John Kirby

Colorado western 082. Tři oceloví muži

Vydali se na pekelnou cestu: tři drsní bojovníci, kteří nosili hvězdy rangerů a honili vraha, který se skrýval v Mexiku poblíž hranice Arizony u jedné povstalecké bandy. Nezastavili je ani vražední Yaquiové, ani bandoleros nebo rebelové, protože když si něco předsevzali, nikdy necouvli…

Lynn Snyderová seděla strnule v sedle a rozrušeně hleděla na muže, který ležel na rozpálené zemi a sténal. Strachem se jí stáhlo hrdlo.

„Vodu, vodu!“ zasténal ten muž.

Lynn bez váhání seskočila ze sedla, klekla si k němu a dala mu napít.

Jeho oči se projasnily.

„To je hrozný kraj. Jenom se to tu hemží chřestýši a supy v lidské podobě,“ prohodil.

„Mám vás vzít na svého koně? Zkusíme to. Musí to jít,“ naléhala Lynn.

Starý muž klidně, ale rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne, ne, starý Jeff Snyder už se na nohy nedostane. Nechte mě tu umřít. Ale o jednu laskavost přece prosím, madam!“ Zvýšil hlas, ačkoli neměl mnoho sil. Lynn přikývla a umírající pokračoval.

„V Growler Valley – na ranči Tři břevna – žije můj starý přítel Mike Horn. Mohla byste mu předat dopis, který mám zašitý v kabátě? Prosím!“

Lynn bez váhání odpověděla: „Ano, jistě, přivezu mu ho.“

Zvláštní, pomyslela si, když vytahovala dopis z tajné, zašité kapsy, kterou předtím rozpárala. Ten muž má stejné jméno jako já. Do Growler Valley je to dost daleko. Mike Horn, to jméno přece znám.

Když Lynn vzhlédla od starého, ošuntělého kabátu, ztuhla jí krev v žilách.

Jeff Snyder byl mrtvý.

+ + + + +

Je vysoký jako stoletá Douglasova jedle a v sedle sedí jako chromá veverka! Tak popisoval cizincům Mike Horn svého přítele Twena Daniela. Příliš se nemýlil od skutečnosti. Daniel tak opravdu vypadal.

I teď, když jel vedle svého přítele do Bateswellu.

Oba přicházeli ze severu.

Twen Daniel řekl: „V Montaně je sice zima, ale tady ta zatracená Arizona – kdo to má vydržet? Proti chladu se člověk může bránit dobrou brandy. Ale proti vedru!“

Mike Horn si poklepal na spánek. „Jak to, že proti vedru nic není? Voda! Můžeš se v ní vykoupat a napít se, co hrdlo ráčí. To přece pomůže!“

Twen Daniel zavrčel: „Brandy máme, ale vodu ne – to je takový menší rozdíl. Rozhlédni se kolem sebe! Jako v bibli. Hodně kamení a žádná voda!“

„To znamená chléb!“ poučil ho Mike. „Asi jsi v nedělní škole spal, když reverend probíral tuto kapitolu, co?“

„Jo – to je možné,“ připustil Daniel. „Já…“

Dál se nedostal. Něco prosvištělo kolem, načež třeskla rána.

Ihned poté se ozval další výstřel. Oba hbitě seskočili z koní. Před nimi se zvedala terénní vlna.

„Viděls něco!“ zeptal se Twen.

„Ne,“ odtušil Mike. „Ale můžou být jenom za tou terénní vlnou.“

Leželi a čekali. Víc dělat nemohli. Podle zvuku výstřelů šlo o dva střelce.

„Ksakru!“ zavrčel Twen. „Kdybych tak s sebou vzal psa! Ten se teď válí u marshala v Bateswellu a ohlodává kosti.“

Mike Horn neodpověděl. Opatrně zvedl hlavu. Nic se nestalo. Nikdo po něm nevystřelil. Přesto nevyskočil.

„Co to má být?“ zeptal se vysoký Twen. „Nejdřív na nás střílejí a potom se nic neděje.“

V tom okamžiku se ozval dusot kopyt, který se pak rychle vzdaloval.

Mike Horn vyskočil a uviděl dva jezdce, kteří cválali od té terénní vlny pryč. Jejich náskok už byl velký.

„Pojedeme za nimi?“ zeptal se Twen.

„Ne, to by bylo zbytečné. Než bychom je dohnali, byli by už ve městě. Jenom bych rád věděl, proč po nás stříleli.“

„Běž se jich zeptat. Třeba ti odpoví,“ jedovatě prohodil Twen.

Mike Horn si hvizdem přivolal koně, který kousek odběhl. Doprovázelo ho Twenovo zvíře.

+ + + + +

Oba jezdci, z jejichž karabin padly oba výstřely, uháněli divokým cvalem krajinou. Po čtvrthodině odbočili na jih a zmizeli ve výběžcích Growler Mountains.

V bezpečí skal zastavili.

„Kdybych věděl, že to je Mike Horn a jeho kámoš, tak bych z toho vycouval,“ odfrkl si Tip Warner.

„Nevím sice, kdo je Mike Horn a proč máš z něho strach, ale dokážu si představit, že jsou to esa. Viděls, jak reagovali?! Něco takového jsem ještě neviděl.“

Tip Writer se chraplavě rozesmál. „Buď rád, že Horna neznáš! Je to nejnebezpečnější muž široko daleko. A ten druhý není o nic horší! Jednou jsem je potkal v Texasu. Ti tam ale udělali pořádek!“

Clark Meager, jeho kumpán, zavrtěl hlavou, Nedokázal pochopit, že oba muži jsou tak nebezpeční a že Writer prostě a jednoduše vzal do zaječích, aniž by se pokusil podruhé vystřelit.

Na druhé straně si uvědomoval, že Writer, který určitě nebyl zbabělý, musí mít své důvody, když si na ty dva netroufá.

„No dobrá, pak jeďme dál. Bosse ale trefí šlak, až se dozví, že…“

„Mně je to fuk. Ať si ty rangery oddělá sám, když se jich chce zbavit. Pojeď, pojedem dál!“

„Cože, to jsou rangeři?“ podivil se Meager.

„Ano!“

Pobodli koně do slabin.

Půl hodiny jeli mlčky horami, až se dostali k jedné rokli. Tam stál u potoka srub. Vyšel z něho vysoký, ramenatý muž a pohlédl na ně.

„Zvládli jste to?“ zeptal se jich.

„Ne!“ zavrčel Writer a seskočil ze sedla. „Ten džob není nic pro nás. Ty dva rangery si budeš muset odkrouhnout sám.“

„Co to má znamenat?“

Writer se zachechtal. „S Mikem Hornem nechci mít co do činění. Natotata by nás vyřídili, kdybych ho v posledním okamžiku nepoznal.“

Lester Dunley, boss té malé bandy, divoce zaklel. „Pak se o něho postarám sám. Aspoň, že jsme vyřídili toho dědka. Kdybych jenom věděl, kde má tu mapku. Jestli se dostane do rukou Hornovi, je po všem.“

Writer á Meager se na sebe podívali, načež šli za Dunleyem do chaty.

Tam je boss zasvětil do svých dalších plánů. Dunley byl přesvědčen o tom, že Jeff Snyder musel najít nějaký způsob, jak předat zprávu svému starému příteli Miku Hornovi. Jednak v jeho kapsách nic nenašli, jednak vyslechli rozhovor mezi marshalem Bateswellu a jedním rangerem, který u marshala nechal svého nádherného vlčáka.

Tento ranger byl společníkem Mika Horna a Twena Marshala.

Dunley stál před marshalovou úřadovnou, když ranger vevnitř u otevřeného okna marshalovi říkal, že pro toho psa si přijede Mike Horn.

To bylo samozřejmě lehkomyslné, ale jak měl ten ranger vědět, že před otevřeným oknem stojí a naslouchá bandita?

+ + + + +

Mack Corney byl mladý muž. Vypadal dobře, byl střední postavy a měl snědou pleť. Oblékal se jako kovboj a také kovbojem byl, ovšem nezaměstnaným.

Z čeho vlastně žil, nikdo nevěděl. Sám tvrdil, že ze svých skromných úspor.

To mohla být pravda, každopádně mu nikdo nemohl dokázat, že lže.

Toho dne se slunil na verandě hotelu Williams. Podle Corneyho byl onen Williams šílenec, protože jen duševně nemocný by mohl takovou chatrč nazvat hotelem.

Corney seděl na verandě a odpočíval.

Náhle přivřel oči. Uviděl dívku, což byla v tomto zapadákově událost.

Ta dívka byla Lynn Snyderová. Flanelová blůza se k ní hodila. U krku ji měla rozepnutou a volný šátek nijak nezakrýval její lehce opálenou kůži. Měla úzké boky. Obuta byla do jezdeckých holínek.

Mack Corney ještě jednou přivřel oči. Tentokrát se díval na jezdce, který jel z opačného směru a který se mu vůbec nelíbil. Tím jezdcem byl Lester Dunley.

„Vypadá jako nějaký třetiřadý bandita,“ tiše zabručel a vstal. Vyčkávaje, zůstal stát na verandě. Strčil si palce za nábojový opasek a lehce se předklonil. Byl zvědavý, jestli to děvče zamíří do hotelu.

Vypadalo to tak, protože Lynn Snyderová zastavila svého unaveného koně a seskočila ze sedla.

Zároveň s ní slezl z koně i ten jezdec. Jeho buldočí tvář se zkřivila do zlomyslné grimasy, když uviděl to děvče.

„Dobrý den,“ řekl, „nikdy bych neřekl, že tu v Bateswellu najdu tak hezkou dámu. Neměla byste chuť dát si se mnou drink?“

Takové neohrabané pokusy o seznámení, jaký právě předvedl Dunley, v Bateswellu neměli rádi.

Ke své smůle Dunley přehlédl Corneyho, který se houpal na špičkách.

Lynn Snyderová nasadila kamennou masku. „Já nepiju,“ odsekla. „To si zapamatujte.“ Potom chtěla projít kolem Dunleyho.

Ten pak udělal něco, co ho stálo monokl.

Chytil totiž Lynn za rameno.

Ještě ji ani pořádně nedržel a Mack Corney už skočil přes zábradlí verandy a dvěma údery Dunleyho srazil k zemi.

Nato se Mack Corney otočil k Lynn, která na něj hleděla vytřeštěnýma očima.

„Doufám, že jsem to udělal správně, slečno. Jmenuju se Mack Corney.“

„Děkuji mnohokrát,“ odvětila. „Ten chlápek byl dotěrný. Dávejte si pozor! Probírá se.“

Dunley se skutečně pohnul a začal se sbírat ze země. Chtěl se vrhnout na Corneyho, ale pak strnul a pohlédl na Main Street, po níž přijížděli dva muži. Potom se otočil, vylezl na svého koně a vyrazil pryč, jakoby měl čerta v patách.

„Rozumíte tomu, slečno?“ zeptal se Corney Lynn Snyderové, která stála vedle něj s nepřítomným výrazem v očích.

