých krocích se dostal rančerovi do boku. A potom třeskla jeho winchestrovka.

První kulka starému Fergusonovi vyrazila zbraň z ruky. Druhá odstřelila jednomu z obou kovbojů klobouk z hlavy a třetí trefila do nohy honáka, který ještě stále držel Davise. Muž vykřikl bolestí a zlobou a pustil zástupce.

V tom okamžiku se ozval další výstřel. Ne ovšem z Calhounovy pušky, ale z druhého rančerova koltu. Nora si už při jeho příjezdu všimla, že její otec má dva revolvery, což u něj bylo výjimečné.

Calhoun, který přispěchal k Davisovi, uslyšel kulku, která proletěla kolem něj, otočil se a vypálil. Ta reakce byla tak blesková, že ji ani nebylo možné sledovat. Calhoun vystřelil ještě v otočce. A zasáhl svůj cíl přesně: Ferguson ztratil i svůj druhý kolt a chytil se za naraženou ruku. Celé to komentoval jedovatýmikletbami.

Jeden z jeho lidí ztratil nervy. Pravděpodobně předpokládal, že Calhoun chtěl Fergusona zastřelit. Vystřílel celý bubínek a ani se nezdržoval mířením. Dvě kulky hvízdly nad Calhounem, třetí mu sežehla vlasy. Neměl už totiž klobouk.

A potom se náhle ozval výkřik. Nora zavrávorala a Calhoun uviděl, že krvácí z levého ramene. Čtvrtá kovbojova kulka trefila ji.

Nora se chtěla rozběhnout ke Calhounovi a to byla chyba. Právě v tom momentě totiž kovboj začal střílet. Čtvrtá střela se odrazila od hřebíku, kterým byla tyč zábradlí přibita ke sloupku, a potom zasáhla Noru.

Stan Davis využil zmatku k tomu, aby zvedl svou pušku a rozběhl se k Thormanovi. Šerif odložil pušku a podepřel Noru, která se držela za ruku.

Sam Ferguson hleděl na svou dceru vytřeštěnýma očima. Její krev ho však neuklidnila, naopak ho jen ještě víc rozzuřila.

„Dělejte, chlapci! Dolů z koní!“ zařval. „Vtrhneme do vězení!“

„Ne, tati!“ Nora se vytrhla Thormanovi. „To už by vážně stačilo! Podívej se kolem sebe! Kdo by měl vtrhnout do toho vězení? Ty sám? Chlapci, vraťte se zpátky na ranč! Ale nejdřív běžte k doktorovi a nechejte se ošetřit!“

Rozezlený Sam Ferguson se rozhlédl. „Sakra!“ zaskřípal zuby. „Za to budete pykat!“ Bylo to, jakoby se probral ze sna. Jeho hněv se začal mírnit.

Calhoun přistoupil k Noře, která se držela za poraněnou ruku. „Měla byste k doktorovi, slečno Fergusonová!“ Krátce si zranění prohlédl, přikývl a řekl: „Není to tak zlé. Je to jen škrábnutí. Ale ovázat se to musí. Jen jděte, já se už s vaším otcem vypořádám.“

Divoce zavrtěla hlavou. „Ne! Půjdu, až když ten starý paličák dostane rozum a odjede z města.“

„Noro!“ zvolal Sam Ferguson. „Pojď sem!“

Jenže děvče se otočilo, přišlo ke dveřím šerifovy úřadovny a otevřelo je. „Ne!“ vykřiklo přes rameno.

„Ne, tati! Zůstanu ve městě! I kdyby ses stavěl na hlavu! Vrátím se, až když znovu přijdeš k rozumu!“

Pak za sebou práskla dveřmi.

Sam Ferguson hleděl s otevřenými ústy na šerifovu úřadovnu, potom na Calhouna a nakonec na Alexe. „Poslední slovo ještě nepadlo. Já se vrátím. Krom toho se postarám o to, aby se v Presidiu zvolil nový šerif, Thormane!“

Otočil koně a vyrazil.

Šerif Thorman si oddechl, když odjeli i kovbojové.

Calhoun se tiše zasmál.

„Chmurný houf, Alexi,“ řekl. „Mysleli si, že vtrhnou do vězení a dostanou odtud Johnnyho. Jen se na ně podívej!“

„To je pravda.“ Alex Thorman si mnul bradu. „Ferguson se však vrátí. Ale jednou to všechno vyřídíme.“

Potom odešli do kanceláře, kde Nora seděla na psacím stole. Svlékala si blůzu. „Klidně pojďte dovnitř,“ řekla. „Nejsem nahá.“ Měla na sobě korzet, který ovšem její ňadra zakrýval jen velmi lehce.

Alex přinesl obvazy a láhev bourbonu. „K vyčištění rány, Calhoune,“ usmál se. „Ne k pití.“

Calhoun na něj pohlédl a opětoval mu úsměv. „Což neznamená, že se nemusím přesvědčit o kvalitě,“ řekl, zuby vytáhl z hrdla láhve korkový špunt, vyplivl ho do Thormanovy nastavené ruky a napil se. „Jo, to je dost silné,“ zněl jeho verdikt.

Toho názoru byla i Nora, která tiše vykřikla, když jí nalil alkohol na ránu.

Potom se dívala, jak jí šikovně ránu ovazuje. „Zůstanu ve městě,“ řekla. „Pronajmu si pokoj v hotelu. Bože můj, na něco takového vůbec nejsem připravená!“

„Na co?“ chtěl vědět Calhoun.

„Na pobyt v Presidiu,“ odvětila. „Ale to, co potřebuji, koupím ve městě. Hlavně novou košili.“

Vstala a dlaní přejela svou blůzu. Pak přišla ke dveřím. „Kdyby něco, tak jsem v hotelu Palace, šerife.“

Než mohl někdo z nich něco říct, vyšla ven. Alex Thorman pohlédl na Calhouna a usmál se. „Jak tě znám, tak budeš tuto noc zase spát v hotelu, co?“

„Hergot, tobě také nic neunikne,“ podotkl Calhoun.

Alex si zapálil doutník. Když viděl, že Calhoun kontroluje své zbraně a nabíjí je, načež si z cely, v níž spal, odnesl věci, otázal se: „Co chceš dělat, amigo?“ Při těchto slovech ukázal na sedlové brašny.

„Udělat si takovou malou vyjížďku. K řece. A možná i přes hranici.“

„A co z toho, Calhoune?“ Šerif zavrtěl hlavou.

Calhoun se pousmál. „Slíbil jsem ti pomoc. Jak se na to tak dívám, Alexi, tak hlavní problém je v Mexiku.“

„To je možné. Ale neměl bys jezdit sám. Vlastně ani nevíme, kdo na tebe včera střílel, ale…“

Calhoun jej umlčel kývnutím. „To nehraje roli, amigo! O.K., důkaz, že to byl ten předák, nemáme a jeho přítelkyně, ta Amy Lynn Walkerová řekla přesně to, co jsem čekal. Ale podle mě to Sledge byl. A Nora Fergusonová mi v tom neodporovala. Tak, dost bylo řečí. Jedu. Večer jsem zpátky. Dávej si pozor!“

+ + + + +

Calhoun přijel na místo, na němž došlo k noční přestřelce mezi šerifovým oddílem a mexickými zloději dobytka.

Zevrubně si prostudoval stopy Mexičanů. A už po jedné hodině věděl, že se zde setkali s Johnnym Fergusonem a jeho pistolníky.

Prozradil mu to otisk jednoho kopyta. Calhoun si byl jist. V Presidiu si totiž všiml, že kůň Guse Chandlera trochu kulhá. Ne moc, ale dost na to, aby byl nápadný. A kulhal proto, že mu chyběl kousek levé přední podkovy.

Mexičané se setkali s šesti jezdci, z nichž jeden musel být Chandler.

Pokud vůbec někdy Calhoun pochyboval o tom, že Johnny Ferguson spolupracuje s Mexičany, pak nyní tyto pochybnosti zmizely.

Do Ojinagy přijel v čase siesty. Rio Grande přebrodil přesně na místě, které použili i zloději dobytka. Dokazovaly to četné stopy vedoucí k řece.

Ojinaga byl zapadákov, kde kromě starostova domu byla ještě jedna kamenná stavba - tedy hostinec. Všechny ostatní byly zchátralé, rozpadající se barabizny.

Dokonce i kočky tu byly nějaké zanedbané.

Bylo vidět jen jednoho člověka. Špinavého, bradatého muže. Byl oblečen do děravé košile s mnoha skvrnami s kdysi bílými kalhotami. Kolem pasu měl šňůrku a dole kalhoty zdobily třásně.

Chlapík ležel v úzkém průchodě vedle hospody a chrápal, jakoby musel pořezat celý les. Ani se neprobudil, když Calhoun projel těsně kolem jeho hlavy.

Calhoun se však nenechal mýlit. Ani tím klidem, ani typickou mexickou idylou.

Měl cosi jako šestý smysl. A to dokonce vytříbený. Uvědomil si, že mu začalo svrbět ve špičkách prstů na rukou i na nohou. To bylo znamení toho, že jeho instinkt ožil a hlásí nebezpečí.

Těsně před starostovým domem se obrátil a jel zpátky. Nebylo tam nikde žádné zábradlí, kde by mohl přivázat svého grošáka.

Nutné to ovšem tak jako tak nebylo. Kůň stejně tak jako Calhoun prošel mnoha boji. Ten by se nehnul ani o yard.

Calhoun si vzal winchestrovku.

Když vešel do hospody, okamžitě se rozhlédl. Hostinec sestával jen z výčepní místnosti, v níž stálo tucet rozvrzaných stolů a polorozbitých židlí. A lavice, na níž si mouchy a jiný hmyz pochutnávaly na kapkách kořalky.

Napravo od vchodu vedly schody na galerii. Calhoun v patře viděl troje dveře. Pravděpodobně byly od místností, kde si mexické prostitutky vydělávaly na chleba.

Za pultem byly na zdi dva regály s láhvemi a létací dveře. Byly středně vysoké a dávaly tak možnost nahlédnout do místnosti ležící za nimi. A v ní byly další dveře, které vedly na dvůr.

Nikde nikdo.

Calhoun zaklepal pažbou pušky na pult. Tucet ovádů a much, které ještě nebyly vyřízené kořalkou, se vznesl a obklopil Calhouna jako jedovatý oblak.

Jinak se nic nepohnulo. Calhoun znovu zaklepal. Tentokrát silněji, až se celý pult chvěl.

Kdosi nahlas zaklel, načež se nad létacími dveřmi objevila hlava nějakého muže.

„Bylo načase, hombre,“ zavrčel Calhoun. „Nebo tu mám zhebnout žízní?“

Hostinský se nyní ukázal v celé své velikosti. Byl střední postavy a poměrně tlustý. Na jeho ušmudlané košili byly velké skvrny od potu. Nad kalhotami se mu nadouvalo břicho.

„Seňore?“ řekl. Měl vysoký hlas. Skoro jako žena, takže Calhoun si na chvíli pomyslel, že jde o eunucha. „Co si přejete?“

„Něco k pití, hombre. Žádnou kořalku. Něco studeného. Nebo to tu nemáte?“

Zatímco hovořil, těkal očima. Něco tam smrdělo, cítil to.

Posadero přikývl. „Limonádu, seňore. S chladnou vodou ze studny. Bude to chvíli trvat.“

Calhoun se unyle usmál. „Bueno. Počkám.“

Tlouštík prošel dveřmi zpátky do místnosti. Létací dveře chvíli vrzaly, pak se znovu rozhostilo ticho.

Ale jen na chvíli, protože hned zavrzalo něco jiného. Tak tiše, že to skoro nebylo slyšet. Jenže Calhoun měl jemný sluch.

Strnul, když slyšel to zavrzání. Winchestrovku ještě stále držel v pravé ruce. Prst měl přiložený na spoušti.

Byla nabitá. Calhoun byl opatrný člověk, který neriskoval, když to nebylo nutné.

Byli dva. Jeden pootevřel dveře napravo od pultu. Druhý dveře přímo nad Calhounem.

Oba Mexičané však nepočítali s dvěma věcmi: Calhounovi stačilo jen trochu odstoupit, aby jim zmizel ze zorného pole a schoval se za lavici. A navíc byl rychlejší než oni. Ve všem. V reakcích i ve střílení.

Calhoun uviděl obě hlavně revolverů, které trčely z otevřených dveří a mířily na něj.

Pootočil se, aniž by pohnul nohama byť jen o coul. Promluvila puška. Kulka mířila šikmo nahoru. Ozval se pleskavý zvuk, když zasáhla revolver a vyrazila ho Mexičanovi z dlaně.

Ale to již Calhoun vystřelil podruhé. Tentokrát na druhého muže. Ten si myslel, že má lepší šanci než jeho kumpán, protože měl časový náskok.

Mýlil se.

Ještě ani neotevřel dveře a nestačil zmáčknout spoušť, když Calhoun zmizel.

Calhoun se přikrčil a vyrazil. Šlo jen o zlomky vteřiny, během nichž se kryl za hliněným pultem. Právě v té chvíli byl Mexičan zmatený.

Než se vzpamatoval, Calhoun vstal. A znovu vyskočil.

Tentokrát to byl Navy kolt. Calhoun měl pušku v pravé ruce, kolt tasil levou.

Mexičan vykřikl, zavrávoral dozadu a narazil do zábradlí galerie. To bylo staré a vetché. Ztrouchnivělé dřevo nevydrželo a Mexičan se zřítil dolů.

Calhoun se znovu schoval. Stále ještě měl jednoho soupeře a ten byl zatraceně čilý.

Pravá ruka ho sice pekelně bolela, ale měl ještě levou. A vrhací nůž.

A bylo možné, že s nožem umí dobře zacházet. Calhoun nebyl tak hloupý, aby mu nastavil hruď.

Znal záludnost takových lidí a proto se nemínil zbytečně vystavovat nebezpečí.

„Hej, ty gringovská svině!“ zabručel Mexičan. „Máš plné kalhoty, co? Nebo proč se schováváš? Podříznu tě, ty hajzle! Ať můžeš Pacovi v pekle líbat nohy!“

Calhoun se usmál. Věděl tedy již, jak se jmenuje ten druhý.

„Dobří lidé se nedostanou do pekla, kde se smaží tvůj přítel, hombre!“ zvolal. „A já jsem dobrý člověk!“ Dořekl to a odplazil se jeden yard zpátky. Až ke konci hliněné lavice.

Mexičan si toho nevšiml. Stál v otevřených dveřích s nožem v levé ruce připraveným k vrhu. Díval se

tam, kde byl podle jeho mínění ten gringo.

Calhoun se ovšem objevil úplně jinde. A okamžitě střílel. Z winchestrovky.

Nůž spadl na děravou podlahu galerie. Mexičana kulka odhodila do pokoje.

V hospodě byl cítit spálený střelný prach. K létacím dveřím plynuly obláčky namodralého dýmu.

Calhoun nabil Navy kolt i winchestrovku.

V Ojinaze siesta skončila, pokud tam nějaká vůbec byla.

Otevírala se okna, ozývaly se mexické nadávky. Muži i ženy láteřili, k hospodě vítr nesl útržky slov.

„Seňore!“ Ve výčepu se objevil hostinský. Zarazil se, když uviděl mrtvého u svých nohou. Křídla rozražených létacích dveří ho udeřila do kříže. Vyděšeně sebou trhl, asi si pomyslel, že ho někdo dloubl hlavní pušky do zad.

„Jenom se hned nepodělej, hombre,“ sarkasticky se zasmál Calhoun. V očích měl chlad. „A neříkej mi, žes o těch dvou nevěděl!“ Zvedl winchestrovku a namířil mu na břicho. „Chci to slyšet, hombre! Pravdu. Lež ti vynese jen díru do toho tvého panděra. Claro?“

Hostinský přikývl. Byl rozrušený a vyděšený. Calhoun se v duchu usmál. Ten muž byl v kleštích. To bylo zřejmé.

„Seňore,“ zavyl, „varoval bych vás, ale ten třetí, víte, byl vzadu a držel mé ženě nůž na krku. A se seňorem Oliverou nejsou špásy.“

„Ale? Takže Olivera!“ Calhoun přikývl. „Ti tři patřili k jeho lidem?“ Když hostinský se strachem strhaným obličejem přikývl, dodal: „Kde je ten chlápek teď?“

„Tady!“

Calhoun na zlomek vteřiny nevěděl, jestli má třetímu Mexičanovi vyjádřit uznání nebo se proklít. Tomu chlápkovi se totiž podařilo proplížit se chodbou mezi výčepem a dvorem, aniž by způsobil sebemenší hluk.

Náhle se objevil za hostinským, který stál mezi otevřenými křídly létacích dveří.

Calhoun okamžitě poznal, že ten gauner je mnohem nebezpečnější než ti dva Mexikáni. Šlo o indiána z kmene Yaqui. Byl vysoký, štíhlý a šlachovitý.

Jeho černé oči šlehly po Calhounovi. Pod hospodského paží se objevila hlaveň revolveru.

Calhoun jednal rychleji, než Yaqui. Vrhl se na zem, odhodil pušku, tasil Navy kolt a jako lasička se proplazil podél hliněné lavice. Když uslyšel rudochův výkřik, spokojeně se usmál. Pokud toho indiána již předtím rozhněval krach jeho kumpánů, pak nyní ho blesková reakce toho gringa musela rozzuřit na nejvyšší míru. A v takovém stavu mohl snadno ztratit přehled a jednat lehkomyslně.

Calhoun Yaquiho odhadl správně. Indián žil příliš dlouho mezi bělochy a přejal jejich zvyky i neřesti: pulque, tequilu a whisky. Díky tomu notně utrpěly jeho přirozené instinkty, které jeho pokrevní bratři potřebovali k přežití.

Yaqui už neměl dobré nervy, jaké snad kdysi míval.

Krom toho udělal chybu, se kterou Calhoun počítal: odstrčil tlustého hostinského stranou, aby mu nepřekážel.

Když se otočil, s revolverem v pravé ruce, vybral si špatnou stranu.

Calhoun se neslyšně zvedl, krátce se zasmál a zvolal: „Omyl, amigo! Tady jsem!“

Mohl Yaquimu střelit do zad, ale to nebyl jeho styl. Podle něj měl každý dostat svou šanci. I když byl sám neférový.

Indián se obrátil a jeho kamenná tvář se zkřivila hněvem. Jeho zvířecí grimase dominovaly tmavé oči a pootevřená ústa, v nichž byly vidět žluté zuby.

„Bastarde!“ vykřikl indián. „Gringo maldito!“

To byla poslední slova jeho života. Calhounův obličej ozářil oranžový záblesk výstřelu. Kulka z jeho revolveru indiána poslala do věčných lovišť.

Hostinský, bledý jak stěna, stál u zdi a s vyděšenýma očima hleděl na mrtvého.

„Dios mio!“ hlesl. „Svatá Panno Mario Guadelupská!“ Několikrát polkl a potom pohlédl na Calhouna. „Vy jste ďábel, seňore?“

Calhoun zavrtěl hlavou.

„Naštěstí ne, hombre. Kde je moje limonáda?“

Hostinský na něj užasle hleděl, jakoby se přeslechl. „Li-limonáda, seňore?“ koktal. Pak konečně pochopil, přikývl a zmizel v létacích dveřích.

Calhoun na něj pohlédl, nabil své zbraně a setřel si pot z tváře.

Potom se otočil jako blesk.

„Hola, gringo,“ ozval se za ním hluboký hlas. „Baví tě zabíjet?“

Hlaveň jeho koltu mířila přesně na ďolík mezi dvěma plnými ňadry ve čtyřúhelníkovém, dosti velkorysém výstřihu.

Žena byla vysoká skoro stejně jako Calhoun. Nebyla zrovna štíhlá, ale ani tlustá. Měla dlouhé nohy. Velmi dlouhé na Mexičanku. A to, že byla Mexičankou, Calhoun okamžitě zjistil pohledem znalce.

Měla černé, namodrale se lesknoucí vlasy, velké, tmavě hnědé,

takřka černé oči a pleť barvy silné texaské kávy se smetanou. Pod poněkud nadzvednutým nosem se leskly vlhké rty. Tento obrázek ženské krásy dokreslovaly dvě řady sněhobílých zubů.

Calhoun se sarkasticky usmál.

„Seňorito,“ řekl. „Tomu říkám překvapení! Upřímně řečeno jsem něco takového v těchto končinách nečekal.“

Zatímco hovořil, sklonil revolver. Ale ani na vteřinu nespouštěl krasavici z očí. Usmívala se na něj, ale za tím úsměvem se skrývala divokost, krutost a lstivost.

Calhoun už potkal mnoho žen, které se takto usmívaly. A více než jedna se ho pokusila ukolébat falešným cukrováním, aby ho ve vhodném okamžiku poslala do pekla.

Dokázal si domyslet, kdo je ta žena. Alex Thorman mu již vyprávěl o dceři Hectora Olivery.

Kdesi v jeho nitru se rozezněl poplach, který ho vyzýval k co největší ostražitosti.

„Jste velmi tvrdý, seňore,“ řekla a sklouzla po něm pohledem.

Calhoun přikývl.

„Nemusím snad být, když mi tři chladnokrevní zabijáci usilují o život? Mám se snad nechat odstřelit nebo zapíchnout? Přijel jsem sem proto, abych zahnal žízeň. Čert ví, proč mě ti tři chudáci chtěli oddělat. Nejsem bohatý člověk.“

„Nechme toho, seňore!“ Kývnutím pak ukázala ke dveřím. „Buďte mým hostem. Toto místo…“ Nedořekla to.

Calhoun však věděl, co tím myslela. Ty mrtvé. A tristní prostředí v hostinci.

„Máte pravdu,“ přisvědčil. „Pro tak krásnou ženu by to byla špatná kulisa.“

V jejích očích uviděl jiskry triumfu. Toto varování však nepotřeboval. On, který sál nedůvěru a opatrnost už s mateřským mlékem, rozhodně ne.

„Tak pojďte, seňore!“

Calhoun k ní přišel a těsně před ní zůstal stát. Ucítil vůni, kterou dobře znal. Podivnou směsici divoké přírody, potu a sladkého parfému, jaký používají coury v Texasu. A nejen tam.

Tato směsice může chlapovi zaslepit oči.

To však nebyl jeho případ. Nejen, že to tušil, on to věděl. Ta žena se na scéně objevila v pravém okamžiku - totiž tehdy, když se ukázalo, že ti tři zabijáci selhali.

Pohlédli na sebe a usmáli se. Žena se záludností jedovatého hada číhajícího na oběť. Calhoun pobaveně a vyzývavě zároveň.

Olízla si horní ret, pravou rukou si chytila ňadro a pohrála si s ním.

„Líbíte se mi, seňore?“ řekla. „Mužů, jako jste vy, tu není nikdy dost. Půjdeme?“

Pohlédl do jejích zastřených očí, v nichž plály plameny.

Mýlíš se, holčičko, pomyslel si Calhoun, to spíš uvěřím ďáblovým slibům, než tobě!

S winchestrovkou v levé ruce otevřel pravou rukou dveře a pustil ženu ven. Mexičanka počkala, až ven vyjde i Calhoun, a pak se vydala doprava. K domu starosty. V prvním momeně byl Calhoun zaražen, ale potom si řekl, že Hector Olivera není jen zloděj dobytka a bandolero, ale i mocný muž. Možná byl dokonce starostou Ojinagy.

O tom se Alex Thorman nezmiňoval. Ale Olivera mohl být starostou, aniž by tu funkci zastával veřejně. Naoko jím byla nějaká nastrčená figura. Za řekou, ve Spojených státech, tomu často bývalo také tak. Jméno mnohého starosty stálo na výplatní listině banditů.

Žena otevřela dveře domu a vešla dovnitř. „Pojďte, seňore. Je tu příjemný chládek.“

Následoval ji do obývacího pokoje.

„No toto,“ zamumlal, když spatřil jeho vybavení. V Ojinaze by něco takového nečekal. Mahagonový nábytek, koberce, krb v texaském rančerském stylu, široká kožená pohovka, hluboká křesla a křišťálový lustr. Na stěnách nekřesťansky drahé kerosinové lampy z olověného skla, jaké se daly koupit jen na východním pobřeží nebo ve Frisku.

„Vítejte v domě mého strýce,“ řekla Mexičanka, chytila ho za ruku a odvedla ho k pohovce.

Její ruka byla horká a její dotek na něj zapůsobil jako úder elektrického proudu. Přiblížila se k němu. Cítil její dech. Lehce voněl česnekem a mátou. Calhoun tu vůni znal. Vždyť to nebyla jeho první Mexičanka.

„Tu pušku můžete odložit, seňore, „ řekla. Její hluboký hlas zněl poněkud hrdelně a chvěl se lehkým tremolem. „Tady nejsou žádní pistoleros. Dokud jste v tomto domě, tak se nikdo nepokusí zkřivit vám jediný hlas.“

Calhoun položil winchestrovku na stůl, aby potom pohlédl na tu ženu.