„Cože? Ach tak – ne, ani já tomu nerozumím!“

Lynn Snyder pohlédl na oba jezdce, kteří přijížděli k hotelu a jejichž přítomnost přiměla Dunleyho k útěku. „Mimochodem, jmenuju se Lynn Snyderová, pane Corney. Nejsem z Bateswellu. Vlastním ranč u Tule Well.“

Odmlčela se, protože nyní oba jezdci zastavili koně a seskočili ze sedel. Jakýsi kolemjdoucí na ně zvolal: „Dobrý den, pane Horne! Dobrý den, pane Danieli!“ Jezdci opětovali pozdravy.

Mike Horn zvídavě pohlédl na Corneyho. Mladík ten pohled vydržel a pousmál se.

„Nějaká rvačka? Viděl jsem to,“ řekl Horn. „Proč ten chlápek tak rychle zmizel?“

Mack Corney se stále usmíval. „Uviděl vás. Well, ten vagabund obtěžoval dámu a já jsem si dovolil mu dát malou lekci. Náhle vás spatřil, cosi zašeptal a zmizel.“

Mike Horn přivřel oči. „Znáte toho muže?“

„Ne, nikdy jsem ho tu neviděl, pane. Ale možná ho zná dáma.“

„Ani já ho neznám. Hledám vás, pane Horne,“ řekl Lynn Snyderová. „Mám vám něco předat. Měla jsem však jet až do Growler Valley.“

„Na ranč Tři břevna, že?“

„Ano, pane Horne. Jmenuju se Lynn Snyderová a mám pro vás dopis.“

„Můžete mi ho dát, ale prosím, ne tady. Za půl hodiny mě můžete nalézt v kanceláři marshala. Přijďte tam. A vy, mladý muži? Půjdete s námi dovnitř? Dáte si s námi drink?“

„Ta dáma může jít přirozeně také,“ poznamenal Twen Daniel, který rozhovor poslouchal jen na půl ucha. Kochal se totiž pohledem na Lynn.

+ + + + +

Marshalem toho města byl Harry Limrock. Když Mike Horn vešel dovnitř a zeptal se ho, jestli mu tam nějaký ranger nenechal psa, změřil si ho pohledem od hlavy až k patě. Pak vstal a podal Hornovi pravici.

„Těší mě, že vás poznávám, rangere. Ten pes je tady – je to chlapík. Nejdřív vyváděl, když váš kolega odcházel, ale potom si s ním začala hrát má sestra a uklidnil se.“

Na Hornově tváři se objevil úsměv. „Chci si ho vzít, marshale. Nejdřív bych se vás ale chtěl zeptat, jestli neznáte jistou Lynn Snyderovou z Tule Well a jistého Macka Corneye.“

„Oba, rangere. Slečně Snyderové patří ranč, dokonce poměrně velký ranč. Stará se o něj sama. Má k ruce jen starého předáka jejího zemřelého otce a přibližně dvacet kovbojů. Často jezdí do Bateswellu. Jo, a Mack Corney? To je zajímavý kluk. Nepracuje, ale pořád má peníze. Nejsem z něho vůbec chytrý. Proč se na ty dva ptáte?“

Po tomto seznámení mu Mike Horn vylíčil incident před hotelem.

„Hm, Mack Corney toho chlápka nezná? Bodejť by ho znal. Bude to jeden z těch tří, co se potulují horami. Zatím jsem proti nim nic nemohl dělat. Drželi se zpátky. Nemůžu nikomu zakázat, aby spával v horách,“ řekl marshal Limrock.

„To je pravda, pokud neporuší zákon. Ach, tam už jde slečna Snyderová. Well, jsem zvědavý, co pro mě má.“

Lynn Snyderová zaklepala a vstoupila do kanceláře. Oba muži ji pozdravili a nabídli jí židli.

„Tak mi tedy povězte, co pro mě máte a od koho to je. Mimochodem, jsem ranger. Můj přítel a já patříme ke speciální policii. To si ale, prosím, nechejte pro sebe,“ řekl Mike Horn.

„Ranger?“ zašeptala dívka. „Ano, pak je asi dobře, že právě vy jste příjemcem toho dopisu.“

„Jakto?“

Lynn Snyderová spustila. „Jela jsem přes Tuleskou poušť a narazila jsem na umírajícího muže. Jmenoval se Jeff Snyder.“

„Jeff Snyder?“ Mike Horn vyskočil ze židle.

„Ano. Poprosil mě, abych zajela do Growler Valley na ranč Tři břevna a předala vám tento dopis.“

Mikovi ztvrdly rysy ve tváři. „Nevěděl jsem, že Snyder byl tady v Arizoně. Pocházel sice z Tuleské pouště, ale už dlouho žil na severu jako prospektor. Mimochodem byl celkem bohatý. Takže vy jste ho našla?“

„Všechno mu vzali, zbraně, papíry, peněženku. Pohřbila jsem ho pod kamením.“

Mike Horn se posadil na židli, otevřel dopis a začal číst.

Potom dopis odložil a udiveně pohlédl na Lynn. Náhle se zeptal: „Slečno Snyderová, jak se jmenoval váš otec?“

Trhla hlavou. „Můj otec? To nevím. Adoptoval mě můj pěstoun, od kterého jsem zdědila ranč. Jmenoval se Foster Snyder. Po něm mám jméno.“

„Hm, pak jsem se zmýlil. Jela byste zítra se mnou na místo, kde jste ho pohřbila.“

„Jsem ochotná tam s vámi jet. Co tam chcete dělat?“

„Rád bych viděl, jestli to opravdu byl Jeff Snyder.“

„Ano, ale – vy mi nevěříte?“

„To rozhodně ne. Jenom mě něco napadlo, a tak se tam chci podívat. Když si pospíšíme, můžeme tam být v poledne a večer budeme zase zpátky. Nebo odtud pojedete domů?“

Zavrtěla hlavou. „Chci pár dnů zůstat tady.“

+ + + + +

Nelly Snyderová měla devatenáct let. Když před třemi lety zemřela její matka, odjela ke své přítelkyni Eleen Parmanové, která se svým bratrem a jeho ženou obhospodařovala velký ranč.

Nelly se cítila dobře a byla spokojená. Svého otce nepoznala. Údajně se ztratil při lovu v horách. Jednoho dne se nevrátil a oddíl, který ho jel hledat, po dvou dnech přijel zpět s tím, že nic nenašel, kromě několika stop, které ukazovaly na to, že se zřítil do propasti.

Tenkrát byla Nelly ještě malá, neměla ani tři roky. Otce si vybavovala jen velmi nejasně.

Po své zemřelé matce zdědila trochu peněz, kterých se téměř ani nedotkla, protože Eileen, její přítelkyně, po ní nic nechtěla. To se Nelly nelíbilo, ale nemohla s tím nic dělat. Znali se s Eileen už od dětství.

I s Benem Parmanem a jeho ženou Liz si Nelly dobře rozuměla. A s kovboji také. Pořád byla na prérii. V ničem nezaostávala za kovboji. Jezdila, střílela a uměla pracovat s lasem jako prvotřídní honák.

Nedaleko ranče tekl potok, vlastně spíš už říčka. Tam se Nelly každé ráno dala najít.

Toho rána se tam objevili dva ježci – Lester Dunley a Clark Meager.

Před dívkou zastavili a cvrnkli si na okraje klobouků. „Dobré ráno, slečno Snyderová,“ zdvořile řekl Dunley.

Změřila si je pohledem. Ráda by věděla, co je to za muže a co chtějí.

Ještě nikdy je neviděla a už ji oslovovali jménem.

Zvláštní.

Začínala tušit nebezpečí.

Lester Dunley, který pozoroval hru jejích očí, byl ve výhodě. Dívce totiž svítilo do tváře slunce. Díky tomu byla oslněná a mohla vidět jejich zastíněné tváře jen velmi nejasně.

Tak ani neviděla Dunleyho škleb, když náhle tasil kolt.

„Dělej, Clarku, vysaď dámu na koně. A vezmi jí kolt.“

Co mohla Nelly dělat? Bránit se? To by nemělo smysl.

Nechala se vysadit na koně. Jeden z banditů její zvíře přivázal lasem ke svému koni, načež vyrazili.

Nejeli směrem k ranči ani k Bateswellu, ale do hor, jejichž štíty a hřebeny výhružně čněly k nebi.

Nelly Snyderová celou tu dobu mlčela. Doufala, že ji brzy budou postrádat a hledat. Půda u potoka byla měkká, takže tam určitě zůstanou stopy.

+ + + + +

Twena Daniela dvakrát nepotěšilo, když mu jeho přítel Mike Horn řekl, že pojede s Lynn Snyderovou pryč.

„Tak poslouchej,“ spustil. „Jdeš k marshalovi, mluvíš s ním bůhvíjak dlouho, vrátíš se a mlčíš. Co se vlastně stalo? Dala ti ta dívka ten dopis? No, řekni už konečně něco!“

Mike Horn se tajuplně usmál. „Dokud si nebudu sám jistý, o co jde, tak budu mlčet. Řeknu ti ale aspoň to, od koho je ten dopis: Od Jeffa Snydera. Je mrtvý.“

„Co?“ Twen Daniel odstoupil. „Co –Jeff je mrtvý? Sakra, kdo to udělal?“

„Jak jsi přišel na to, že byl zavražděn?“ užasle se zeptal Mike.

„Proč by měl Jeff zemřít v posteli? Ten určitě ne.“

„To je teda přesvědčivá logika. Opravdu ho zabili. Slečna Snyderová ho našla v Tuleské poušti. Ještě žil, ale krátce nato zemřel. Chci s Lynn jet tam a podívat se, jestli to vůbec byl Snyder. Možná najdu i nějakou stopu.“

„All right, pak jeď. Vezmeš si s sebou psa?“

Mike Horn zavrtěl hlavou. „Ne, ten zůstane tady. Posaď se s Mackem Corneym na verandu a užívej si slunce. Možná se zase objeví ten komický chlapík, kterému včera Corney ukázal, zač je toho v Bateswellu loket. Navečer jsme zpátky.“

+ + + + +

Když Mike Horn a Lynn Snyderová zastavili na skalnatém pahorku, strnuli překvapením. Z hrobu starého Snydera byly odstraněny kameny! Podle způsobu, jak k tomu došlo, Mike poznal, že je odházely lidské ruce.

„Myslel jsem si to, Lynn. Zůstaňte tady. Ani o krok dál!“ Mike pobídl svou kobylu a sjel z pahorku. Z hrobu se s křikem vznesl sup.

Ranger jej zamyšleně pozoroval: Mrchožrout přistál na jednom seschlém keři, chtěl z něj sletět dolů, ale pak zaječel a vyletěl vzhůru.

Mike Horn se okamžitě vrhl z koně. Právě včas.

O zlomek vteřiny později totiž třeskl výstřel.

Mike odpověděl rovněž kulkou. Zůstal ležet na zemi. Po chvíli se odplazil dál.

Zákeřný střelec již nevypálil.

Mike se zastavil a zadíval se na to křovisko. Viděl, že sup se vrací a krouží nad ním.

Mike vyskočil a kličkuje se rozběhl ke křoví.

Dorazil tam a nalezl tělo muže, který ležel na pušce.

„Pojďte, Lynn!“ zvolal Mike.

Okamžitě k němu přijela.

„Znáte toho muže?“ zeptala se Lynn.

„Nikdy jsem ho neviděl. Nebo vlastně ano! Počkejte!“ Horn si k němu klekl a obrátil jej. Chvíli mu hleděl do tváře.

„Jak se sem dostal? To je přece Tip Writer, bandita toho nejhoršího zrna. Takže on odvalil ty kameny z hrobu.“

Lynn přemýšlela. Pak řekla: „Myslíte, že tento muž má nějakou souvislost s dopisem, který jsem vám měla předat?“

„Snyder jeho jméno sice nezmiňoval, ale mluvil o jiném desperátovi. A já bych řekl, že Writer s Lesterem Dunleym spolupracoval. Divil bych se, kdybych se mýlil. Právě o Lesteru Dunleym Jeff Snyder psal.“ Sehnul se a prohledal Writerovi kapsy. Kromě nedůležitých věcí však nenašel nic.

Nalezl pouze stopy, stopy tří koní. Jedna z nich se přesně překrývala s Writerovým koněm, kterého našel o něco později pod kopcem.

Mike Horn si ty otisky dobře zapamatoval. Jeden kůň měl poškozené jedno kopyto. Věděl, že si musí dát pozor, až pojede do Growler Mountains, protože tyto hory hrály ve Snyderově dopisu jistou roli. Nemluvil náhodou marshal o třech mužích, kteří v těch horách pobývali?

Ranger v duchu přikývl. Pomalu to začínal chápat.

Spolu s Lynn zaházeli oba mrtvé kameny a nad jejich hroby vztyčili kříže z vyschlých větví svázaných kůží.

+ + + + +

V Bateswellu panovalo vzrušení.

Předevčírem tam přijel Ben Parman a navštívil se svou sestrou marshala. Pohřešoval Nelly Snyderovou. Jeli k řece a tam zjistili, že Nelly byla podle všeho unesena. Dokazovaly to stopy u břehu.

Parman a jeho kovbojové prohledali všechno. Jeli po stopách až do hor. Na kamenité půdě masivu Growler Mountains se jim však stopy ztratily.

Nyní byla řada na marshalovi.

Marshal Limrock postavil oddíl z mužů z města, který se přidal k Parmanovým kovbojům a vyrazil do hor.

Muži po dlouhé hodiny projížděli údolími a roklemi a zdolávali svahy hor, aby s bezmocným vztekem museli přiznat, že žádné stopy nejsou – ani po dívce, ani po jejích únoscích.

Navečer se zaprášení, unavení a rozladění vrátili do Bateswellu.

Twen Daniel seděl s Mackem Corneym v hotelu, když tam přišlo několik mužů z pátracího oddílu.

Twen bedlivě naslouchal jejich rozhovoru.

„Proboha!“ zvolal, „co je jen ten marshal za osla! Proč nepřišel za mnou? Vždyť mám psa, který by tu stopu určitě našel po čichu.“

„Nelly Snyderová!“ zamumlal si Mack Corney pod fousy. „Zvláštní! Lynn Snyderová najde umírajícího Jeffa Snydera. A Nelly Snyderová je unesena. Připadá mi to trochu příliš – tolik Snyderů. Nezdá se vám?“

Twen Daniel se poškrábal na bradě.

„Jo, teď to napadlo i mě. Kdyby už nebylo pozdě, jel bych se psem do hor. Doufejme, že se můj přítel brzy vrátí.“

V tom okamžiku do města vjeli Mike Horn a Lynn Snyderová.

O něco později přišli do hotelu. Hned, jak uviděli Twena, zamával na ně.

„Pojď sem!“ zvolal na Mika. „Mám pro tebe novinu!“ Mike Horn posunul Lynn židli. „No, byl tu ten chlápek?“ „Ale ne. Jenže mám něco jiného. Poslouchej: Jeff Snyder se odebral do věčných lovišť. Našla ho Lynn Snyderová. A koho si myslíš, že dneska unesli? Právě jsem se to dozvěděl.“ „Copak jsem věštec?“ „Jistou Nelly Snyderovou!“ řekl vysoký Twen.

„Koho?“ nechápavě se zeptal Mike.

„Copak jsi hluchý? Nelly Snyderovou. Dneska ráno jela k potoku a už se nevrátila. Parman, bratr její přítelkyně, ji se svými kovboji hledal a objevil stopy, které vedly do hor. Jenže tam se ty stopy ztrácejí. Později se ji vydal hledat marshal s oddílem mužů – marně.“

„No, a ty tu sedíš se svým psem a hraješ karty. Copak…“

„Nesmysl!“ bránil se Twen. „Vůbec jsem o tom nevěděl. Ani já nejsem věštec. Přitom jen stačilo, aby se tu marshal zastavil. Psa jsem měl u sebe.“

Mike Horn se pokoušel představit, co asi spojuje Jeffa Snydera, Nelly Snyderovou a Lynn Snyderovou. Pomyslel na dopis starého muže, který psal o dvou dcerách. Jednu z nich měl z prvního manželství. Když jeho první žena zemřela, ponechal dítě v péči známých a o dva roky později se znovu oženil. I druhá manželka mu povila dceru.

Jeff Snyder měl toulavé boty. Nikdy se o své děti nestaral – až teď, před několika měsíci se o ně začal zajímat. Uvědomil si, že je starý.

A zmocnil se ho stesk po domově. S jedním mužem promluvil o své minulosti – a ten bez skrupulí využil této šance k tomu, aby se dostal k Snyderovým penězům.

Horn vstal. „Jdu za marshalem. Zítra ráno vyjedeme hledat ty stopy my –i se psem. Pojedete s námi, Corney?“

„Samozřejmě,“ odvětil mladík.

„A já pochopitelně také, pane Horne,“ ozval se Ben Parman.

„No dobrá, nebudu vám v tom bránit. Možná pan Corney bude rád, když se k nám přidáte.“

Po těchto slovech Mike Horn opustil stůl a vydal se k východu.

Lynn Snyderová za ním zaraženě hleděla.

+ + + + +

Přišel nový den.

Mike a Twen byli již za úsvitu v marshalové kanceláři.

„Dobré ráno.“ Mike si odsunul stetson do zátylku a podal Limrockovi ruku. „Včera jsem přijel příliš pozdě, jinak bych vás ještě navštívil. Slyšel jsem, že unesli nějaké děvče.“

„To je pravda,“ řekl marshal. „Nelly Snyderovou. Nejmenuje se ten muž, kterého našla slečna Lynn, také Snyder? Tři Snyderové! Jak zvláštní.“

Na Mikově tváři se objevil úsměv. „Vy si taky všimnete všeho, příteli. I kdyby slečna Lynn nebyla příbuznou starého Jeffa, pak Nelly je s největší pravděpodobností jeho dcera. Ještě nemám žádné důkazy. Nevíte, jestli Nelly nemá ještě jiné křestní jméno?“

Při tom na Limrocka tázavě pohlédl.

„Vlastně Josephine,“ odpověděl marshal.

„A máme to!“ Mike Horn si sedl na dřevěnou lavici. „Její otec se jmenoval Jeff. A děvče se jmenuje Josephine. To je ona! Musíme ji najít. Je to bohaté děvče, marshale. Pojedu teď do hor. Vezmeme si i psa, na kterého jste si včera nevzpomněli. Udělali byste dobře, kdybyste ho vzali s sebou. Určitě by ty stopy našel. Pojedete s námi?“

Limrock vyskočil, jako by ho někdo štípl. „Co je to za otázku? Samo sebou! Kdy vyrážíme?“

„Za půl hodiny. Stavte se pro nás u hotelu. Kde jsou vlastně vaši zástupci?“

Limrock pohlédl na hodiny. „Každou chvíli tu musí být. Proč?“

„Instruujte je, že si mají pečlivě prohlédnout každého cizince. Podle mě ti tři chlápci, co přebývají v horách, nejsou čistí. Jednoho jsem včera zabil v přestřelce v Tuleské poušti. Zbývají dva. Jeden z nich je asi Lester Dunley, to…“

„Kdo?“ skočil mu Limrock do řeči. „Lester Dunley? Dneska ráno sem přišel na něho zatykač. Prý je teď v Arizoně.“

„A je to,“ prohodil ranger. „Dunley se tu ukázal a to ho vyjde draho. Velice dobře mě zná. Teď už víš, kdo nás tú předevčírem nechal pozdravovat, dlouháne?“

Twen Daniel přikývl. „Dokážu si to představit. Dunley a jeho lidé!“

„Přesně. A jeden z nich je teď mrtvý: Tip Writer.“

„Jeho jméno je na tom zatykači napsáno také. A kromě nich ještě i jistého Clarka Meagera,“ řekl Limrock.

Mike Horn vstal a šel ke dveřím. „Za půl hodiny, marshale.“

Spolu s Twenem se na minutu přesně objevili před hotelem. Doprovázel je mohutný vlčák, skvělý exemplář tohoto osvědčeného plemene. Jmenoval se Tygr a Mike ho kdysi dostal darem.

Macku Corneymu málem vypadly oči z důlků, když spatřil na košilích obou mužů odznaky rangerů.

„Můj ty Bože!“ zašeptal a chytil se za bradu.

„Proč jste tak zbledl, pane Corney?“ ustaraně se ho zeptala Lynn Snyderová. „Není vám dobře?“

„Ale ano, slečno Lynn, jen že člověk nevidí rangera každý den.“

Usmála se, ale nic neřekla a přišla k Limrockovi.

Mike se otočil k marshalovi. „Znáte místo, které nese milý název Supí rokle, marshale?“

„Supí rokle?“ opakoval Limrock. „Ó ano, to je v Growler Mountains.“

„A jak se tam dá dostat?“

„Hm, to je právě to, rangere! Takové jméno má ta rokle proto, že cesta do ní znamená jistou smrt. Už mnozí se pokusili do té rokle dostat, ale nikdo z nich se nevrátil.“

„Zajímavé,“ zabručel Mike, „a přece tam Jeff Snyder byl. Ta rokle totiž skrývá jedno tajemství. Musí do ní vést cesta, kterou znal jen on, a Dunley se toto tajemství chtěl dozvědět. Jenže Jeff Snyder raději zemřel, než by mu to řekl. Jeďme. Však už to všechno zjistíme.“

+ + + + +

Nelly Snyderová si s odporem vzala hrnek kávy, který jí podal Meager. Vlastně nechtěla nic jíst ani pít, ale pak si řekla, že nesmí zeslábnout. Možná se brzy vyskytne příležitost utéct.

Mlčky seděla na jednom kameni a nenávistně hleděla na oba bandity. Lester Dunley zvedl hlavu a přikývl.

„Pij! Noc byla chladná a horká káva tě probere.“

„Vaše rady si strčte někam!“ odsekla dívka.

Dunley sebou lehce trhl. Taková slova neslyšel rád. Zabručel a spolkl jedno sousto zalité douškem kávy. „Potřebujeme tě jako rukojmí.“

„Ano, ale…“ Nelly zavrtěla hlavou. „Co chcete po Parmanech?“

„Parmanech?“ podivil se Dunley. „S těmi nemáme nic společného. Jde o něco úplně jiného. O spoustu peněz, o to jde.“

„Já nemám žádné peníze,“ odtušila dívka. „Těch pár set dolarů, které mám, nestojí za řeč.“ Sice to bylo několik tisíc, ale to jim nemínila prozradit.