„Co máš společného s tímto domem?“ vyzvídal. „Patří starostovi.“

Přikývla. „To je pravda. Je to můj strýc.“

To ti tak budu věřit, pomyslel si Calhoun. Starosta byl určitě loutkou jejího otce.

„Aha,“ řekl jen.

„Ukážu ti můj pokoj,“ lákala ho. „Je tam ještě chladněji než tady, muchacho!“ Potom hrdelním tónem dodala: „Nebudeš litovat. Chceš něco na pití?“

„Co mi nabízíš?“

„Víno. Nebo vychlazené pivo.“

„Proklatě!“ Calhoun předstíral úžas. „Pivo? Tady?“

Přikývla. „Ano. V láhvích, gringo!“ Odkud bylo, si mohl domyslet. Už nějakou dobu se pivo prodávalo ve Spojených státech v láhvích. Dodávalo se z Východu a bylo nekřesťansky drahé. Nepochyboval o tom, že pivo, které mu nabízela, pocházelo z nějakého lupu.

„Bueno!“ Pravou dlaň jí položil na zadek a postrčil ji ke dveřím. „Pojďme se podívat na tvůj pokojík, chico!“

+ + + + +

Leželi vedle sebe. Žena ještě těžce oddechovala. Špičkami prstů jezdila po jeho nahé hrudi.

Tiše řekla: „Ani nevím, kdo jsi. A co tu u nás chceš.“

Zmije jedna falešná, pomyslel si, moc dobře víš, koho máš před sebou. A to, co tu chci, víš také.

„Ani jsi mi neprozradila své jméno,“ odtušil a posadil se.

I ona se posadila.

„Jsem Carmen,“ řekla. „A ty?“

Změřil si ji pohledem a odpověděl: „Calhoun. Jsem si jistý, že jsi to jméno už někdy slyšela. Někdy. Někde.“

Carmen Oliverová zavrtěla hlavou. „Ne, nikdy jsem ho neslyšela.“

Calhoun se rozhodl přestat si hrát na schovávanou.

„Poslouchej, Carmen. V posadě jsem zabil tři muže. Ve městě panovalo vzrušení, ale pak jsi přišla ty a všichni se zase uklidnili. Můžeš mi vysvětlit, proč?“

Pohlédla mu do očí. „Ti tři byli zlí bandoleros. Nikdo z nich tu kvůli nim neprolije ani slzu. Než jsem přišla do hospody, uklidnila jsem lidi.“

Lhala, jako když tiskne. Calhoun se bavil její naivitou, s jakou věřila, že ho přesvědčí.

„Dobrá,“ odvětil. „Nikdo kvůli nim plakat nebude. Ale co řekne Olivera. Určitě to byli jeho lidé.“

Neznatelně sebou trhla. Calhoun musel uznat, že se ovládá dobře. Vždyť vyslovil jméno jejího otce.

„Jakého Oliveru myslíš?“ otázala se. Předstírala, že nechápe. „V okolí je hodně lidí s tímto jménem, Calhoune.“

Tiše se zasmál.

„Za koho mě máš, he? Myslel jsem Hectora Oliveru. A ty to dobře víš!“

Vyskočil z postele, stáhl z ní i ženu a postavil se před ni.

„A teď s pravdou ven, Carmen!“

V jejích tmavých očích se zajiskřilo. Pevně sevřela rty.

Calhoun ji chytil za ruku a řekl: „Chci vědět, co má znamenat toto divadlo! Zabil jsem tři vaše pistoleros. Pak ses objevila ty, začalas mi mazat med kolem huby a zavedlas mě přímo do postele. Je vůbec tvoje? No ano, to že ses se mnou vyspala, není jen tak. Chci vědět, proč to děláš, Carmen!“

Pokusila se mu vytrhnout, ale nepodařilo se jí to.

„Pusť mě, gringo!“ vyštěkla. „A neodvažuj se mě bít! Můj otec si tě najde. Dostane tě. A to, co se s tebou potom stane, si nedokážeš představit. Zemřeš tisícerem smrtí. A jedna bude pomalejší než druhá.“

Mrštil jí zpátky do postele a oblékl se. „Byly to hezké chvíle, Carmen. S tebou, s pivem a tou postelí. Ale už mě přešla chuť. Jestli mě zase budeš chtít, tak mě navštiv v Presidiu. V hotelu.“

S úsměvem na ni při tom pohlédl.

„Ty ksindle!“ sykla. „Třeba v té posteli, ve které spáváš s Maud!“

„Ach.“ Calhoun na ni zaraženě pohlédl. „Ty víš také všechno.“

Carmen vyskočila z postele a postavila se před něj. „Všechno ne, Calhoune. Tys nevěděl, že Maud je moje příbuzná? Jsme sestřenice a ona navštívila svou nevlastní sestru. To od ní jsem se dozvěděla, jak jsi dobrý v posteli!“

Calhoun si připásal revolverový opasek. „Zajímavé,“ řekl. „Patří Maud ještě k vašemu klanu?“

„Klanu?“

„Nebo rodině, familii. Je vaším špiclem v Presidiu, co? Teď už se vůbec ničemu nedivím.“ Dopil svou sklenici, chopil se pušky a odešel ke dveřím.

Když je za sebou zavřel, ozvala se rána. Carmen do nich vztekle hodila botou.

„Ty hajzle! Bastarde!“ zvolala. Znělo to hystericky. A vůbec ne přitažlivě.

+ + + + +

Jestli si Carmen Oliverová myslela, že si Calhoun ničeho nevšiml a zabýval se jen uspokojováním svého a jejího chtíče, tak se mýlila.

I v tom nejlepším měl celou dobu otevřené oči a nastražené uši. Díky tomu mu neuniklo, že Ojinagu opustilo několik mužů s koňmi, na kterých nejeli, ale které vedli.

Calhoun byl dostatečně zkušený na to, aby věděl, že jim omotali kopyta hadrami. Zatímco se bavil s Carmen, Mexičané na něj líčili past.

Tři z nich zabil. Potom, co se jim nepovedlo ho sejmout v hospodě, to zkusili jinak. Carmen ho měla rozptýlit a odvést jeho pozornost. Takový byl jejich plán. Hector Olivera byl mazaný.

Calhoun přemýšlel, kdo je jejich informátorem. Nikdo přece nevěděl, že odjel do Presidia. A přece už se o něm v Ojinaze vědělo.

Maud O’Connellová? Ano, bylo možné, že v Mexiku nevyprávěla jen o tom, jak je Calhoun dobrý v posteli.

Třeba jim toho řekla víc. To, jak vyřídil oba lovce lidí. A to, že je přítelem šerifa.

To, co se stalo den po oné žhavé noci s Maud, jim však prozradit nemohla, protože to už ve městě nebyla. Proč, k čertu, ptal se, když opouštěl dům, vůbec jela do Ojinagy? Odpověď na tuto otázku neznal.

Kromě Maud přicházeli do úvahy už jen muži, kteří pracovali pro Johnnyho Fergusona. Mimo těch pěti drsných střelců, kteří ho neustále doprovázeli, jistě existovali i další, kteří patřili k jeho bandě.

Někteří z nich pravděpodobně byli v Presidiu a špehovali tam. Jeden pak odjel do Ojinagy. Hector Olivera musel svému texaskému komplicovi pomoct. Jejich byznys do té doby jen kvetl.

Alex Thorman se s psanci po obou březích Rio Grande zatím nedokázal vypořádat. To, že ještě žil, Calhoun považoval za malý zázrak.

On, Calhoun, však byl faktorem, který ani jedna ze stran nezapočítala do svých kalkulací a který mohl snadno přivodit pád banditů.

Z toho musel Olivera vycházet. Calhouna se bál víc než všech šerifů a mexických rurales dohromady. A to už cosi znamenalo.

Grošák ještě stál před hostincem. I to bylo podezřelé a svědčilo o tom, že bandité mají něco za lubem.

Calhoun by se nedivil, kdyby jeho valach zmizel. Měli dost času, když se bavil s Carmen ve starostově domě.

To Olivera se postaral o to, aby mu ho neukradli. Calhoun měl odjet. Jistě na něho už číhají na cestě do Presidia. V Ojinaze by to pro ně bylo příliš nebezpečné, protože Calhoun by se tam při přestřelce mohl krýt. V kopcích nad Rio Grande to ovšem bylo jiné.

V duchu se usmál, když vyjížděl z města. Ti chlápci ho museli mít za úplného idiota, jestli si mysleli, že jejich plán neprohlédne.

Když spatřil stopy vedoucí k řece, jeho podezření bylo potvrzeno. Byly čerstvé, ani ne půl hodiny staré. Písek po jejich okrajích ještě ani nevyschl.

„Jen si čekejte, budete čekat, až zčernáte,“ pomyslel si a odbočil na severozápad. Přesně opačným směrem, než předpokládali.

Presidio leželo na jihovýchodě.

Chtěl Rio Grande přebrodit severněji. Mezi Ojinagou a Rio Conchos, které se poblíž města vlévalo do Rio Grande. Nedaleko Haciendity bylo několik mělkých míst, kde na svém koni mohl řeku přebrodit. Navíc tam byla krajina nepřehledná, jelikož zde k řece jako prsty sahaly výběžky Sierra Comenos. Jako u Ojinagy.

Když spatřil stopy koní, bylo už skoro pozdě.

Calhoun se nacházel mezi dvěma kopci, jejichž svahy byly poměrně strmé. Půda zde byla kamenitá a porostlá malými, trnitými kaktusy. Valach tančil při každém kroku, aby se vyhnul nebezpečným trnům.

Bílé odřeniny na kamenech v Calhounovi vzbudily nedůvěru. Sesedl a dobře si je prohlédl. Zjistil, že jen nedávno tudy před ním jeli čtyři jezdci.

Narovnal se a kousl se do rtů.

Přemýšlel.

Hector Olivera měl, jak se zdálo, dvě tváře. Patrně počítal s tím, že Calhoun se bude domnívat, že na něho ho počkají na cestě, po které přijel do Ojinagy. Ve skutečnosti však své pistoleros poslal sem. A jeho kalkul mu vyšel.

Calhoun se opět vyšvihl do sedla a pohlédl na strmé svahy nalevo a napravo od něj.

Tady mu past nastražit nemohli. Eroze totiž vyhladila svahy až na skálu. A těch pár škvír a úžlabin nebylo dost velkých na to, aby se tam vlezl byť jen jediný člověk.

Calhoun, který nepočítal s tím, že má pronásledovatele za zády, jel pomalu dál. Někde mezi tímto místem a řekou. Někde tam na něj čekají.

Měl pravdu.

V těch místech byla krajina plochá a posetá balvany velkými jako člověk, jež tam kdysi rozházely síly přírody. Šlo o ideální úkryt pro někoho na číhané, kdo nechce být viděn.

Calhoun zastavil svého valacha, když opustil sedlo mezi dvěma kopci.

Ve vzdálenosti padesáti yardů nalevo od sebe viděl sedmdesát stop vysoké ústí jeskyně. Tam si ti chlápci, kteří na mě čekají někde před řekou, zřejmě schovali koně, pomyslel si.

„Podíváme se, jestli vás vylákám z úkrytů,“ řekl Calhoun a vydal se tam. Žádné koně tam však nenašel.

V zákrytu za skalní stěnou seskočil ze sedla a strčil náboj do komory winchestrovky. Potom z levé sedlové kapsy vytáhl několik trhavin. Byly zbrusu nové. Měly časovou roznětku. Nemusel se tedy používat doutnák, jen se zatáhlo za malý drátěný kroužek a roura, připomínající velký, tlustý doutník, se odhodila. Po třech vteřinách došlo k výbuchu. Za tu dobu se také člověk, pokud nechtěl být roztrhán, musel ukrýt.

„Pojď, muchacho,“ řekl Calhoun svému koni. „Uvidíme, jestli se ty krysy ukážou.“

Spatřil je, když opatrně vycházel z jeskyně. Byli čtyři. Podle oblečení a klobouků poznal, že jde o Mexičany. Každý z nich byl ukryt za jedním balvanem. Dávali si znamení, podle nichž Calhoun poznal, že nevědí, co mají dělat.

Potom ho však jeden z nich, vysoký, širokoplecí muž, uviděl.

„Tam je ten proklatý gringo!“ zavrčel.

Ostatní tři se obrátili a zaječeli, když poznali, že Calhoun zkřížil jejich plány.

První ranou trefil bandolera stojícího úplně napravo.

Potom zase zmizel v jeskyni. Právě včas, protože tam, kde právě stál, se od skály odrazily tři kulky ze tří pušek.