Dunley si zabalil cigaretu a zapálil si ji. „Poslouchej,“ zavrčel, „připadá mi, že toho o sobě moc nevíš. Znalas svého otce?“

„Svého otce?“

„Ano. Před pár dny zemřel a nechal po sobě kupu dolarů. Bohužel je ukryl v Supí rokli.“

Nelly Snyderová zbledla a hrnek jí vypadl z ruky. „Můj otec? Och!“

Dunley nehnul ani brvou. „Žil na Severu. Byl prospektorem a dokonce potom měl vlastní zlatý důl. Zlato směnil za dolary a důl prodal. Pak odjel do Arizony. Bohužel si všiml, že mu jsme v patách. A tak schoval své bohatství do Supí rokle. A svému starému příteli Miku Hornovi o tom dal nějakým způsobem vědět, takže ten zatracený ranger teď jde ponás. Protože věřím, že ten ranger ví, kam tvůj otec všechno schoval, a chci si krýt záda, postaral jsem se ti o tuto vyjížďku. Horn nám prozradí ten úkryt a nás nechá na pokoji. Až budeme za horama, pustíme tě a ty se vrátíš do Bateswellu.“

Nelly Snyderové se udělalo špatně. Tento bezcitně se usmívající bandita jí tady vyprávěl, že její otec před několika dny zemřel a že ji unesli jen proto, aby měli rukojmí! Nedala však na sobě nic znát. Pevným hlasem řekla: „Jestli je ten Mike Horn ranger, tak také bude vědět, co má dělat. Odkud vlastně víte, že můj otec tomu Hornovi prozradil, kam to schoval?“

Dunley se chraplavě zasmál. „Odkud? Myslím si to. Krom toho máme přítele, který jel tam, kde tvůj otec zemřel. Možná ještě najde to, co hledáme. Rád bych věděl, kde Tip zůstal. Měl by tu už být,“ tiše dodal Dunley.

Meager pokrčil rameny. „Možná to našel a vykašlal se na nás.“

Dunley na něj zaraženě pohlédl. „Snad máš pravdu. Tip byl v poslední době zvláštní. Člověče, jestli Snyder nakreslil nějakou mapku a Tip ji našel, pak si pro ten poklad pojede sám.“

„Počkejme,“ uklidňoval ho Meager. „Ještě vůbec není jisté, že nás podvedl. Cesta tam je daleká. Třeba ještě přijede.“

„Třeba! Třeba! Jestli tu nebude do oběda, tak vyrazím.“

Zatímco oba bandité dál tiše debatovali, přemýšlela Nelly Snyderová o své situaci. Doposud si myslela, že ten kraj zná, ale teď musela připustit, že to není pravda. O Supí rokli jen slyšela. Hodně toho o ní slyšela.

A tato úžlabina, ve které teď odpočívali? Tu ještě nikdy neviděla. Včera, když tam s ní bandité přijeli, měla zavázané oči, aby si nepamatovala cestu. I tak muselo být těžké ji najít, jinak by ji lidé z města už dávno objevili.

Opřela se o skálu a zavřela oči. Dunley mluvil o nějakém rangerovi. O těchto mužích už Nelly slyšela…

+ + + + +

Houf jezdců dorazil k úpatí Growler Mountains. Předtím se stavili na Parmanově ranči a vzali si tam jeden Nellyin kapesník, aby pes poznal její čichovou stopu. Potom přijeli k řece, k místu, odkud byla unesena. Tady se ukázaly Tygrovy kvality.

Sledoval stopu od břehu řeky až do hor. A nyní byli všichni napjatí, jestli ji bude sledovat dál, nebo ji ztratí.

Neztratil ji. Vedl skupinu stále výš. Nakonec se ocitli na tak strmém svahu, že museli sesednout z koní.

Mike Horn seskočil ze sedla a pohladil Tygra. „Dobrá práce, starý brachu! „pochválil ho. Pak se otočil k ostatním. „Raději počkejte tady u koní. Já půjdu s Tygrem dál po stopě.“

„Já ale půjdu s tebou,“ prohodil Twen.

Mike pustil psa a řekl: „Hledej, Tygře!“

A pes běžel dál, se skloněnou hlavou, neustále očichávaje zem. A znovu našel stopu.

Vedla přes suťové pole pod převislými skalami až k jednomu úzkému hřebeni.

Pak Mike s Twenem stanuli na rozlehlé plošině. Pes tam asi minutu pobíhal, načež znovu zachytil stopu. Oba jezdci mlčky přihlíželi a dál šli teprve po tom, co je k tomu pes vyzval tichým zakňučením.

Nechali se jím vést skoro dvacet minut. Kráčeli při tom dolů ze svahu. Náhle se Tygr zastavil a sklonil hlavu. Naježily se mu chlupy.

„Hej, co je, Tygře?“

Pes dobře věděl, že nesmí štěkat. Ranger ho s nekonečnou trpělivostí vycvičil a tato námaha se vyplatila. Lepšího stopařského psa, než byl Tygr, byste nenašli.

Pes nalezl rokli, v níž stál srub. Toto sice nebyla přístupová cesta, kterou Dunley normálně používal, ale včera tudy jel, protože to byla nejkratší cesta.

Mike Horn opatrně odhrnul několik keříků mesquity. Jeho pohled ulpěl na srubu, který stál ani ne osmdesát yardů odtud. A ještě něco objevil: jezdce, který právě opustil rokli na druhé straně.

Mike Horn ho poznal. Byl to Dunley. A pak spatřil Nelly Snyderovou, která vyšla s ještě jedním mužem ze srubu.

„Pojď sem, Twene!“ Mike mávl na svého přítele. „Podívej!“

„A sakra!“ povzdechl si Daniel. „To je přece to děvče! Ale ten chlápek není Dunley.“

„Ne, asi to je Meager, protože Writer je mrtvý. Dávej pozor, poštvu na něho Tygra a my dva hned vyběhneme za ním.“

Mike Horn ani nečekal na odpověď a sehnul se k psovi. „Pojď, Tygře! Vezmeš si toho muže, ano?“

Pes svému pánovi rozuměl. Chytrýma očima hleděl na Mika a tiše kňučel.

„Dělej, Tygře, chyť ho!“ řekl Mike.

Pes vystřelil. Oba přátelé vyrazili za ním.

Meager, který k nim byl otočen zády, si příliš pozdě všiml, co se za ním odehrává. Otočil se, teprve když uslyšel kroky. Sáhl při tom po revolveru. To bylo to nejhloupější, co mohl udělat, protože Tygr něco takového viděl jen nerad.

Okamžitě se na banditu vrhl.

Meager se svalil na zem.

Tygr se nad ním rozkročil a vycenil zuby, připraven trhat.

„Dobrý den, slečno Snyderová!“ zvolal Mike Horn.

Nelly, zcela omráčená takovou náhlou změnou situace, si oddechla. Rangeři! Poznala je hned podle odznaků na košilích.

Mike Horn si pozvedl revolverový opasek. „Myslím, že bylo načase. Znám jistého marshala, kterého málem trefil šlak, když se dozvěděl, co se s vámi stalo. Znáte ho i vy?“

„Jistě že ho znám. Dělal si o mě starosti? To je od něho hezké, „ řekla Nelly Snyderová.

„Souhlasím, slečno Snyderová,“ usmál se Mike. „Zpátky, Tygře! Vstaňte, Meagere! Ruce vzhůru a žádné hlouposti! Nedělejte si žádné iluze.“

Bandita se zvedl, skřípaje zuby. Byl dost chytrý na to, aby hned zvedl ruce, protože pes stál před ním a při sebemenším pohybu vrčel.

„Odzbroj ho, Twene!“ řekl Mike. Daniel přistoupil k banditovi a vytáhl mu kolt z pouzdra a nůž zpoza opasku. Potom přistoupil k úzké škvíře ve skále a obě zbraně tam hodil.

„Tak a teď můžeš dát ruce zase dolů! Ale zůstaň stát na místě! Ten pes by si tě podal. A taky mi prozraď, kam jel Dunley. Je to přece starý dobrý Lester, ten jezdec, co právě zmizel, že ano?“

Pohled do tvrdého rangerského obličeje, na blýskající se kovovou hvězdu a na psa, který seděl před ním, desperáta tak rozrušil, že hned začal mluvit.

„Dunley je v Tuleské poušti! Chce hledat Writera. Ten už tu totiž měl být.“

„Writer je mrtvý, příteli. To myslím Dunleyho moc nepotěší. Kdo z vás zastřelil Jeffa Snydera?“

„To byl Dunley, rangere,“ chvatně poznamenal Meager. Na čele se mu objevily malé krůpěje potu. „Dlouhé týdny jsme tomu dědkovi byli v patách. Dunley od něho chtěl získat mapku s cestou k té rokli. Nejdřív jsme chtěli Snydera chytit a vzít mu peníze, jenže dostal se do té rokle dřív, než jsme ho dostihli.“

„Dál!“

„Počkali jsme si na něho v Tuleské poušti. Snyder nechtěl za žádnou cenu prozradit své tajemství. Jenom se smál a tvrdil, že napsal Miku Hornovi, pro případ, že bychom ho dostali. Dunley ho ve vzteku zastřelil. Doufal, že tu mapku u něho najde, ale nic jsme nenašli. Později ho napadlo, že Snyder ji mohl mít zašitou někde v oblečení. Tak tam poslal Writera.“

„Well, při tom potkal nás. Ke své smůle. Snyder se se mnou nespojil. Nebyl jsem totiž tam, kde mě očekával. Za druhé, hned nezemřel. Několik hodin po vašem odjezdu na něj náhodou narazila jedna dáma, která měla namířeno do Bateswellu. Svěřil jí své tajemství a poprosil ji, aby mi předala dopis, který měl zašitý v kabátě. Ta dáma mě náhodou potkala v Bateswellu, a to byl konec vašich černých plánů.“

Meager svěsil hlavu. Jací jsme idioti! pomyslel si.

Jeho chmurné myšlenky nyní přerušil Twen Daniel, který k němu přistoupil a svázal ho.

Zatím se Mike staral o Nelly Snyderovou a cosi jí vysvětloval.

„Je mi líto, že to takto dopadlo,“ řekl. „Kdybych věděl, že váš otec bude chtít zpátky, vzal bych ho s sebou. Před třemi měsíci jsem byl na severu, v Montaně.“

„Vy mého otce znáte dlouho?“ tiše se zeptala.

„To bych řekl. Seznámili jsme se na severu. Jeff už byl tenkrát bohatý. Leží pohřbený v Tuleské poušti, v kamenné poušti, kde ho zavraždil Dunley.

Nelly pohlédla na rangera. „Pojedete tam znovu?“

„Samozřejmě. Ale nejdřív musím zneškodnit Dunleyho.“

Vzali Meagerova koně á vydali se na zpáteční cestu. Nelly Snyderová kráčela uprostřed, za Twenem Danielem, který vedl jejího a Meagerova koně.

Bez problémů se dostali k ostatním.

Marshal Limrock vytřeštil oči, když spatřil to děvče. „Prach a broky! Vždyť je tady! Ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím živou a zdravou, slečno Nelly.“

Usmála se mezi slzami. „Díky, marshale, díky.“

„Vy pláčete?“ zeptal se.

Míčky přikýVla.