„Vyjdi ven, ty zbabělý gringo!“ vykřikl jeden z Mexičanů. „Do Presidia už se nedostaneš! Napumpujeme do tebe olovo a hodíme tě do řeky!“

„To by se vám tak hodilo,“ zavrčel Calhoun. Uvažoval, jestli další výpad není příliš nebezpečný. Jednoho z Mexičanů by dostal. Možná dokonce dva. Ale i on by mohl koupit olověné překvapení.

„Sakra, už jsem se tu zdržel nějak moc dlouho,“ zaklel.

Pohlédl na velký balvan, který ležel jen deset yardů před východem z jeskyně. Kdyby se mu povedlo k němu dorazit, měl by vyhráno. Aspoň zčásti. Mohl by potom postupovat od balvanu k balvanu. Kdyby na to šel šikovně a neustále by se kryl, mohl se těm chlápkům dostat na kobylku.

Byl to vabank, ale Calhoun se k němu odhodlal.

Rozběhl se, ocitl se před jeskyní a vypálil šest ran z winchestrovky, kterou držel pod paží.

V pořádku dorazil k balvanu. Když se schoval za ním, zavrčel: „Druhý. Ale byla to náhoda.“ Možná měl pravdu, protože vypálil bez míření. Ale trefil.

Zasažený Mexičan ječel, jako když ho na nože berou.

Calhoun, který mluvil i rozuměl španělsky, slyšel, že ho zasáhl do stehna.

Poslední dva pistoleros na něj křičeli, že mu nemůžou pomoct. Nebo jestli si myslí, že jsou tak hloupí a nechají se oddělat.

Calhoun opatrně vyhlédl ze svého úkrytu. „Oha!“ Vzal jednu trhavinu a řekl: „Tak schválně, amigo!“ Jeden z těch dvou, zatímco volal na postřeleného kumpána, postupoval dál. Už ho od Calhouna dělilo jen dvacet yardů.

Calhoun přemýšlel, jestli výbušnina bude stačit na to, aby rozmetala balvan, za nímž se Mexičan skrýval. Pro jistotu vytáhl dvě, vzal z kapsy košile kousek provázku a obě je svázal.

Ještě jeden pohled, aby se přesvědčil, že tam ten chlapík ještě je, pak zatáhl za kroužek a hodil.

Stalo se to tak rychle, že Mexičan nestačil zareagovat. Ještě než mohl zvednout revolver a vyskočit zpoza balvanu, dopadla před něj trhavina.

Uplynuly tři vteřiny. Calhounovi připadaly jako věčnost. A pak konečně nastal výbuch.

Kolem proletěly kousky kamení, z místa výbuchu se vyvalil černý dým.

Calhoun pohlédl tam, kde ještě před chvílí stál balvan dva yardy vysoký a široký jako stoletá jedle. Nyní již neexistoval. Výbuch ho roztříštil na čtyři části. A na tisíc malých úlomků.

Calhoun na to ovšem hleděl až příliš dlouho. Jeho čtvrtý a poslední soupeř chtěl vědět, co se stalo, uviděl Calhounovu hlavu a vypálil.

Jenže minul. Kulka narazila do balvanu a odštípla z něj několik dlouhých úlomků.

Když Calhoun stáhl hlavu, bylo už pozdě. Jeden z úlomků jej zasáhl do čela. Cítil, jak mu do očí teče krev. Zaklel.

Krev se mu již dostala až do úst. Olízl si ji, strhl si z krku šátek a ovázal si ho kolem hlavy.

„Ještě žiju, hombre!“ zvolal na Mexičana. „Zmiz, jestli nechceš skončit v pekle jako ostatní!“

„Bastarde! Svinský gringo!“ zavrčel bandita. „Už jdu. V pekle si potom nevyčítej, že jsem byl rychlejší než ty!“

Stalo se to, co Calhoun nečekal. Mexičan prokázal odvahu a opustil svůj úkryt. Calhoun to zřetelně slyšel.

Bandita se očividně považoval za rychlého střelce. Protočil bubínky obou revolverů, pak je strčil zase do pouzdra, nabil winchestrovku, vzal ji pod paži a přiložil prst na spoušť.

Calhoun patřil k těm několika málo mužům, kteří byli s puškou stejně tak rychlí jako s koltem. Ale to ten pistolero nemohl vědět.

Calhoun náhle vyskočil, na zlomek vteřiny zůstal stát, pak ukročil a vypálil.

Mexičanova kulka mu hvízdla kolem hlavy. Bandita vystřelil, právě když se Calhoun pohnul, a nestačil již na to reagovat. Zaplatil za to životem.

Calhoun zamyšleně hleděl na mrtvé. Nebyl to žádný zuřivý střelec.

Zabíjel, jen když neměl na vybranou.

„Hector Glivera se potěší,“ zamumlal a ostrým hvizdem zavolal svého valacha. „Když budete mít štěstí, tak vás pohřbí, amigos! Když ne, tak tu tak zůstanete.“

<+ + + + +

Do Presidia se Calhoun dostal až večer. Přebrodit Rio Grande totiž bylo obtížnější, než si myslel.

Zachytil ho totiž proud a odnesl ho kolem Presidia až k ústí Torneros Creeku.

Calhoun se držel na pravém třmeni a nechal se i s koněm odnášet proudem. Věděl, že se jednou musí dostat na břeh.

A podařilo se jim to v ústí Torneros Creeku, na písečné lavici, kde potok nanesl písek ze Sierra Alazan.

Na tomto místě jejich nedobrovolná plavba skončila. Calhoun si lehl do trávy, která zde bujně rostla a do které se jeho kůň okamžitě pustil.

Bylo pozdě odpoledne a stále panovalo horko. Ani lehký vítr, který vanul z Mexika, nepřinesl ochlazení. Aspoň však Calhounovi vysušil šaty.

Po půlhodině si Calhoun zapálil doutník. Zatímco kouřil, čistil si zbraně a nabíjel je novými patronami, které si vezl zabalené ve vodotěsné olejové kůži v sedlových brašnách.

Po dvou hodinách odpočinku se vydal zpět do Presidia.

Nikdo si ho nevšímal, když přijel do stáje a potom odešel do hotelu. Jeho pokoj byl ještě volný. Maud O’Connellová ho, jak jej úslužně ujistil recepční, pro něj rezervovala.

Calhouna se zmocnilo podezření, že to není náhoda. Třeba mají v noci přes řeku přijet muži a ve ho spánku zabít? Možné bylo všechno. Vyloučit nemohl nic.

Pak se však usmál. V hotelu bydlela rovněž Nora Fergusonová. A v její posteli budou mít místo oba. Calhoun se cítil skvěle a toužil té blondýně dokázat, že je schopen uspokojit její vášeň. Na to, že by ho mohla vyhodit, vůbec nepomyslel. Představoval si jen, jak se budou tvářit ti chlápci, až vtrhnou do jeho apartmá a nenajdou ho.

Za předpokladu, že přijedou.

Prohlédl si šrám na čele. Bylo to směšné škrábnutí, měřeno podle mnoha ran, které za ty roky, co jezdil po Západě, posbíral, jak dosvědčovaly nesčetné jizvy.

O půl hodiny později se umyl a převlékl se. Pak se zamyslel, jestli se má jít najíst nebo navštívit Alexe Thormana. Rozhodl se pro to druhé.

Šerif seděl v úřadovně. Okamžitě vyskočil, když uviděl Calhouna.

„Chlape, už jsem si myslel, že tě na druhé straně rozčtvrtili. Nebo vyhodili do vzduchu. Slyšeli jsme výbuch.“

Calhoun se usmál. „Udělal jsem jim tam takový malý ohňostroj k poctě uvítacího výboru ctihodného dona Olivery.“

„Vyprávěj, amigo!“ Alex Thorman ukázal na náplast na jeho čele. „Dostali tě?“

Calhoun mávl rukou a vše mu pověděl.

„Vsadíme se, že se ta jedovatá zmije brzy objeví tady?“ otázal se nakonec. „Ta Carmen je hotová xantipa. Je nebezpečná jak chřestýš.“

Thorman se tiše zasmál. „Jaké to s ní bylo?“

Calhoun pokrčil rameny. „Raději mluvme o něčem jiném. Takže: Johnny Ferguson spolupracuje s Oliverou. To je nyní jisté. Stopy to dokazují. A Olivera něco podnikne, Alexi. Musí osvobodit nebo zabít Johnnyho. Vlastně je škoda, že jsem při své bleskové návštěvě neviděl Maud O’Connellovou. Rád bych s ní mluvil. Je to Oliverova příbuzná.“

„Počkat!“ Alex si promnul nos. „Teď, když jsi to řekl, mě něco napadlo, amigo! Samozřejmě! Olivera má nevlastního bratra. A ten je přítelem guvernéra Chihuahuy. Že by právě ten od nich odebíral dobytek? Máš pravdu, Calhoune! Jestli se to provalí, tak je celá ta sebranka na druhém břehu vyřízená. Jistě, Maud O’Connellová by v tom mohla být namočená také. Je s nimi příbuzná. Hergot, to bych si nikdy nepomyslel. Ale, krucinál, pořád si nedokážu představit, že je do toho zapojená.“

Calhoun mávl rukou. „Upřímně řečeno, já také ne. Ale do druhých nevidíš. Říkám ti, že se něco semele. A máme co do činění se dvěma nepřáteli, ba možná dokonce i se třemi.“

Alex Thorman to hned nepochopil. „Se třemi?“

„Ano. S Oliverou. S kumpány Johnnyho Fergusona, kterých určitě není málo. Například se Sledgem. A s tím starým paličákem Fergusonem. Ten si nedá pokoj, Alexi. Uklidní se, až když budeme mít důkazy o tom, co je zač jeho syn. Co vlastně Johnny v cele dělá?“

„Kleje a všem nám přísahá krvavou pomstu. Ostatní se chovají víceméně klidně.“

„A jeho blonďatá sestřička?“

„Nora?“ Alex Thorman se usmál. „Pořád se tu motá. Chybíš jí, Calhoune. Možná je v hotelu. A jestli ne, tak je určitě u své přítelkyně Thelmy. To je jedna švadlena.“

+ + + + +

Calhoun byl velmi zamyšlený, když vešel do svého apartmá. Ticho ve městě se mu nelíbilo. Něco se chystalo, cítil to.

Když náhle někdo zaklepal, trhl sebou, otočil se a vytáhl pravý revolver. „Vstupte!“ zvolal.

Dveře se otevřely.

Spatřil blonďaté vlasy.

„Smím, Calhoune?“

„Proč se ptáte, když už jste stejně vevnitř, slečno Fergusonová?“ Neodpustil si lehce ironický tón.

Dívka zavřela dveře. Teprve potom si všimla náplasti na jeho čele. „Pane Bože,“ zasténala. „Vy jste zraněný!“

„Ale žiju a jsem plný sil,“ odvětil. Pak šel přímo k věci. „Pojďme, půjdeme do vašeho pokoje, slečno Fergusonová.“

„Co?“ V jejích modrých očích se zablesklo. Calhoun nevěděl, proč. Jestli zlostí nebo očekáváním. Z jejího úzkého obličeje to nedokázal vyčíst.

Přátelsky se usmál. „Nepřeslechla jste se. Chtěl bych s vámi do vašeho pokoje.“

„Takže, to je přece - jak jste přišel na to, že s tím budu souhlasit?“

Z jejího hlasu poznal, že pobouřená tím návrhem není.

„Vsadíme se, že budete souhlasit?“ zeptal se.

Pohlédla na něj a zavrtěla hlavou. „Asi si jste sám sebou hodně jistý, že?“

Namísto, aby odpověděl, ji chytil za ruku a vyvedl ji ven. „To sice jsem, slečno Fergusonová, ale má to jiný důvod. Možná mě někdo navštíví. V tom případě byste byla ohrožena.“

„Vy si myslíte, že se někdo pokusí vás dostat pod zem?“

Calhoun se pobaveně zasmál. „Přesně tak, slečno Fergusonová.“

Mezitím dorazili ke dveřím jejího pokoje. Nora je otevřela a pustila ho dovnitř. Calhoun se krátce rozhlédl.

„Napijete se?“ Stála těsně vedle něj a lehce se dotýkala jeho ruky.

Odlepil pohled z široké postele s mosaznými koulemi, jež zdobily čtyři rohy. „S tím nemohu nesouhlasit.“

Dívka přistoupila ke stolu, na němž stály dvě láhve a tác se sklenicemi. „Brandy nebo whisky?“

„Whisky. Brandy moc nemiluju,“ odvětil. Nato přihlížel, jak nalévá dvě sklenice.

Podala mu jednu z nich a řekla: „Posaďme se.“ Sama si sedla na postel a naznačila mu, ať si sedne vedle ní.