„Omlouvám se, Nelly, já…“

„To je v pořádku, marshale. Nechte to být. Chci porozumět mému otci, i když to bude těžké.“

„No,“ řekl Mike Horn, „můžete mě považovat za šílence, ale myslím, že Nelly a Lynn Snyderovy jsou sestry. Přesněji řečeno mají stejného otce.“

Ostatní na něj hleděli, jakoby přebral.

„Slečno Lynn, postavte se vedle Nelly. Well, to je dobře. No, co říkáte, lidi?“ Horn pohlédl s triumfem v očích na Twena, marshala a Corneyho.

„Sakra, on má pravdu,“ vyhrkl Twen. „Otočte se, dámy, chceme si vás prohlédnout z profilu.“

Když to udělaly, prohodil zaražený Limrock: „Opravdu. Nos, brada, Bože, jak jsou si podobné!“ Lynn Snyderová s úsměvem zavrtěla hlavou. „Vyloučeno! Jak by mohl můj otec být otcem slečny Nelly? Myslíte tím přece pana Snydera, ne?“

„Přesně tak,“ přitakal Horn. „Váš otec byl i otcem slečny Snyderové. Vaše matka zemřela a váš otec vás dal pěstounům a dál se o vás nestaral. Tito známí vás potom adoptovali, protože váš otec už se nehlásil. Přitom žil nedaleko, podruhé se oženil a měl další dceru. A ta právě stojí vedle vás. Je to Nelly! Možná by bylo dobré, kdybyste se poptala v Tule Well. Tam totiž zřejmě byla vaše adopce úředně zaznamenána. Už teď vám ale mohu říct: Jste sestry. Jste si podobné. Teď, když stojíte vedle sebe, jsem si tím naprosto jistý,“

Obě dívky na sebe pohlédly.

Po chvíli se Lynn zeptala. „Pardon, pane Horne, ještě jednu otázku. Jestli jsem sestrou Nelly, pak musí být hodně velká náhoda, že se jmenuju Snyderová.“

„To jméno je tak časté, že si nad tím nemusíte lámat hlava. Pojedeme zpátky. Já i s mým přítelem se pak hned vrátím do hor.“

„Cože?“ marshal vytřeštil oči. „Proč potom jedete s námi do města?“

„Protože potřebuju lasa, příteli, aspoň deset kusů. A jak vidím, tak tu máme jen čtyři.“

„Ano, ale, k čertu, na co je potřebujete?“

„Abychom se mohli spustit do Supí rokle,“ odvětil ranger a šel ke své kobyle.

Ostatní byli tak zaraženi, že nebyli schopni slova.

„Kruci,“ zamumlal Twen Daniel. „Mike teda umí člověka překvapit.“

+ + + + +

Lesteru Dunleymu přeběhl po zádech mráz, když uviděl druhý hrob. Nebylo pochyb. Ležel v něm Writer.

Se zpocenou tváří a podlamujícíma se nohama kráčel ke kameni na jednom z hrobů. Sedl si k němu a asi dvě hodiny hrabal.

Stopy ukazovaly, že se zde odehrál boj. Lester Dunley považoval stopy Lynn Snyderové za stopy Twena Daniela, protože nikdo kromě těch dvou rangerů tam podle něj být nemohl.

A pokud tam byli, pak to znamenalo, Že jsou jim v patách.

Dunley nevěřil, že Writer mohl mluvit. Domníval se, že jeho kumpán zaútočil na rangera, a ten ho pak poslal do pekel.

Vstal a prostudoval si ty stopy podrobněji. Dunley z nich dokázal vydedukovat, co se stalo.

Sakra, pomyslel si, jestli ti dva pekelní psi jsou za námi, tak najdou i ten úkryt v horách. To by nedokázal nikdo – ale ti dva určitě.

Dlouho nad tím přemítal, až dospěl k rozhodnutí, že bude lepší, když se na tu mapku vykašle a zmizí. Věděl už také, kam. Mexiko nebylo daleko. Tam měl přátele, kteří ho přijmou s otevřenou náručí.

V Arizoně pro něj náhle byla půda až příliš horká. Věděl, že ho tam čeká jen šibenice, protože Jeff Snyder nebyl jediný člověk, kterého zabil.

Bezděky si začal mnout krk. Zmocnilo se ho hrozné tušení, že se mu kolem něj jednoho dne stáhne smyčka…

Posadil se a navedl koně směrem ke srubu. Za hodinu k němu dorazil. Byl prázdný.

Ze stop, které nalezl na zemi před chatou, vyčetl mnohé. Vyděšen se vyšvihl do sedla a prchal pryč.

+ + + + +

Jeden den po osvobození Nelly Snyderové se Mike Horn a Twen Daniel vrátili do hor. Mike si sebou vzal Snyderův náčrtek a pozorně si ho prohlédl. Plné dvě hodiny potřebovali na to, aby podle této mapky přijeli přes nebezpečné srázy a kolem takřka bezedných propastí k Supí rokli.

Před ní nechali koně stát a vydali se k okraji rokle. Pohlédli dolů.

Nebyla moc hluboká – možná jen osmdesát yardů – ale její stěny byly hladké.

To je však nezastavilo. Bezprostředně vedle rokle, ani ne dvacet yardů od ní nalezli vchod do jakési jeskyně.

„Musím se pokusit vlézt do té jeskyně. Vede do rokle. Ty zůstaneš nahoře a budeš držet svázaná lasa. Když jimi trhnu, musíš tahat.“

Twen Daniel by nejradši šel s ním, ale uznal, že to jinak nejde. Svázali lasa a přezkoušeli Jejich pevnost. Potom Mike hodil dlouhé lano do jeskyně.

„Tak, Twene, lezu teď dolů. Dávej pozor!“

„Jestli tam dole potkáš ďábla, tak ho ode mě pozdravuj!“

„Vyřídím.“ S těmito slovy Mike zmizel v jeskyni. Po svázaném lase slézal dolů, až narazil na skalní výstupek přecházející v římsu. Postavil se na něj a vydal se po něm dál slasemvruce.

Vysoko nad ním sebou Twen Daniel náhle trhl. Uslyšel bití mohutných křídel, načež se ozval ostrý, pronikavý křik orla.

„To nám tu ještě chybělo!“ zamumlal Twen.

Dravý pták přeletěl nad ním a Twen už si chtěl oddechnout. Ale v tom se orel otočil a vydal se zpátky. Sletěl však a namířil si to přímo do vchodu jeskyně.

Twen si utřel pot z tváře. Vzápětí se objevil druhý orel.

„Krucipísek!“ řekl Twen. „Oni jsou dva!“

Vytáhl pušku a vypálil do vzduchu. Pták se bleskově vznesl.

Laso bylo dosud napjaté, ale právě v tomto okamžiku se uvolnilo. V té chvíli totiž dole první orel napadl Mika.

Ranger dorazil k ohbí římsy, když přiletěl orel. Mike Horn, který pevně v obou rukách držel laso, se přikrčil, aby ho dravý pták nestrhl dolů.

Tu se shora ozval výstřel. Mike však musel dávat pozor na orla, který ladně zakroužil a opět mířil k němu.

Nyní ho ale již nepřekvapil. Pustil laso a pohlédl na ostré drápy a zahnutý zobák orla.

Klidně zvedl ruku, v níž držel klobouk, a udeřil jím toho nenechavého ptáka.

Orel se ovšem nevzdával. Ještě třikrát se vrátil a Mike měl co dělat, aby se udržel na římse. Po čtvrtém útoku orel konečně zmizel. Mike se chopil lasa a pokračoval v sestupu.

Když dorazil na dno jeskyně, měl rozedrané ruce.

Pak se vydal jednou chodbou. Skoro dvanáct yardů se musel plazit, protože chodba byla velmi nízká a úzká.

Během několika málo minut dospěl ke kameni označenému Snyderem, jenž zakrýval vstup do jednoho dómu. Když ho odvalil, spatřil v pološeru kožený pytel a malou plechovou krabičku. V nich byly schované peníze.

Ranger se tam nezdržoval. Jeho úkol byl splněn. Nalezl, co hledal, a mohl to předat oběma dědičkám po Jeffu Snydersovi.

Zpáteční cesta proběhla bez problémů. Twen byl rád, když ho viděl živého a zdravého.

„Chlape, už jsem tě viděl roztříštěného na tisíc kousků, když přiletěli ti orli,“ poznamenal s úsměvem. „To ale bylo překvapení, co?“

„Trochu mě to zdrželo,“ zlehčoval to Mike. „A teď zpátky domů.“

Když přijeli na Parmanův ranč, předali peníze dívkám.

Potom se vrátili do rokle, v níž stála chata banditů.

Čekali tam marně. Lester Dunley se již neukázal. Po jednom dni to Mike vzdal.

„Myslím, že náš přítel Dunley zmizel.“

Dva dny hledali v okolí, ale bezúspěšně. Bandita se neobjevil.

Třetího dne odjeli. Loučení na Parmanově ranči bylo těžké.

„Vrátíme se, přátelé, a až se tu bude slavit svatba, tak nám dejte vědět. Twen by rád šel za svědka. Musím vás ale upozornit na jedno: Jestli ho pozvete, tak kvůli němu budete muset porazit dalšího vola. Hodně štěstí!“

Mike Horn se vyšvihl do sedla a pobídl klisnu. Twen jej následoval. Parmanův ranč zůstal za jejich zády.

+ + + + +

V Tucsonu se nacházelo velitelství rangerů. Když se tam Mike s Twenem přihlásili, čekalo je překvapení.

Plukovník, který vedl stanici, je nechal posadit, načež s úsměvem řekl: „Horne, mám pro vás novinu. Váš přítel Lester Dunley je v Mexiku.“

„V Mexiku? Jak jste na to přišel?“

„V Bateswellu jste přece předal onoho Clarka Meagera marshalovi. No a Meager vypovídal, že Lester Dunley má kontakty v Mexiku a pravděpodobně uprchl tam.“

„A dál?“

„Mám pro vás úkol, který můžete spojit s dalším, protože Lester Dunley je člověk, který nás obzvlášť zajímá. Nejenom nás, i Mexičany zajímá. Zajímají se o něj a o Fernanda Delamase.“

„Fernanda Delamase? Kdo to je?“

„Tady máte zprávu. Přečtěte si ji. Delamas je přítel Lestera Dunleyho a dá se očekávat, že ten bandita uprchl právě k němu. Fernando Delamas je tak šílený, že chce vyvolat revoluci. Měli byste se v tom trochu angažovat.“

„Trochu angažovat?“

„Ano. Tady máte zprávu. Přečtěte si ji, zároveň obsahuje pokyny pro vás. Potom Sedněte na vlak. Koně si vezměte s sebou. Jinak ještě něco?“

Mike Horn vstal a zavrtěl hlavou. „Ne. Váš rozkaz je jasný.“

Už stál u dveří, když plukovník řekl: „Ještě něco, Horne. Kromě Daniela s sebou vezmete i Toma Deana.“

Na Mikově tváři se objevil úsměv.

+ + + + +

Nádraží v Tucsonu skýtalo obvyklý obrázek – velkolepé zaprášené budovy zalité sluncem.

Ti tři seděli na svých koních a přivřenýma očima se rozhlíželi. Jeden měl stetson posunutý do čela, asi aby se chránil před slunečními paprsky. Tiše a falešně si zpíval píseň Old Virginia.