Potom si připili, pohlédli na sebe a zjistili, že nevědí, co se sklenicemi. Calhoun tu její vzal a přinesl ke stolu. Když se znovu posadil vedle ní, zeptala se: „Kdybyste spal u sebe, Calhoune, tak by vás mohli překvapit, že?“

Calhoun pohlédl do jejích modrých očí, v nichž se jiskřilo. Špičkou jazyka si nervózně přejížděla rudé rty. Náhle začala dýchat rychleji.

„Umím se o sebe postarat,“ opáčil. „Snad o mě nemáš strach, Noro?“

Otázka ji zmátla. Přešla to, že jí začal tykat a oslovovat křestním jménem, a řekla: „Já, no ano, mám o tebe strach, Calhoune!“ O vteřinu později se k němu sklonila, dotkla se rty náplasti na jeho čele, potom tváří, pak krku a nakonec jej políbila na rty.

+ + + + +

„Jsi jako živel,“ zašeptala o něco později, Když leželi vedle sebe. „A přesně tak jsem si to i představovala!“

Pravou rukou ho pohladila po břiše, na němž se táhla dlouhá a hluboká jizva. Calhoun zabručel, ale nic neřekl.

„Jsi silný jak medvěd, ale zároveň něžný jako kocour!“ Zasmála se a dodala: „A potom hned energický jako tygr!“ Probrala se ze vzpomínek na uplynulé hodiny a řekla: „Bylo to krásné, Calhoune! Zůstaň tu až od rána.“

Dívala se na něj velkýma očima, v nichž četl starosti. „Jestli někdo přijde do tvého pokoje, tak tam nebudeš.“

Nechtěl jí říct, že právě s tím počítal.

„Proč nic neříkáš?“ vyzvídala a neklidně se převalovala. „Na co myslíš?“

Calhoun zavrtěl hlavou. „Na to teď není ta pravá chvíle, děvče!“

Posadila se na hranu postele.

„Ne, Calhoune,“ řekla tichým, ale pevným hlasem, „nechoď kolem horké kaše! Mluv! A hlavně o tom, co se stalo v Mexiku. Byla jsem vyděšená, když jsem se od Thormana dozvěděla, že jsi jel za řeku.“

Calhoun si povzdechl. Znal ji natolik, že věděl, že musí mluvit. Takže jí vylíčil, co se dělo za hranicí. Zamlčel ovšem krátkou epizodu s Carmen Oliverovou. Nezmínil se o ní ani jednou.

Nora Fergusonová byla velmi zamyšlená a smutná, když jí řekl, že existují důkazy o spojení jejího bratra s bandoleros.

„Vždycky jsem to tušila, ale nechtěla jsem tomu věřit,“ podotkla.

Calhoun měl pocit, že vzlyká. „Táta tomu nikdy neuvěří. Pro něho je Johnny mladík, který jenom musí shodit rohy. Silný, i když i drsný mladík. Já tátu nechápu. Jakoby měl klapky na očích.“

Calhoun ji vzal do náruče.

„Bude se s tím muset vyrovnat, Noro,“ řekl. „Měl by být rád, že Johnny sedí za mřížemi. Jenom se bojím, že tvůj bratr má i další kumpány. Nejenom ty, co jsou s ním ve vězení. Patří k nim i váš předák.“

„Protože na tebe střílel?“

Calhoun pokrčil rameny.

„Možná ano. Ale možná ne. Tedy, nepochybu ju o tom, že to na mě střílel on. Ale pro Sledgea mluví ještě jedna věc: tisíc dolarů, které na mou hlavu vypsal Edward Gould Farnham. Ti proklatci by zaplatili každému. Když mě jim přivlečou živého nebo mrtvého, jim to je jedno. A Sledge ty prachy chce. Jinak je mi jedno, proč na mě střílel. Je v tom namočený tak jako tak.“

Minutu oba mlčeli. Potom sebou dívka náhle trhla a pohlédla na něj se zoufalým výrazem v očích.

„Co je?“

„Johnny! Pane Bože, Calhoune! Pomyslela jsem na ty zastřelené šerify!“

Calhoun jen zavrtěl hlavou.

„K tomu nemám co říct, Noro. Jak mám vědět, kdo zabil je a další lidi? Jestli se ukáže, že je vinen, tak bude záležet na porotě, co se s ním stane. Je mi líto, Noro!“

Vytrhla se mu z objetí a šla ke stolu. Nalila si sklenici whisky a na ex ji vypila. Calhoun se na ni díval. Potom vypila další. A když si nalila třetí, přistoupil k ní, vzal jí sklenici z ruky a vypil ji sám.

„Neměla bys tolik pít, Noro,“ podotkl. „Ano, chápu to, kořalka člověku pomůže zapomenout. Ale o to horší je potom kocovina. A ta by určitě přišla.“

Nora přikývla a vrátila se k posteli. Lehla si na ni, schoulila se a usnula.

Calhoun byl ještě dlouho vzhůru. Teprve po půlnoci usnul i on. V hotelu panoval klid. Nikdo se do jeho apartmá nevloupal.

Hodinu před východem slunce se Calhoun probudil a s úsměvem pohlédl na Noru. Ta se pohnula, promnula si oči, podívala se na něj a zašeptala: „Pojď, Calhoune! Toužím po tobě!“

„Toto přání se dá snadno splnit,“ tiše se zasmál.

Bylo již horko, když Calhoun vstal a šel se nasnídat. Nora spala, Calhoun ji nebudil.

Na Main Street se ozval dusot kopyt.

Někdo přijel do města. Byl to Sam Ferguson doprovázený třemi kovboji.

Calhoun přešel ulici a vydal se k šerifově úřadovně. Winchestrovku neměl u sebe, dva revolvery mu musely stačit. Měl neklamný pocit, že bude muset snídani odsunout,

Nořin otec před úřadovnou sesedl z koně.

„Běžte do saloonu, chlapci,“ řekl svým kovbojům. „Máte dnes volno. Jestli chcete, můžete zůstat tady, já se potom vrátím za vámi.“

Tři kovbojové přikývli, klepli si na okraje klobouků a vydali se ke stáji. To znamenalo, že chtějí v Presidiu zůstat déle.

Sam Ferguson vrhl na Calhouna zuřivý pohled, jenž byl opětován úsměvem.

„Až po vás, pane!“ Calhoun ho gestem pozval do úřadovny.

„S vámi nemám nic společného, chlape!“ zabručel rančer a rozrazil dveře. Calhoun jej následoval.

Alex Thorman seděl před psacím stolem a nohy měl položené na jeho desce.

„Dobrý den,“ řekl a usmál se na rančera. „Už jste zase tady, pane Fergusone? Ahoj, amigo! Jsi dobře vyspaný?“

Calhoun na něj mrkl. „Skvěle! Tak jako už dlouho ne, příteli.“

„Co to má být?“ supěl rančer. „Jestli se chcete bavit, šerife, tak to dělejte potom! Nejdřív pusťte mého chlapce ven!“

Alex Thorman se nenechal vyvézt z klidu. Dokonce si ani nesundal nohy ze stolu.

„V tom vám nepomůžeme, pane Fergusone. Váš syn zůstane ve vězení. Jak jste vlastně přišel na to, že se s ním bude jednat jinak než s ostatními? Johnny chtěl zastřelit Mika Warrena. Měl byste být rád, že jsem nezatkl i vás. Vaše chování včera nebylo zrovna mírumilovné.“

„Vy jste se snad zbláznil, Thormane!“ zabručel Ferguson. „Víte vy vůbec, s kým mluvíte?“ Nyní promluvil Calhoun.

„Ale ano, pane, to šerif ví velice dobře. A teď vám něco řeknu já. Váš syn…“

Ferguson se prudce otočil a vrhl na Calhouna ostrý pohled. Vypadalo to, jakoby se na něj chtěl každým okamžikem vrhnout. Jenže pohled, kterým ho počastoval Calhoun, byl tak ledový a varovný zároveň, že Ferguson zvednutou pravou ruku zase svěsil.

„S vámi nemám nic společného!“ zavrčel. „Nebudu mluvit s nějakými přivandrovalci. Co jste vlastně zač, eh? Jste úplně obyčejný bandita ! Nebo jste zapomněl na to, že vás

hledají Farnhamovi lidé?“ Opět se otočil k Thormanovi a řekl: „Něco takového necháte pobíhat po našem kraj! To, co Johnny…“

„Tak dost,“ prohodil Thorman. Jeho hlas zněl nyní jinak předtím. Jeho ocelový tón Fergusona zarazil. „Co se Calhouna týče: Farnham Mining Company není zákon. Nemám důvod proč zatknout někoho, na koho v Texasu není vypsán zatykač. A teď k vašemu synovi, pane Fergusone: Je dokázáno, že spolupracuje s Oliverou a jeho bandity. Už jen kvůli tomu ho nepustím! Promluvte si se soudcem, až se vrátí. Možná Johnnyho pustí na kauci.“

Ferguson praštil pěstí do stolu. „Dokázáno, dokázáno! Jak?“

„Pověz mu to, Calhoune,“ řekl Thorman a kývl na Calhouna.

Rančer chtěl něco namítnout, ale pak to smlčel, když mu Calhoun položil ruku na rameno a pohlédl na něj přivřenýma očima.

„Pane Fergusone, byl jsem v Mexiku. Dvakrát se mě tam pokusili zabít. Lidé Hectora Olivery, s nímž váš syn spolupracuje. A jestli se nemýlím, tak do toho spolku patří i váš předák. Musíte být slepý, když jste si toho nevšiml dřív. Mluvil jsem s vaší dcerou, Fergusone. A víte, co mi řekla? Sledge jí pověděl, že ví o vašem synovi tolik, že by ho to dostalo na šibenici. Krom toho na mě Sledge střílel. Tam odtud.“ Ukázal na okno domu naproti a dodal: „A jestli vám nestačí ani toto, Fergusone, tak ještě něco: Našel jsem stopy. Jihozápadně od Presidia. Stopy, z nichž vyplývá, že váš syn a jeho přátelé se setkali s Mexičany. To všechno již tedy nyní víme. Nemůžeme dělat nic jiného, než nechat vašeho syna ve vězení. O třech zastřelených šerifech nechci mluvit. Možná se jednou ukáže, kdo je oddělal, možná také ne.“

Rančer si tu dlouhou řeč vyslechl s obdivuhodným klidem. Ve tváři mu cukalo, jeho rty byly pevně sevřené.

Celou minutu tam jen tak stál, nato se otočil a beze slova zmizel z kanceláře.

Thorman a Calhoun, kteří se na něj dívali oknem, už po několika yardech poznali, kam má namířeno: do hotelu Palace.

„Nora bude ráda, až ho uvidí,“ řekl Calhoun. „Na jednu stranu mu rozumím, na druhou ale ne. No dobrá, je to jeho syn. Ale…“

Thorman jej přerušil. „Zase přijde k rozumu, amigo. Jestli ne dneska, tak zítra určitě. Nasnídal ses už? Řekl bych že ne. Vypadáš na to, že bys snídani potřeboval.“ Svá poslední slova doprovodil pobaveným úsměvem.

Calhoun ho dloubl do ramene. „To je ono. Pojďme. Nebo už jsi…?“

„Ano,“ přisvědčil Thorman. „To ale neznamená, že bych nesnesl malý nášup.“

+ + + + +

Sam Ferguson pěnil. Nejdřív nepochodil u šerifa, potom u Nory.

Dívka mu dala na srozuměnou, že se nemíní vrátit na ranč. Řekla mu, že má nejdřív uzavřít mír s ostatními rančery a potom podpořit šerifa. Zatím jen nečinně přihlížel a nehnul ani prstem, dokonce ani po vraždách tří šerifů ne.

Ferguson si vyslechl její výčitky a pak se zeptal: „Calhoun mi vyprávěl, že Sledge tvrdil, že toho o Johnnym ví tolik, že by ho mohl dostat na šibenici. Je to pravda, Noro?“

Nora o tom minulou noc řekla Calhounovi. Jakmile to nyní potvrdila otci, rančer se otočil na podpatku a zmizel.

„Je mi líto, tati,“ zašeptala Nora, „ale je to prostě pravda.“

Sam Ferguson to už neslyšel. A neviděl také, že jí do očí vhrkly slzy.

Vydal se zpátky na ranč. Snad díky tomu, jak byl ponořen do chmurných myšlenek, nesledoval okolí s obvyklou ostražitostí. Jinak by si možná všiml odlesku slunce od kalené hlavně winchestrovky.

Právě projížděl mezi dvěma kopci porostlými kaktusy, když tu padl výstřel a Sam Ferguson ucítil náraz do levé horní části zad.

Zatmělo se mu před očima, pomalu spadl z koně, který vyrazil tryskem, a zůstal viset ve třmeni. Hřebec byl zvyklý na střelbu, ale vyděsilo ho tak to, že jeho jezdec tak podivným způsobem opustil jeho hřbet.