Jeho druh se vedle něj rozčileně šklebil. „Twene, jdeš mi s tím tvým kňučením na nervy. To opravdu neznáš jinou písničku?“

„Máš pravdu, Tome,“ prohodil Mike Horn. „Twen umí z člověka udělat hromádku chvějícího se rosolu. Přestaň už konečně!“

Twen zvedl hlavu a zavrčel. „Víte vůbec, jak se cítí ubohý ranger, který musí znovu jet do Mexika? Krom toho, když přemýšlím, tak si musím zpívat.“

„Dobře, dobře, takže ty tím chceš říct, že právě přemýšlíš?“ zeptal se Mike. Odsunul si stetson a prohrábl si vlasy.

„Samozřejmě. Vy starého, dobrého Twena Daniela vůbec neznáte! Zatímco vy jste zasnění, já pozoruju okolí. Je tu hezky, zatraceně hezky!“

Mike se tiše zasmál. „Jestli máš na mysli ty lotry, kteří lelkují tam u té boudy z vlnitého plechu, tak o těch vím už dávno. A jestli si myslíš, že ti chlápci mají něco společného s naším úkolem, tak gratuluju – dokazuje to, že ještě umíš přemýšlet. Tome, co si myslíš o tamtěch mužích?“

Tom Dean nehnul ani brvou. „Co mám říct? Myslím, že je hodně zajímají jistí tři rangeři a dokážu si představit, že tento zájem je přinutí jednat.“

Tlumený rachot v dáli a pomalu se zvětšující sloupec dýmu jejich rozhovor ukončily. Po několika minutách na místní nádraží přijel vlak.

Tři rangeři se nestarali o chlápky, kteří tak upoutali jejich pozornost. Klidně vzali koně, kteří byli přivázaní před nádražím, a odvedli je ke koňskému vagonu, který byl zařazen do každého vlaku.

Přes jejich okatý nezájem je ti podezřelí nespouštěli z očí. Nechovali se však nijak zvlášť nápadně.

Když rangeři nastoupili do vlaku, uviděli, že jejich přátelé se usadili o dva vagony dál. Dělali všechno proto, aby vypadali nenápadně.

Vlak vyjel. Venku už se narudlé slunce sklánělo k západnímu obzoru jako velká žhavá koule.

Rangeři zmlkli a začali podřimovat.

Monotónní rachot uspával.

V rytmickém tlukotu kol se ze sousedního vagonu několik mužů přesunulo do úzké chodby vozu, v němž seděli rangeři.

Twen Daniel byl vtlačený do rohu u dveří kupé a chrápal s otevřenými ústy. Naproti němu si udělal pohodlí Mike Horn. Také on chrápal.

Tom Dean ležel na lavici vedle Twena.

První z oněch mužů, kteří se tam přikradli, se obezřetně zastavil přede dveřmi a vyhlédl z chodby. Ně-* kolik vteřin hleděl do kupé, načež spokojeně přikývl, když uviděl, že rangeři spí. V jeho pravačce se objevil těžký kolt. Když přehlédl situaci, obrátil se na své kumpány a dal jim znamení. Ti přikývli a onen první muž zvedl ruku s koltem a pomalu se začal posunovat ke dveřím kupé.

Když se ocitl v jejich rámech, zadržel dech, jako by se bál, že ho může prozradit. Neznatelně se plížil vpřed, coul po coulu. Revolverem namířil na Mika Horna.

V tom okamžiku Twen Daniel v rohu nahlas zívl a pohnul se. Vetřelec sebou trhl a pevněji sevřel kolt.

Twen Daniel však sklonil hlavu a chrápal dál. Také Mike Horn s Tomem Deanem podle všeho spali.

Muž se sunul dál a právě chtěl zvednout nohu, když z rohu vyletěla pěst Twena Daniela a udeřila ho do ruky, v níž držel kolt. Muž vykřikl a pustil zbraň.

Další rána, další výkřik. Zasažený muž prchal pryč.

Rangeři neměli čas se o něj dál zajímat, protože v tom okamžiku se tam objevili jeho kumpáni.

Vtrhli do kupé a zaútočili na rangery.

Mike jednoho z nich dobře mířeným hákem poslal do říše snů, zatímco Twen Daniel dalšího zpracoval tak, že začal hlasitě výt a chtěl utéct.

„Ahoj, příteli!“ Twen Daniel ho pevně držel za zbraňový opasek. „Snad se trochu představíme, ne?“ Potom mu zasadil hák na bradu a muž se poroučel na podlahu.

Poslední dva útočníci poznali, že jim to nevyšlo, a chtěli se klidit. Jenže jim to Mike Horn udělal škrt přes rozpočet. Ranger se totiž odvážně vrhl do chodbičky.

Oba se otočili a vytrhli z pouzder kolty. Mike však byl rychlejší a jednomu z nich vyrazil zbraň kulkou z dlaně.

Ten druhý to hned vzdal.

O pět minut později leželi všichni bandité v kupé rangerů, které bylo nyní osvětleno lampou, již zapálil Tom Dean.

„No, přátelé?“ Mike Horn si zapálil doutník. „Smím se vás zeptat, proč jste nás navštívili bez pozvání? To přece není příliš společenské obtěžovat mírumilovné cestující. Nemůžete se potom divit, že se nám to moc nelíbilo.“

„Mírumilovné cestující!“ zvolal jeden z banditů. „Vy parchanti, vy jste všechno, jenom ne mírumilovní cestující!“

Mike lhostejným tónem řekl: „Radím ti, aby sis dával pozor na jazyk, chlapče. Je to ve tvém zájmu. Copak nevíš, co se stane, když někdo napadne se zbraní v ruce rangera? Vidím i při tom špatném osvětlení, že jsi bledý jak stěna. Takže drž tu svou zatracenou hubu! Brzy lokomotiva načerpá vodu a vás předáme marshalovi, který vás dopraví tam, kam patříte.“

Tato slova udělala dojem protože bandité mlčeli.

Po cestě Mike Horn přemýšlel, proč je ti chlápci přepadli právě ve vlaku. Mohlo to souviset jen s papíry, které dostali v Tucspnu a které měli přivézt do Monterrey. Třeba to však také mělo něco společného s obchodníky, kteří pašovali zbraně do Mexika a podporovali tamní bandity.

+ + + + +

V Sahuaritě Mike Horn předal zajatce marshalovi. Vyšlo přitom najevo, že ti chlápci mají velmi pestrou minulost.

Potom si to vlak namířil temnou nocí do Nogales.

Tři rangeři si udělali pohodlí a usnuli. Co měli dělat jiného? Bandité už ve vlaku žádní být nemohli a spánku neměli nikdy dost.

Když vlak se syčením a odfrkáváním zastavil v Nogales, bylo už ráno a slunce rozpalovalo plechové střechy nádražních budov.

Mike Horn a jeho přátelé vylezli z vagónů a s topornýma nohama šli dozadu, kde z koňského vagonu trčely tři koňské hlavy.

„Ahoj, stará dámo!“ pozdravil Mike svou klisnu, načež ji pohladil po nozdrách. „Už se ti po mně stýskalo, co?“

Twen Daniel rovněž poplácal svého hřebce a totéž se svým koněm udělal i Tom Dean.

„Když se nenápadně otočíte,“ tiše řekl Mike, „tak u studny uvidíte jednoho chlápka. Nevypadá dvakrát důvěryhodně a nějak moc zvídavě sem hledí. Myslím, že ho nezajímá nikdo jiný než my.“

Tom Dean a Twen se pomalu a opatrně obrátili určeným směrem. Twen pak poznamenal: „Ten chlápek mi připadá nějak povědomý. Nedivil bych se, kdybychom ho už někdy potkali. Musím uznat, Miku, že ten vůdce rebelů musí mít proklatě dobré špehy, když s námi poslal čestný doprovod už z Bateswellu. Až přijde vhodná doba, tak mu za to poděkuju.“

Mike Horn se tiše zasmál a řekl: „Nenechte se tím vyvést z míry. To, že tu něco zažijeme, je jasné jako nebe v Montaně. Jdeme, přátelé!“

Aniž by se starali o toho špicla, osedlali koně a opustili nádraží. Mike Horn a jeho přátelé nebyli v Nogales, tomto dvojměstí stínů na hranici Spojených států a Mexika, poprvé.

Už několikrát tu dělali pořádek a bylo zjevné, že na ty tři rangery v tomto „Eldoradu desperátů“, jak se dvojměstí přezdívalo, neměli dobré vzpomínky. Z toho si však ti tři nic nedělali. Věděli totiž, jaký respekt tam z nich mají.

Ze všeho nejdřív zamířili k šerifu Brightovi, který byl tou dobou zástupcem zákona na americké straně města. Po krátké a nezávazné debatě s ním se šli ubytovat do jednoho penzionu na den a nadcházející noc. Twen na tom trval. Cesta vlakem dělala zle jeho žaludku, navíc si musel zvyknout na ta vražedná Vedra.

Pronajmuli si pokoj a vyžádali si, aby do něj byly přineseny tři postele. Majitel penzionu se neodvážil něco namítat, protože rangeři nosili své hvězdy viditelně na vestách bez rukávů.

Po banditech ani vidu ani slechu. Podle všeho to nepovažovali za vhodnou dobu k přivítání banditů.

Tak se ti tři mohli osvěžit a dopřát si vydatnou snídani. To, že lví podíl z ní připadl Twenovi, bylo pochopitelné.

Potom si šli lehnout, aby dohnali chybějící spánek. Podle Mika banditům muselo připadat nápadné, že si rangeři dávali načas. Tajní kurýři, kteří jednak vystupovali zcela otevřeně a jednak odpočívali ve městě, jako bylo Nogales, kde se to jen hemžilo bandity, byli podezřelí.

Tři přátelé se probudili po nerušeném spánku a namočili si hlavy do studené vody ze studny. Potom si objednali jídlo, načež vyšli do ulic do toho babylonu hříchu. Jelikož se zde dodržovaly mexické zvyky, byli nápadní ještě víc, protože obyvatelé po jídle drželi siestu – což znamenalo, že nic nedělali a někde ve stínu podřimovali.

Kromě tří rangerů však siestu porušilo i několik dalších mužů. Zatímco rangeři zmizeli na horním konci Main Street a kráčeli k velkému mostu přes hraniční řeku, kterou viděli před sebou v tetelícím se vzduchu, vlezla dvě drsně vyhlížející individua do penzionu, aby tam probudila klimbajícího penzionera sprostou nadávkou.

„Hola, amigo. Máme se trochu postarat o tvé hosty! Jsou pryč. Jaké je číslo jejich pokoje, he?“

„Čtyři!“ vztekle zavrčel recepční. „Jenom nedělejte problémy! Víte přece, že šerif mě podezírá.“

„Oba doufáme, že tě brzy zastřelí, ty starý dryáČhíku!“

Po těchto slovech vyběhli do patra a vtrhli do pokoje rangerů, kteří za sebou nezamknuli.

Vrhli se na zavazadlo ležící v rohu a prohledali ho.

Jeden z nich zavrčel: „Určitě ty věci budou mít u sebe!“

Oddělat je musíme tak jako tak. Takže…“

„No, takže potom začneme, pane!“ řekl mírný hlas od dveří.

Bandité se prudce otočili, jako by je kousl had, a okamžitě strnuli. V rámech neslyšně otevřených dveří totiž stál Mike Horn.