Na jednom z kopců se objevil Harvey Sledge. V pravé ruce držel ještě kouřící pušku. Díval se na koně, který smýkal svého pána za sebou.

„Ty starý hlupáku,“ zamumlal předák. „Stál jsi mi v cestě. Tvoje chyba! A teď si podám toho zatraceného bastarda!“ Bylo by pro něj bývalo lepší se přesvědčit o tom, že Ferguson je opravdu mrtvý.

Rančerova noha se uvolnila ze třmenu, ve kterém byla zachycena, když kůň zmizel za jedním kopcem.

Sam Ferguson zůstal ležet na břiše. Polohlasně sténal a nehýbal se.

Za čtvrt hodiny se jeho hřebec vrátil, sklonil hlavu a očichal svého pána. To se několikrát opakovalo, až rančer konečně obrátil hlavu. Spatřil zvíře, s námahou se převalil, vytáhl se na třmenu nahoru a zůstal stát s chvějícíma se nohama.

„Klid!“ hlesl. „Zůstaň klidně stát!“

Rančer zatnul zuby, sáhl na hrušku sedla, sevřel ji a zvedl jednu nohu. Povedlo se mu strčit nohu do třmenu. „Jeď, Whitey!“ řekl. „Klusej, ale pomalu!“

Hřebec naklonil hlavu, tiše zaržál, jakoby mu rozuměl, a dal se do pohybu.

Rančer musel vynaložit všechny síly, aby se dostal na jeho hřbet. Nyní se proto kymácel jako věchýtek. Přesto se dokázal udržet v sedle.

Občas padl dopředu na krk koně, který cválal pomalu, jakoby věděl, že s jeho pánem není něco v pořádku.

Kam měl jet, mu Ferguson nemusel říkat. Sám znal cestu na ranč.

První ho uviděl kuchař. Právě vycházel z kuchyně. Pustil vědro a vyběhl ke koni. Sam Ferguson v sedle spíš visel, než seděl. Levou rukou svíral hřebcovu hřívu.

„Hej, chlapci!“ zavolal kuchař.

Z noclehárny vyšli dva kovbojové. „Co se děje, kuchtíku?“ vykřikl jeden z nich.

„Boss! Koupil to! Pomozte mi!“

O deset minut později ležel rančer ve svém pokoji na posteli. Kuchař mu prohlédl ránu, vyčistil ji a ovázal.

„Měl kliku. Zůstaňte tady, chlapci !“ řekl. „Jedu do města pro doktora a také o tom povím šerifovi. Sakra, jak to, že tu nikdo není? Rád bych věděl, kde se toulá Nora!“

„Ve městě, kde jinde. Fred, Dennis a Harry asi zůstali v Presidiu, ne? Proklatě, kdo mu to mohl udělat?“

Kuchař na ně soucitně pohlédl. „Ti tři mají volno. Určitě tam zůstali. A kdo mu to udělal? Vsadil bych na Sledge.“

„Našeho předáka?“ podivil se jeden z kovbojů. „Dobrá, je to ksindl. Ale že by zašel tak daleko a zkusil oddělat našeho starého, to si nedokážu představit.“

„Radši tolik nemluv,“ prohodil kuchař. „Sledge odjel krátce po bossovi. Na severní pastvinu. Vy jste přijeli odtud. Spatřili jste ho?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Tak vidíte. Zůstaňte tady. Já pojedu do města.“

„Hej, hej!“ zvolal jeden z nich. „A co budeme jíst? Když odjedeš, tak…“

„Něco si najděte.“

Oba kovbojové vycenili zuby.

„Eh,“ řekl jeden, „slyšels to? Máme si něco vzít. To znamená: fazolovou polévku. Sakra, pořád jenom fazole! Kde to vlastně jsme?

Toto že je dobytkářský ranč? Není to náhodou fazolová farma?“

Kuchař se usmál.

„Dneska je fazolová polévka s chili, hombre. To není obyčejná žbrunda. To je něco obzvláštního.“

S tím je opustil. A usmíval se, ještě když už seděl na koni a ujížděl k městu.

Ti dva bručouni se ještě budou divit, pomyslel si. Nelhal jim, když jim řekl, že ta polévka je něco obzvláštního. Okořenil ji totiž chili, a ne zrovna málo. Chtěl ji zředit. Ale to už nestačil udělat. Až ti dva spolknou první lžíci, budou si myslet, že shltli kus lávy.

+ + + + +

Nora ještě nevěděla, že její otec byl postřelen. Calhoun Thormana poprosil, aby jí to řekl až později. Kuchař nejdřív ze všeho šel za šerifem a teprve pak k doktorovi.

Také Calhoun se domníval, že na rančera střílel Sledge.

„Toho chlápka si vezmu na starost,“ řekl a vydal se na cestu na ranč.

Podle něj se předák vrátil na ranč nebo se pohyboval někde v jeho blízkosti. Možná na pastvinách. Nebo v kopcích.

To, že Harvey Sledge je v Presidiu, Calhoun netušil. Předák stál v jednom průchodu naproti stáje. Ještě nevěděl, jak to udělá. Amy Lynn Walkerová mu tentokrát pomoci nemohla. Připadalo mu příliš nebezpečné použít jejího domu.

Když viděl, že Calhoun nasedl na koně a opustil město, zamnul si v duchu ruce.

„Lepší už to být nemohlo, bastarde,“ zamumlal. Chvíli počkal a pak se vydal za Calhounem.

Po cestě potkal Carmen Oliverovou, která přijížděla od řeky. Poznala ho a mávla na něj.

„Je Calhoun ve městě?“ zeptala se ho.

Sledge zavrtěl hlavou.

„Ne. Právě vyjel směrem k Fergusonovu ranči. Co tam chce, nevím. Zastřelil jsem starého. Kuchař byl v Presidiu. Asi už Fergusona našli.“

„A kam chceš teď?“ vyzvídala Mexičanka. „Můj otec a jeho nevlastní bratr chtějí, aby Johnny zemřel. A ten Calhoun také.“

„Ach, tak kvůli tomu jsi tady, co?“ prohodil Sledge. „Jak ho chceš oddělat? V posteli?“

V jejím krásném obličeji trhlo několik svalů. „Dávej si pozor na jazyk, Sledgi! Mám odvést jeho pozornost.“

Předák zavrtěl hlavou.

„Na to nenaletí. Dobrá, jeď do města. Já pojedu za ním a odkrouhnu ho.“

Aniž by hnula brvou, řekla: „To se ti podaří jen ze zálohy, Sledgi!“

Záludně se zasmál. „Jak jinak, si myslíš, že jsem to chtěl udělat?“ Pak se smát přestal a dodal: „I tak to bude nebezpečné. Ten lump má oči všude. Ale já ho dostanu, na to se spolehni! Proti kulce do zad není obrana. O tom se přesvědčil už starý Ferguson.“

„Pak si pospěš. Můj otec odpoledne přebrodí řeku. Pro něj, jeho bratra a ostatní je tu v sázce příliš mnoho.“

Aniž by si Sledge dál všímala, vyrazila k městu.

Předák za ní rozhněvaně hleděl.

+ + + + +

Calhoun uviděl šest jezdců, kteří přijížděli od Haciendity. Byli to Mexičané.

Vjel do jedné doliny, aby jej neviděli, a sesedl z koně.

Ještě byli poměrně dost daleko a zdálo se, že chtějí Presidio objet. Než zmizel v dolině, viděl, že odbočili na severovýchod.

A když tak přemýšlel, jestli se za nimi má vydat a nějakou dobu je sledovat, zaslechl náhle dusot kopyt.

Pravou rukou trhl k pouzdru a vytáhl Navy kolt. Ještě během tohoto pohybu palcem natáhl kohoutek.

Dolina nebyla velká. Krýt se tam neměl kde. Její dno bylo částečně porostlé trávou. Tu a tam rostly kaktusy a trnité keříky.

Calhoun zůstal stát vedle svého koně. Čekal. Když uviděl, kdo to jede dolů, přivřel oči.

„Nechej ruce na uzdě, Sledgei!“ zvolal a namířil Navy kolt na předáka.

„Co to má být, Calhoune? Já už nepracuju pro Farnham Mining Company, jsem předák na Fergusonově ranči.“

Calhoun se ironicky usmál.

„To vím, ty parchante. A vím ještě něco. To, žes na mě střílel. Krom toho střelils do zad svého šéfa. Sesedni, hombre. A žádné hlouposti. Ale proč ti to vlastně říkám? Však mě znáš.“

Předákova tvář se zkřivila nenávistí.

„Něco mi na tobě nehraje, Calhoune. Jak to, že jsem na tebe střílel?“ Zasmál se, ale ten smích zněl nejistě. „A že jsem zastřelil mého bosse? Jak to můžeš vědět?“

„Řekl jsem, abys sesedl!“ Calhoun zmáčkl spoušť a Sledge naráz neměl na hlavě klobouk. „Příští kulku dostaneš mezi oči.“

Sledge poznal, že to myslí vážné, a seskočil ze sedla. Při tom pohybu

se vyvaroval toho, aby se rukama dostal do blízkosti pouzder nebo sedlového pouzdra.

„Odepni si opasek! A pak ustup tři kroky stranou.“ Calhounův hlas zněl lhostejně.

„Sakra, buď trochu rozumný,“ zkoušel to Sledge.

„To právě jsem.“ Calhoun znovu vystřelil. Tentokrát se kulka zavrtala do země dva couly před špičkami předákových bot. Sledge ucukl. „Mluvil jsem s Norou. Mimochodem, starý Ferguson ještě žije. A poznal tě, ty skunku!“

Sledge zbledl.

„To je lež! Nemohl mě poznat. Byl jsem na severní pastvině. A kromě toho…“

„Drž hubu, Sledgei! Kdybys byl na severní pastvině, tak by tě tam museli vidět dva kovbojové, kteří se odtud vraceli.“

„Ale?“ zavyl Sledge, který zoufale hledal možnost poslat Calhounovi olověnýpozdrav. „Ty umíš věštit? Pak bych ti radil, abys změnil povolání.“

„Jsi hlupák, Sledge,“ odpověděl Calhoun. „Kuchař přijel do města, aby přivezl doktora. Všechno už mně a šerifovi řekl. Odepni si konečně ten opasek a ustup.“

Předák byl opravdu hlupák. Pokusil se být rychlejší než Calhoun. Věřil, že se mu to podaří, protože Calhounova pozornost byla na chvíli rozptýlena.

Uslyšel totiž rachot vozu.

Pravděpodobně to byl doktor, který jel na ranč.

Sledge tasil.

Udělal to neskutečně rychle, kolt se mu znenadání ocitl v dlani.

Strach ze smrti dává lidem někdy nepřirozenou sílu, jindy neuvěřitelnou rychlost.

Calhoun nechal předákovi náskok. Do okamžiku, kdy Sledge zvedl zbraň a natáhl kohoutek.

Rozhodovaly zlomky vteřiny. Předák se sice dostal ke střele dřív, jenže minul.

Calhoun s úsměvem sledoval, jak Sledge vrávorá a posléze se kácí k zemi. Přesvědčil se, že je mrtvý, naložil ho přes sedlo a pevně ho k němu přivázal. Když mu prozkoumal pušku a čichl si k její hlavni, přikývl. Z té zbraně se střílelo jen před nedávnem.

„Haló!“ zvolal kdosi.

Na okraji doliny stál doktor.

„Dostal jste ho, pane,“ řekl. „Jestli to on postřelil starého Fergusona, pak si to zaslouží.“

„Poslouchejte, doktore.“ Calhoun ukázal na koně s mrtvým předákem. „Vadilo by vám, kdybyste ho vzal s sebou?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec ne. Ferguson není ohrožen na životě. Proto jsem se mohl spolehnout na jeho kuchaře. Ten chlápek už mi často fušoval do řemesla. Ale proč? Vy snad nechcete jet na ranč?“

„Pojedu tam, doktore. Jenže předtím jsem viděl šest Mexičanů, kteří mě zajímají. Jeli na severovýchod. Chci vědět, co tu chtějí.“

„O.K., pane. Přiveďte toho koně sem.“

Přivázali koně s předákem k lékařově bryčce a potom doktor odjel. Calhoun se vydal po stopách Mexičanů.

+ + + + +

Šest Mexičanů tábořilo v jednom kaktusovém háji. Očividně tam na někoho čekali.

Calhoun si včas všiml, že stopa se odklání od cesty a vede mezi kaktusy.

Rozhlédl se.

Asi třicet yardů od vyjeté cesty stál velký kaktus. K němu přivázal valacha, vzal si winchestrovku a začal se plížit mezi saguáry, opunciemi a chollami. Naštěstí zde byla měkká, písčitá půda, která pohltila každý zvuk.

Calhounovi stačilo jen dávat pozor, aby se nedostal do blízkosti některé z rostlin a nezlomil nějaký trn. To by totiž z jisté vzdálenosti slyšet bylo.

Mexičané seděli mezi dvěma saguáry, pokuřovali a bavili se. Jelikož si mysleli, že jsou sami, hovořili tak nahlas, že Calhoun ani nemusel blíž.

To, co slyšel, bylo zajímavé a poučné.

Měli Johnnyho Fergusona dostat z vězení a zabít. Odpoledne se měl přes Rio Grande přebrodit Olivera se svými lidmi, aby pak zaútočil na vězení.

Ale to ještě nebylo všechno.

Carmen byla v Presidiu. Měla za úkol odvést Calhounovu pozornost. A to všemi prostředky.

Calhoun skřípal zuby, když slyšel jejich obscénní poznámky. Samozřejmě že Carmen nemiloval. Ale necítil k ní ani nenávist. Dokonce pro ni měl pochopení. Byla to Mexičanka a její otec byl bandita nejhrubšího zrna, ale stále to byl její otec. A i když pracovala pro desperáty, nelíbilo se mu, když se o ní tak mluvilo.

Těch šest bandoleros mělo Oliverovi a ostatním krýt záda a chránit je před nepříjemnými překvapeními. Hlavně před lidmi z Fergusonova ranče. Olivera nemohl tušit, že rančer byl zraněn a že Sledge natáhl bačkory.

Calhoun stál nehybně vedle kaktusu a naslouchal.

Bandoleros hovořili o Oliverově lupu a o trestné výpravě do Presidia. Calhoun se dozvěděl, že Olivera sice je vůdce bandy, ale že je ve skutečnosti jen nastrčenou figurkou. Skutečnou hlavou celé smečky byl jeho nevlastní bratr a jeho přátelé, kteří ho kryli.

Pane Bože, pomyslel si Calhoun, teď už chápu, proč Mexičané chtěli Johnnyho odstranit. Museli počítat s tím, že mladík začne mluvit, aby si zachránil krk. A pak by v Mexiku padaly hlavy. To by byl skandál non plus ultra. Kdo by si to byl pomyslel, že guvernér Chihuahuy kryje tyto holomky a obchoduje s nimi!

Calhoun znepozorněl a nevšiml si toho. Špička jeho pravé boty byla vidět. A když jeden z Mexičanů vstal a chtěl se jít vymočit, padl jeho pohled náhodou právě na tuto špičku boty trčící zpoza kaktusu.

Potom udělal to nejhloupější, co udělat mohl: Zaklel.

Tasil kolt, namířil na botu a zmáčkl spoušť.

Calhoun stáhl nohu a vypálil na něj.

Vypuklo peklo.

Ostatní Mexičané vyskočili a vydali se směrem, odkud padly výstřely. Našli jen kaktusy a svého kumpána.

Calhoun čekal na svou šanci. Když se objevil první z nich, srazil ho kulkou z winchestrovky.

Už zbývali jen čtyři. Jeden se mu pokusil dostat do zad nebo aspoň do boku. A skutečně se mu to podařilo, protože Calhoun byl zaměstnán ostatními.

V okamžiku, kdy uslyšel šramot napravo od sebe a otočil se, zmáčkl již Mexičan spoušť. Jeho kulka Calhounovi roztrhla vestu, košili i nátělník a vytrhla mu kus masa, aniž by však trefila žebro.

Byla to poslední kulka, kterou ten Mexičan v životě vypálil. Calhoun ho dvěma ranami z winchestrovky poslal do věčných lovišť.

Zbývající tři skákali od kaktusu ke kaktusu. Jednoho Calhoun zasáhl, ale potom se mu v pušce vzpříčil náboj. Odhodil ji a sáhl po revolveru.

Oba Mexičané se sice ukázali jako špatní střelci, o to rychlejší však měli nohy. Ocitli se u Calhouna tak rychle, že ten se ani nedostal ke střele.

Jeden z nich, byl menší než Calhoun, na něj skočil a kopl jej. Calhoun už nestačil uhnout.

Druhý využil příležitosti a pokusil se jej udeřit pažbou koltu do hlavy. Tentokrát měl Calhoun štěstí. Uhnul stranou a pažba ho tak netrefila do hlavy, ale do krku.

Přesto ho bolest málem omráčila a zatmělo se mu před očima. Potom měl pocit, jakoby padal do kamenného moře.

Instinkt mu však nedovolil jen tak se tomu poddat. Reflexivně zareagoval na další útok.

Zvedl pravou nohu, aniž by věděl, jestli jí zasáhne. Zasáhl. Postižený vykřikl, zavrávoral několik kroků zpět a zhroutil se.

Jeho kumpán vytáhl z pouzdra na zádech nůž. Pozdě. Calhoun opět viděl jasně a spatřil blýskající se kov. Včas se vrhl na zem.

Převalil se a mohl střílet. Navy kolt už držel v ruce. Oranžově se zablesklo a kulka se zavrtala do Mexičanova těla.

Calhoun se sténáním vstal.

Svázal zraněné Mexičany a přivedl jejich koně, k jejichž sedlům je přivázal. Teprve potom se postaral o své rány.

Šrám na boku ho pálil stále víc, také krk ho pekelně bolel. Aspoň přestal krvácet, díky vražednému vedru.

Spěchal na ranč. Tam byl lékař, který ho mohl ošetřit.

+ + + + +

Sam Ferguson byl starý, ale houževnatý chlapík. Ležel v posteli a bavil se s doktorem, když tam přišel Calhoun.

Calhoun předal své zajatce kuchaři ranče, který se mezitím vrátil. Potom šel do domu. Lékař na

něj překvapeně hleděl přes okraj svých brýlí.

„Hola, pane! Co se s vámi stalo? Pral jste se slonem? Pojďte, ať se na vás podívám.“

„Jak to s ním vypadá?“ chtěl vědět Calhoun, který ukázal na rančera.

„S tím starým paličákem? Už jsem mu vytáhl kulku. Nic hrozného. Ztratil trochu krve, ale to rychle dožene. Vypil dvě whisky a už se zase cítí jako ryba ve vodě.“

„Pojďte sem, Calhoune,“ podotkl Ferguson. „Mám pocit, že se vám musím omluvit. Byl jsem osel. Doktor mi o všem řekl. Sakra, Calhoune, odpustíte starému člověku, že…“

Calhoun mávl rukou.

„Není důvod, abyste se mi omlouval, pane Fergusone. Chápu vás. Jestli chcete, promluvíme si o tom později. Teď mám málo času. Bandoleros chtějí do města, vytáhnout vašeho syna z vězení a potom ho zabít. Bojí se, že bude mluvit. Doktore, ošetřte mě, musím zpátky! Pochytal jsem šest Mexičanů. Měli Oliverovi krýt záda nebo bok. Vzal jsem je sem. Vaši lidé by na ně měli dát pozor, pane!“ Poslední slova platila rančerovi. „Řekněte, jsou na ranči ještě lidé, kteří jezdili s Johnnym? Myslí, kteří pro něho…“

Ferguson mu skočil do řeči. „Ano. Tři. Ale ti teď jsou na nějaké pastvině. Bez mého syna nebo Sledgea nic nepodniknou. Jeďte do města, Calhoune, ať se tam nestane nějaké další neštěstí. Jestli potřebujete mé lidi, tak vám jsou k dispozici.“

Calhoun se zašklebil, protože mu doktor vyčistil ránu na krku nějakou pálivou tekutinou.

„O.K., Fergusone, pět nebo šest mužů by mělo stačit.“

O čtvrt hodiny později byl lékař hotov. Obvázal mu ránu na boku. Na krku měl nyní Calhoun nový šátek z Fergusonových zásob. Obvaz nechtěl, překážel by mu.

Sam Ferguson instruoval kuchaře, který předal kovbojům jeho příkaz jet s Calhounem a pomoci jemu i šerifovi proti Oliverovi.

Mezi šesti muži, kteří s ním vyjeli do města, byli i dva honáci, kteří předtím byli tak hladoví, že se v kuchyni obsloužili sami. Teď už hlad neměli. Jen žízeň. A jakou!

+ + + + +

Calhoun spatřil Carmen, když vjeli do Presidia. Mexičanka stála v saloonu za oknem a hleděla na Main Street.

Když na něj kývla, vrhl na ni krátký pohled a dál si jí nevšímal. Dokonce jí ani neopětoval to kývnutí.

Nora byla v šerifově kanceláři. Thorman jí mezitím řekl, co se stalo i to, že Calhoun si přeje, aby zůstala ve městě.

Dělala si starosti o svého otce, kterého přes jeho chyby a paličatou hlavu měla ráda. Mezitím si promluvila se svým bratrem. Byl to zbytečný rozhovor. Johnny se jen smál.

„Jen klid, sestřičko, já už se odtud dostanu. Toho Calhouna si podám. A toho idiota Thormana také. Je mi líto, že to táta koupil. Ale Sledge to určitě nebyl. Jeď domů a postarej se o tátu.“

Zjistila, že je nepoučitelný a raději odešla. Vyprovodil ji smích Johnnyho i jeho kumpánů.

Pak stanula tváří v tvář Calhounovi.

Usmál se na ni.

„Mám vás pozdravovat od vašeho otce,“ řekl. „Už může zase nadávat. Sledge byl špatný střelec. Ta kulka je venku a starý s jeho zdravím může brzy zase sedět na koni.“

„Sledge byl…“ Nora na něj tázavě pohlédla. „On už nežije?“

„Ne. Zastřelil jsem ho.“ Potom jí Calhoun o všem pověděl.

Nora na něj ustaraně hleděla. „Pane Bože,“ vyhrkla, „co chybělo a už bych tě nikdy neviděla?!“

Calhoun se zasmál. „Trochu přece jen chybělo. Mráz kopřivu nespálí, Noro.“ Otočil se na Alexe a řekl: „Co, k čertu, dělá ta Mexičanka v Presidiu?“

Šerif zvedl ramena a zase je nechal klesnout. „Nemám tušení, amigo. Náhle se objevila tady a začala si pyšně vykračovat po Main Street, jakoby byla mexickou císařovnou. Potom zmizela v saloonu a už se neukázala.“

Calhoun pochopitelně věděl, proč Carmen přijela. Předstíral však, že je její přítomností překvapen, protože ji předtím nezmínil. Proč by se ostatně Nora měla dozvědět, že Carmen tam je kvůli němu?

„Tak a teď k věci,“ podotkl Calhoun. „Přijede sem Olivera.“

„Co?“ Thorman na něj zaraženě pohlédl. „Co tu chce?“

„Dostat Johnnyho a ostatní z vězení.“ Calhoun se usmál, „vymyslel to jednoduše: Vtrhnou do vězení, osvobodí zajatce a pak je postřílí. Aby nikdo z nich nemohl proti Oliverovi vypovídat. Tomu samotnému by to mohlo být jedno. Tady ho nikdo neohrožuje. A za řekou? Raději pomlčím. Kdo mu tam co udělá? Nikdo. Jiné je to ale s jeho nevlastním bratrem a jeho přáteli. Ti od něj nakupovali kradený dobytek. Kupovali od Olivery jeho kořist. A ti darebáci sedí na vlivných místech. Je v tom namočený dokonce i guvernér Chihuahuy. Jestli Johnny promluví, půjde těmto lidem o krk. Chápeš? Naše vláda dá vědět vládě mexické a za řekou budou padat hlavy. Proto musí Johnny i jeho přátelé zmizet. Mimochodem, Noro: Johnny nikoho nezabil. Byli to Oliverovi lidé. Zabili dva šerify. Toho třetího zastřelil Gus Chandler. Bylo poučné si ty Mexičany vyslechnout.“

Nora si oddechla, ale Calhoun jí nedal šanci na velké iluze.

„Beztrestně se z toho nedostane. Myslím, že tvůj otec se už smířil s tím, že Johnny bude muset na několik let do státního vězení. A řekl bych, že mu to jen prospěje. Buď se poučí nebo nadobro zvlčí. Je mi líto, ale neměla by sis dělat iluze.“

Přikývla. „To je v pořádku. Máš pravdu. Ale, přece jen to bolí.“ Opřela se o něj. Calhoun ji pohladil po vlasech a tichým hlasem řekl Thormanovi: „Měl bys myslet na obranu, amigo. Kolik banditů s sebou bude mít Olivera, nevím. Těch šest chlapců před úřadovnou jsou kovbojové z Fergusonova ranče. S tebou, mnou a tvým zástupcem je nás devět.“

Thorman přikývl a kývl na Davise, který seděl na stoličce v rohu. „Prohlédni pušky, Stane.“

Nora odtáhla Calhouna k oknu.