Tři přátelé ani nedošli k mostu, když Mike Horn náhle zastavil a řekl: „Stát, chlapci!“

A když Tom Dean a Twen Daniel udiveně poslechli, dodal Mike na vysvětlenou: „Náhodou jsem se otočil a právě v tom momentě vešli do našeho penzionku dvě podezřelé postavy. A jednou z nich byl ten náš známý z nádraží. Běžte pomalu dál. Podívám se, co tam chtějí.“

Twen chtěl za ním, ale Tom ho zadržel.

„Jen klid, chlapče. Mike už ví, co dělá. Víš, jaký je. Dštil by oheň a síru, kdybychom jednali jinak, než jak chce on.“

Twen cosi nesrozumitelného zavrčel, ale poslechl. Kráčeli k mostu, po němž jim šlo naproti několik mužů.

Těsně předtím, než se potkali, Twen přivřel oči a zamumlal: „Tady ale člověk potká známých.“

Ani to nedořekl, když minuli tři Mexičany. Jeden z nich se pokusil do Twena vrazit.

Další máchl pěstí po Tomovi.

To nebylo náhodné setkání, ale přepadení za bílého dne. Twen si toho všiml jako první. A tak jednal. Muže, který do něj vrazil, ztrestal pěstí. Bylo načase, protože ten chlapík právě vytáhl nůž.

Tom jej napodobil.

Twen se protáhl. „Člověk se musí pořád hýbat, jinak mu začnou ochabovat svaly.“

Chvíli pozorovali tři omráčené Mexičany. Pak řekl: „Well, uděláme jen dobře, když je dostaneme do vězení. A pak chci vidět, co zjistil Mike.“

V té době stál Mike v rámech dveří jejich pokoje.

Ti dva bandité se nechali ošálit jeho ležérním postojem a rukama zkříženýma na prsou. Mysleli si, že není možné, aby jim tento člověk byl v daném okamžiku nebezpečný.

Navíc také zřejmě spoléhali na to, že jsou dva, zatímco on byl jen jeden.

Oba vetřelci tasili kolty.

Mike měl ještě stále ruce zkřížené na prsou. To se změnilo, teprve až bandité zvedli kolty.

„Tak ne, přátelé!“ zavrčel Mike. Jeho pohyby byly tak rychlé, že je ani nestačili zaregistrovat.

Náhle v místnosti třeskly dva výstřely, dvakrát se tam zablesklo á zbraně banditů skončily na podlaze.

Jeden mával naraženou rukou, zatímco ten druhý si schoval pěst pod paži a skákal po pokoji.

Po několika minutách svému příteli přiběhli na pomoc Twen Daniel a Tom Dean. Oba bandité byli svázáni a odvedeni dolů, kde je s radostí přijal šerif.

„A sakra!“ zabručel. „To bylo tedy rychlé. Aspoň že tak. Hej, Jacku!“ Jeho poslední slova platila jeho zástupci, který stál opodál. „Máš tu práci!“

Oba chlápci pak byli odvedeni do vězení.

Než se rangeři vydali za šerifem, podali si penzionéra, který stál bledý jako stěna u lavice za recepčním pultem a třásl se jako osika.

„No,“ řekl Twen Daniel, „tos nečekal, co? Jo, člověk se někdy v lidech splete. Kolik ti slíbili, když to klapne?“

„Padesát – jak – co…?“ Ten muž to prohodil bezděky a teď viděl, že už to nemůže vzít zpátky. Proto se začal vymlouvat. „Ti holomci mi tvrdili, že to je nějaká sázka. Vždycky jsem měl smysl pro humor a tak jsem si říkal: Proč jim to kazit?“

„Máš štěstí,“ zazubil se Twen. „I my máme velký smysl pro humor. Proto budeme tu hru se sázkou hrát dál. Vsadili jsme se totiž, že skončíš ve vězení. A měli jsme pravdu. Hm. Šerif tě měl už dlouho v merku, jak nám prozradil. A teď tě konečně dostal. Máš smůlu, holoubku, vyloženou smůlu. Zavři to tady a pojď s námi.“

Muž vykřikl, ale Twen se tím nenechal dojmout. Stačilo mu jen vyhrnout si rukávy a majitel penzionu hned změkl.

Jako zpráskaný pes pak následoval tři rangery.

V šerifově kanceláři to šlo rychle. Mike Horn sepsal krátký protokol o celém incidentu, načež byl majitel penzionu uvězněn. Byl obviněn ze spoluúčasti na přepadení.

Když si Mike prohlédl ty tři bandity, kteří vděčili za svou bolestivou porážku Twenu Danielovi, řekl: „Tentokrát jsme měli obzvlášť šťastnou ruku. Tito chlápci jsou hledaní bandité. Dávejte na ně dobrý pozor, šerife.“

„Nemějte starosti, rangere,“ odvětil šerif, „ještě dnes je pošleme do Tucsonu. Ve večerním vlaku je vězeňský vůz. Do penzionu jmenuju nějakého správce, protože majitel nemá žádné příbuzné.“

„Dělejte, co uznáte za vhodné. Zítra ráno vyrážíme. Doufejme, že se už nic dalšího nesemele.“

+ + + + +

Časně ráno vyjeli. Své rangerské odznaky schovali, protože v Mexiku neměli žádné pravomoci.

Nepoužili však most, nýbrž se vydali po břehu řeky.

Mike Horn dobře věděl, co dělá.

Všiml si, že za nimi jede několik jezdců. Přesto tři přátelé jeli dál po břehu Santa Cruz River na jihozápad.

Jak bylo jeho zvykem, Mike Horn ještě nezasvětil přátele do svých plánů a tak nebylo divu, že Twen Daniel se na to zeptal.

„Nechceš nám konečně říct, co máš za lubem? To, že nechceš do Tucsonu nebo někam jinam, je mi jasné. Ale nevím, proč nejdřív jedeš na severozápad a pak zase na jihozápad. Máme přece jet do Mexika.“

„Nevíš toho víc, můj chlapče,“ zazubil se Mike Horn. „Ti chlápci za námi nejsou tuláci, ale protřelí bandité. Zase tak zkušení ale nejsou, jak se mi zdá. Kdybychom jeli do Mexika po mostě, tak by to s naším sledováním měli velice snadné. Na západ odtud začíná kaktusová step. Víc ti snad nemusím říkat, co?“

Twen Daniel a Tom Dean mlčeli. Věděli, co má Mike Horn na mysli. Chtěl dát banditům lekci.

Po třech hodinách se přebrodili do Mexika, projeli špinavou rybářskou vesnicí El Pescado, kde jim místní věnovali několik zvídavých a nedůvěřivých pohledů, načež dorazili na kaktusová pole.

Tu a tam zavanula bríza. Jeli kolem kaktusových hájů, po svazích porostlých stromovitými kaktusy.

Večer nebylo po banditech ani vidu ani slechu. Určitě je však měli vpatách.

Rangeři strávili noc klidně. Nikdo je nerušil. Hlídky nedrželi, protože jejich koně byli tak dobře cvičení, že by okamžitě oznámili blízkost jiného člověka.

Kolem poledne se náhle ozval tlumený dupot. Okamžitě vstali a Twen Daniel zavrčel: „Ha, Yaquiové! To nám tak ještě scházelo! Nejvyšší čas odtud zmizet, nebo si naše kůže natáhnou na bubny!“ Na útěk už ovšem bylo pozdě. Kaktusy kolem nich náhle oživly. A zpoza nich se vynořilo skoro čtyřicet polonahých, jen v kalhotách oblečených Yaquiů. Chovali se podezřele klidně. Mlčeli a upřeně hleděli svýma černýma očima na ty tři bělochy.

Mike Horn Yaquie znal. Ještě před deseti lety byli tito divocí indiáni ze severních hor tím nejhorším, co si šlo představit. Každého bělocha považovali za vetřelce. Ještě dnes existovaly kmeny s bubny potaženými lidskou kůží.

Mike Horn však také věděl, že Yaquiové jsou sice ještě pořád bojovní, ale už ne tak krutí. Přesto bělochy na svém území neviděli rádi. Některé chytili a po několika dnech je zase poslali pryč, když jim předtím všechno vzali.

Před ostatní předstoupil vysoký muž a bezvadnou španělštinou řekl: „Hola, amigos! Co tu chcete?“

„Jedeme na jih, compadre,“ odvětil Mike Horn. „Proti vám nic nemáme. Chceme se jen dostat přes Sierru. Co po nás chcete?“

Náčelník se zazubil. „Vůbec nic, amigos, vůbec nic – jen vaše zbraně a výstroj. Za týden se přidáme k velké osvobozovací armádě plukovníka Delamase. No a nechceme tam přijít s prázdnýma rukama. Zítra ráno vás zase pustíme. Vaše koně si samozřejmě necháme.“

„Co? Dobře víš, compadre, že něco takového je loupež. Jestli vás chytí guardia rural, tak budete mít problémy.“

Yaqui mávl rukou. „Rurales? Jistě, černí jezdci jsou stateční. Ale co s námi uděláte? Nic. Moji lidé vás odvedou a zítra vás zase propustí. To je moje poslední slovo.“

Mike Horn jen pokrčil rameny. Znal Yaquie a věděl, že jakýkoli odpor je marný.

Mlčky se nechali přivázat na koně a pak se v doprovodu několika indiánů vydali k yaquiské vesnici.

Brzy do ní dorazili. Ležela uprostřed jednoho údolí a sestávala z asi čtyřiceti hliněných chaloupek. Nikoho tam tou dobou nebylo vidět.

Rangery nacpali do jedné chaloupky. Ani před ni nepostavili hlídky. K čemu také? Z vesnice gringové utéct nemohh. A kromě toho byli svázaní.

Mike byl první, kdo prolomil mlčení. „Well, myslím, že bychom si měli rozmyslet, jak se z toho dostat.“

Po těchto slovech se převalil k Twenu Danielovi. „Překul se na bok,“ prohodil k němu, „ať ti můžu zuby uvolnit provaz.“

Twen to s hekáním udělal. Mike měl nyní před sebou jeho spoutané ruce.

Zatímco Tom Dean musel nečinně přihlížet, začal Mike zuby trhat provazem. Brzy mu na čele vyvstaly krůpěje potu. Ztěžka oddechoval.

Naštěstí si se svazováním Yaquiové nedali velkou práci, takže Mikeovi se to brzy povedlo.

Krátce nato byli všichni volní a energicky si mnuli zápěstí, aby je prokrvili.

„Tak, chlapci,“ poznamenal Twen Daniel, „co naše zbraně a koně? Jestli jsem to dobře viděl, tak jsou naši koně ještě ve vesnici. Bez koní a zbraní odtud v žádném případě neodejdu.“

„To je jednoduché. Zase si je vezmeme,“ řekl Mike.

„Velmi jednoduché!“ povzdechl si Twen. „Prostě vyjdeme ven, navštívíme náčelníkovu chalupu, kde jsou naše zbraně, najdeme si koně a potom odjedeme. To nemyslíš vážně? Co? Že to nemyslíš vážně?“

Mike trval na svém. „Nic jiného nám nezbývá. Musíme hned zmizet. Až se náčelník a zbytek mužů vrátí, bude pozdě. Opatrně vyhlédnu ven. Jestli bude vzduch čistý, přikrademe se tam k té velké chalupě.“

Mike se podíval ven. Nikoho neviděl. Vesnice zela prázdnotou. Okamžitě dal ostatním znamení a rangeři jeden po druhém opustili domek. Přeběhli špinavé prostranství mezi chaloupkami a zmizeli v největší z nich, která jistě patřila náčelníkovi.