„Ta Mexičanka, Calhoune, ta je tu kvůli tobě, že? Cítím to, chápeš? Co snímáš?“

„Já?“ Otázka ho vůbec neuvedla do rozpaků. „Nic, Noro, vůbec nic!“

Ačkoli to řekl velmi přesvědčivě, vypadalo to, že mu nevěří.

„Jestli zjistím, že jsi s ní spal, Calhoune, tak jí vydrápu oči.“

„A co v takovém případě uděláš se mnou?“ otázal se.

„To si ještě budu muset rozmyslet, Calhoune. Vím, že brzy zase pojedeš dál. S tím musím počítat. Myslím, že se s tím dokážu vyrovnat. Ale dokud jsi tady, tak patříš jenom mně. A žádné jiné.“

Myslela to vážně, ale Calhoun se jen usmál. Taková slova již znal.

„Neměj strach, Noro,“ chlácholil ji, „určitě s ní spát nebudu.“

Thorman, který byl venku a mluvil tam s kovboji, se vrátil dovnitř.

„Přijíždějí!“ řekl. „Je to osm jezdců.“

„Co? Jenom osm?“ Calhoun zavrtěl hlavou. „Ten bastard o nás tedy nemá příliš vysoké mínění, když na nás vyjede jen s hrstkou svých lidí.“

Nora do něj strčila. „Neví, že ho už čekáte, Calhoune. Možná si myslí, že se mu postaví jen šerif a zástupce.“

„No, tak ho pěkně přivítáme!“ Calhoun si vzal pušku, kterou si přinesl do úřadovny, a odešel ke dveřím. Koně jeden z kovbojů odvedl do stáje. Před úřadovnou by zvířata jen překážela a byla by ohrožena.

+ + + + +

Olivera jel v čele svých lidí. Velmi se podobal Carmen. Byl vysoký a měl široká ramena. V očích se mu nebezpečně blýskalo. Knírek se špičatými konci mu propůjčoval cosi démonického.

Byl po zuby ozbrojen tak jako jeho spolujezdci. Calhoun viděl, že každý z nich má dva revolvery. A všichni měli také pušky - vezli si je položené přes sedlo. Calhoun nepochyboval o tom, že jsou nabité. Stačilo je jen natáhnout a vystřelit.

Přikrčil se. Byl připraven. Těkal pohledem mezi jezdci a ani na okamžik je nespouštěl z očí. I na tu dálku hned poznal, že Olivera a jeho sedm pistolníků jsou prvotřídní střelci. Měl na to nos.

Jeho winchestrovka již byla nabitá. Ukazováček měl přiložený na spoušti, hlavní mířil na Oliveru. Pohled doprava a doleva mu stačil na to, aby se ujistil, že i ostatní jsou připraveni.

Olivera zastavil svou ryzku pět yardů před obránci vězení.

„Hola!“ řekl. Měl sametový hlas, který se vlastně vůbec nehodil k jeho impozantnímu vzevření.

„Chceme Johnnyho Fergusona a jeho přátele. Uhněte nám z cesty. Nebo si ji prostřílíme, compadres!“

Calhoun nechal odpověď na šerifovi. Zatím. Sám chtěl počkat.

Thorman zavrtěl hlavou. „Víme, co chcete, Olivero. Ale toho se nedočkáš.“

„To je ale velmi nemoudré,“ opáčil Olivera zatím ještě uctivým tónem.

Alex Thorman se ohlédl na Calhouna. Ten na něj přikývl. Souhlasil. Šerif chtěl ponechat vyjednávání na něm.

„Víš ty vůbec, kde jsi, amigo?“ zeptal se Calhoun Mexičana.

„To je ale hloupá otázka. V Presidiu přece.“ Olivera se potměšile zasmál. „Ty jsi Calhoun?“

„Uhodls. Moje otázka nebyla tak hloupá, jak si myslíš, Olivero! Presidio není Mexiko. Tady jsi na území Spojených států amerických. A tento muž,“ řekl Calhoun a ukázal na Thormana, „zastupuje zákon. Chceš dostat z vězení lidi, kteří porušili zákon. On vás může zatknout. A to také udělá, jestli co nejrychleji nezmizíš, hombre. Vyber si. Zmizíte, nebo každý z vás dostane olověné blahopřání. Extra ulité pro každého z vás!“

Hector Olivera odhodil uctivou masku. Jeho tvář se zkřivila hněvem, z očí mu sršely blesky.

„Tebe pošlu do gringovského pekla jako prvního, Calhoune! Dvakrát se ti povedlo uniknout mým lidem. Potřetí už se ti to nepodaří!“

To, že na něj Calhoun mířil, ho vůbec nevzrušovalo. Ani to, že Calhoun pušku trochu zvedl a namířil mu na obličej. Nehnul při tom ani brvou.

„Poslouchej, Olivero. Šest tvých holomků už jsem dostal. S nimi nepočítej, jestli na ně myslíš. A jestli si myslíš, že ti přijedou pomoct zbylí kamarádi Johnnyho Fergusona, tak tě též musím vyvést z omylu. Jeden z nich nepřijede určitě, protože jsem ho zastřelil. Myslím tím Harveye Sledge!“

Hector Olivera vycenil zuby jako dravec odhodlaný ke všemu.

„Proklatý pse!“ zvolal. „Ty musíš být sám satan!“ Zvedl pušku, ale Calhoun v tom okamžiku vystřelil.

Kulka přesně trefila cíl, na který Calhoun mířil: závěr pušky. Olivera nevydržel náraz kulky a s výkřikem pušku pustil.

Calhoun vyrazil vpřed. Odhodlal se k tomuto překvapivému útoku proto, aby zabránil krveprolití. A k tomu by určitě došlo, kdyby na sebe obě strany začaly střílet.

Jako hurikán vtrhl mezi dva koně a rozmáchl se nad hlavou winchestrovkou, kterou nyní již držel za hlaveň. Protože z ní zatím vystřelil jen jednou, nebyla ještě horká.

Dva bandoleros byli smeteni ze sedel a spadli pod kopyta. Koně znervózněli a začali tančit. Oběma Mexičanům se jen s vypětím všech sil podařilo uniknout bijícím kopytům. Odvalili se za ně a vyskočili. Pušky v pádu ztratili a tak sáhli po koltech.

Jeden z kovbojů srazil ze sedla banditu hned vedle Olivery právě v okamžiku, kdy tento desperát chtěl vypálit na Thormana.

Vůdce banditů už sice měl kolt v ruce, ale nedostal se ke střílení, protože jeho kůň se vzepjal na zadní a začal se točit.

Calhoun praštil pažbou pušky jednoho z chlápků, které smetl ze sedel. Chtěli totiž využít příležitosti a střelit mu do břicha.

Oliverovi se též nevedlo nijak zvlášť dobře. Jeho ryzka byla stále divočejší, takže raději seskočil ze sedla. Ale hned po dopadu vypálil. Trefil jednoho z kovbojů do ramene, okamžitě se otočil a zamířil na Calhouna.

Ten zaklel. Oliverova kulka mu totiž odnesla klobouk. Jeho starý, skrčený a propocený klobouk, který mu předtím tak věrně seděl na hlavě a nenechal se odvát ani tornádem.

Nora stála v kanceláři a občas rychle vyhlédla ven. Vyděšena si dala ruce před ústa, když uviděla Calhouna.

Ten pomalu, s puškou u boku, kráčel k Oliverovi. Napravo od něj se prali dva kovbojové se dvěma bandoleros.

„No, Olivero?“ zvolal Calhoun. „Není to tak snadné, co? Odhoď zbraň! Nebo střílej, ale tím si nad sebou podepíšeš ortel smrti. Vždycky tě stačím oddělat. Takže jestli chceš koupit kulku do břicha, tak to udělej!“

Vůdce banditů ovšem učinil něco, s čím Calhoun nepočítal. Calhoun se totiž domníval, že Olivera buďto vystřelí, nebo kolt pustí. Namísto toho jej však po něm hodil.

Hod byl dobře mířený. Ne však dost dobře.

Revolver netrefil, ale jen lízl Calhounovu hlavu na levém spánku. I tak to však stačilo na to, aby Calhoun zavrávoral.

Potáceje se, pustil pušku. Naopak Olivera už sahal po winchestrovce.

Triumfálně vykřikl, položil ruku na pažbu, zvedl pušku - a náhle dostal ránu, jakoby ho někdo praštil kladivem.

Podcenit Calhouna byla velká chyba. Jeho otupělost trvala jen jedinou vteřinu. Pak se zase probral.

A jediným úderem poslal Olivera k zemi.

Mexičan zasténal, natáhl se na zem jak široký tak dlouhý a zůstal ležet.

„Calhoune!“ ozval se Thormanův hlas. „Za tebou!“

Calhoun se vrhl stranou, otočil se a zvedl nohu. Jeden bandolero na něj zaútočil nožem, avšak nezasáhl ho do zad, ale jen do ramene. Pak třeskl výstřel a Mexičan rozhodil rukama, načež se zhroutil.

Calhoun vstal a rozhlédl se. Boj byl rozhodnut. Dva Mexičané cválali k západnímu konci Main Street.

Olivera se nehýbal. Byl omráčený. Probral se až ve vězení. Ukrojil si se svými lidmi příliš velké sousto. Snad by se mu ale podařilo vězně osvobodit, kdyby nebylo Calhouna.

Nora vyběhla z kanceláře a začala se starat o Calhouna. Viděla, že krvácí na rameni.

„Je to zlé?“ zeptala se.

„Ne,“ odvětil. „Ale pro dnešek mi to stačí, Noro.“

„Pojď, ovážu ti to.“

„Ještě moment?“ Pak kývl na Thormana. „Všechno v pořádku, amigo?“

„No ano, jak se to vezme. Jeden z Fergusonových lidí je mrtvý, dva jsou ranění a Davis koupil kulku do nohy. A jak jsi na tom ty?“

„Díky za otázku,“ zabručel Calhoun. „Mám, co jsem chtěl. Vybral sis pěkně mizerné město, Alexi.“

Šerif se usmál. „Co? Myslíš?“ Pohlédl na blondýnku a dodal: „Nemám ten pocit.“

Oba je nechal stát a jal se starat o ostatní. Vězení se zaplnilo. Bylo jisté, že soudce Morrison bude mít spoustu práce, až se následujícího dne vrátí.

Nora Calhounovi vyčistila bodnou ránu a ovázala ji. Naštěstí nebyla moc hluboká.

„Dneska v noci zůstanu s tebou,“ tiše řekla.

On však zavrtěl hlavou. „Ne, Noro. Měla by ses postarat o svého otce. A já se musím vyspat.“

Nedůvěřivě na něj pohlédla.

„Znám tě už tak dobře, Calhoune, že vím, že to, co máš dneska za sebou, tě neskolí. Ale dobrá. Dám ti jeden návrh. Zítra přijedeš na ranč a budeš na pár dnů naším hostem. Slibuju ti, že tě během té doby budu rozmazlovat. V každém směru!“ V jejích modrých očích se zajiskřilo.

„Souhlasím, Noro. Přemluvilas mě,“ usmál se.

+ + + + +

Nora svůj slib splnila. Žili spolu osm dnů jako manželský pár. Co si o tom myslel starý Ferguson, nebylo jasné. Každopádně, i pokud o tom něco věděl, tak nic nenaznačil. Většinu času ještě musel strávit v posteli a to těm dvěma pochopitelně vyhovovalo.

Johnny Ferguson a jeho kumpáni dostali shovívavé tresty. Soudce Morrison každému z nich „napařil“ dva roky. Víc toho pro rančera udělat nemohl.

Olivera byl deportován do Mexika. Přijeli si pro něho rurales. Z Mexico City přišli na Rio Grande noví lidé s úkolem vyčistit tamní Augiášův chlév.

Otec Carmen byl odsouzen k trestu smrti, ale nakonec byl omilostněn. Dostal dvacet let nucených prací.

To všechno Calhoun nevěděl. Díky skvělé péči se zotavoval rychle. Po celý den byl v péči Nory. O nocích nemluvě.

Když se loučil s Alexem Thormanem, který mu popřál šťastnou cestu, Calhoun poznamenal: „Ne, že bych měl něco proti tomu pomoct starému příteli, ale doufám, že Laredo nebude druhé Presidio - ač mi tu život oslazovaly ženy. Ach, pozdravuj ode mě Maud. A hodně štěstí! Adios, amigo!“

Potom vyjel.

Alex Thorman několikrát polkl, když viděl, jak jeho přítel odjíždí.