Po krátkém hledání nalezli své zbraně – nic nechybělo.

Bez dalšího zdržování vyšli ven. Kde jsou ale koně?

Mike Horn hvízdl a okamžitě se ozvalo tiché zařehtání. Pak uslyšeli dusot kopyt a potom k nim mezi domky přiběhli tři osedlaní koně.

Muži se vyšvihli do sedel.

V tom však z domků vyběhli Yaquiové. Začali křičet a střílet po uprchlících.

Mike, Twen i Tom se však brzy dostali z dostřelu jejich zbraní.

Pak zpomalili.

Když navečer krátce po setmění dorazili do jedné vesnice, byli totálně vyčerpaní.

Po pronásledovatelích ani vidu ani slechu – a to jak co se týkalo Yaquiů, tak banditů, kteří za nimi jeli už z Nogales. Možná narazili na hlavní houf Yaquiů. Žádné stopy boje však nenalezli. Navíc by zpráva o něm jistě nějak přišla do vesnice.

Mnohem pravděpodobnější bylo, že bandité se vrátili do Nogales.

+ + + + +

Vůbec si nevšimli, že je pozorují tři Mexičané, kteří stáli za špinavým oknem jedné hospody.

Delamasova zpravodajská síť fungovala rychle a spolehlivě, jinak by ti chlápci nevěděli, že rangeři změnili směr a museli projet právě tudy.

Když Mike Horn a jeho kamarádi sesedli před hospodou z koní – byla v té vesnici jediná – upravili si ti tři muži vevnitř pouzdra. Pak přistoupili k pultu a tam čekali na vyčerpané Americanos.

Mike při vstupu do hospody přivřel oči. Měl čich na nebezpečné situace. Letmo pohlédl na Twena a Toma a přikývl.

Klidně přistoupili k pultu, který okupovaly mouchy. Mike zacinkal dvěma sklenicemi, načež se objevil hospodský.

„Dej nám tři drinky, příteli, ale v čistých sklenicích, jinak se ti dneska třikrát zjeví ďábel!“

Tlustý hostinský sebou trhl a pospíšil si vyplnit jejich přání. Při tom vrhl vystrašený pohled na Mexičany, kteří čekali nalevo od pultu.

Když postavil tři piva před gringy, přisunul se jeden z Mexičanů k Miku Hornovi. Ten si chtěl vzít své pivo, ale v tom jeho sklenici uchopil Mexičan, jako by patřila jemu.

Potom se však stalo něco velmi podivného, něco, s čím Mexičan vůbec nepočítal. S neuvěřitelnou rychlostí odstrčil Twen Daniel štíhlého Mika Horna stranou a chytil Mexičana za zápěstí – a to tak pevně, že chlápek pustil sklenici.

Ta se převrhla a pivo se rozlilo. Twen pustil Mexičanovo zápěstí a odstrčil ho pryč.

Mexičanovi druhové tomu mlčky přihlíželi. Teprve po chvíli se probrali z šoku a tasili kolty Jeden dokonce vystřelil a trefil velké zrcadlo nad pultem. V řinčení střepů se ozývalo lamentování hospodského.

Rangeři se bleskově kryli. Sáhli po koltech a olovem vyhnali ty tři z hospody. Chlapík, který vystřelil, ještě navíc schytal pár rán pěstí od Twena.

Venku se vzpamatovali a prchali pryč, jako by měli ďábla v patách.

Vyděšený hospodský dělal všechno, aby svým hostům byl nápomocen a vyšel jim vstříc. Dostali pokoj, jídlo a vodu. Potom si vyčistili zbraně a šli si lehnout.

Probudili se, teprve když hostinský klepal na dveře jejich pokoje a zadýchaným hlasem na ně volal, že k vesnici se pěšky blíží další Americanos. Tvrdil, že přišli ze Sierry a že za sebou musí mít něco hrozného. Zřejmě narazili na Yaquie a ztratili všechny své koně.

Mike Horn a oba rangeři okamžitě pomysleli na bandity, kteří je pronásledovali z Nogales. Šli i s barmanem ke kraji vesnice. Pravda, místní jí říkali město. Hlavní však bylo, že spatřili ty muže, kteří pochodovali ze Sierry. Opravdu to byli ti bandité.

Jejich vůdce se jmenoval French Nelson. On a dva z jeho lidí byli zraněni. Skutečně narazili na Yaquie.

Když French Nelson a jeho lidé přišli do vesnice, dal jim hospodský k dispozici svou stáj. Rangeři se rozhodli poraněné bandity ošetřit.

Hospodský přinesl do stáje silný vývar, který museli ranění sníst. Udiveně při tom hleděl na rangery, od nichž takový postoj nečekal.

„Well,“ řekl Mike Horn, „dostanete potraviny, vodu a obvazy a potom můžete zmizet, jestli na to budete mít dost sil. Ale snažte se nám vyhnout! Poděkujte nebesům, že jsme v Mexiku. Ve Státech bychom vás zatkli. A nenechte se znovu zaskočit indiány.“

Nelson přikývl. „Ti psi nás štvali. Jestli mi ještě jednou přijdou pod ruku…“

„To si radši nepřej,“ odtušil Mike Horn vážným hlasem.

Když rangeři opouštěli stáj, vyprovázely je nenávistné pohledy jejich krajanů.

+ + + + +

Projeli planinou, vydali se k výběžkům nízkého pohoří a potom se dostali do jednoho údolí. I zde rostly kaktusy, a to těsně vedle sebe. Mike se zkoumavě rozhlížel.

„Kruci, něco se mi tu nelíbí.“ Ukázal na jeden obří stromovitý kaktus. „Stopy na zemi vidět není, ale podívejte se na rameno toho kaktusu. V jisté výšce má ulámané trny. Takže tudy projeli jezdci.“

Sotva to dořekl a mezi kaktusy třeskly výstřely. Mezi těmito zelenými vládci mexických pouští se míhaly postavy, které střílely na rangery.

Muži okamžitě seskákali z koní a kryli se. Kulky se provrtávaly kaktusy.

Občas se ozval divoký výkřik.

Mike, Twen a Tom stříleli, jen když dobře viděli na terč.

Přestřelka již trvala půl hodiny.

Mike a jeho přátelé si velmi brzy všimli, že mají co dělat s nelítostným nepřítelem.

Obávali se, že je obklíčí.

„To nejsou Mexičané,“ poznamenal Twen, když boj zuřil už hodinu.

Mike ustaraně přikývl. „I já se toho bojím. Hlavně, aby to nebyli Yaquiové!“

Byli to Yaquiové. Šlo o poměrně početný houf. Náhle se jim v určité vzdálenosti ukázali.

„K čertu!“ zavrčel Twen. „Yaquiové! To jsou hezké vyhlídky!“

Od indiánů je dělilo ještě šedesát yardů. Rudoši na ně nenávistně a nepřátelsky hleděli. Rangeři je nespouštěli z očí.

Pak jeden z nich zvedl revolver a vystřelil. Kulka proletěla těsně nad Mikovou hlavou. Ranger okamžitě odpověděl. Jeho střela vyrazila střelci revolver z ruky, další kulka indiánovi odnesla slaměný klobouk.

Další rány Yaquiů mířily ještě blíž. Rangeři vylezli na koně a vyrazili pryč. Obávali se totiž pasti, toho, že velký houf měl pouze odpoutat jejich pozornost.

Indiáni se okamžitě vydali za nimi. Začala štvanice.

Mike dobře věděl, že musejí být zatraceně rychlí, protože Yaquiové znali terén mnohem lépe než oni.

Divoká honba probíhala v kaktusových polích a blížila se k horám Sierry.

Když se Twen jednou ohlédl, uviděl za sebou siluety Yaquiů. Byli možná tak míli za nimi. To však nic neznamenalo.

Mike naléhal, aby nešetřili koně. Chtěl se ztratit v labyrintu hor dřív, než Yaquiové dostanou posily. Věděl, že pokud se dostanou do změti roklí a kaňonů, bude i pro rudochy obtížné vysledovat jejich stopu.

Rangerům se skutečně podařilo dorazit do první větší rokle před indiány.

Projeli kolem kaktusů do úzkého hrdla rokle a pak se vydali jedním skalním korytem nahoru. Potom se zatajeným dechem zjistili, že se ocitli na mese, odkud mohli pozorovat indiány.

Ti se snažili vyšplhat na plošinu, jenže tam už se opevnili rangeři a přinutili je, aby se kryli.

Yaquiům se tedy nepodařilo dostat nahoru. Proto čekali na posily. Náhle třeskly výstřely rangerům V zádech. Muži se prudce otočili a strnuli.

Twen zaklel: „Sakra! Vepředu Yaquiové, vzadu Mexičani! To je teda věc!“ Za nimi se objevilo několik Mexičanů. Stáli na okraji mesy a pravděpodobně si gringů všimli až v posledním okamžiku.

Danielovy kulky je však zahnaly z plošiny dolů.

Po třech hodinách se Yaquiové a Mexičané stáhli zpět. Poznali, že gringové mají lepší pozici a že je nemožné je odtud dostat.

Twen Daniel si oddechl, když střelba ustala. Pak se syčením nasál vzduch do plic.

„Jak je, Tome, ty stará sůvo?“ zeptal se vedle ležícího Deana. „Skoro by z tvé ženy udělali vdovu. Ale dopadlo to dobře. Miku, všechno v pořádku?“

„Ano,“ zněla odpověď, „všechno je v pořádku. Zatím. Ale neměli bychom se tu zdržovat dlouho. Něco mě totiž napadlo.“

„To vidím, starý brachu,“ poznamenal Twen, „kolem tebe se totiž rozsvítilo. Tak sem s tím!“

„Well, podáme si toho Delamase a odvezeme ho do Monterrey jako kořist. Když budeme mít štěstí, tak najdeme i našeho přítele Dunleyho. Možná je u něj. To by byl hezký úspěch naší mexické cesty.“

„Asi dostal úpal,“ zamumlal Twen Daniel a vyděšeně na svého přítele pohlédl. „Za prvé, ani nevíme, kde ten Delamas je. A za druhé, jak ho odtud chceš dostat?“

Mike na něj vrhl zamyšlený pohled, načež řekl: „To se uvidí podle situace. Dobrá, pak pojedeme dál a najdeme si místo, kde bychom mohli přenocovat bez nějakého rudého překvapení. Vyloženě se to tu hemží bojechtivými hordami.“

+ + + + +

Nad horami se klenula obloha prozářená tisíci hvězd. Noc byla chladná a po horkém dni znamenala pro jezdce osvěžení.

Tři rangeři leželi pod skalním výstupkem zabaleni v dekách. Oheň raději ani nerozdělávali, aby na sebe neupozornili nepřátele.

Noc tak uběhla klidně. Ráno pokračovali v cestě.

Mike dospěl k rozhodnutí, které se jeho druhům příliš nezamlouvalo. „Rozmyslel jsem si to, „řekl. „Ty, Tome, pojedeš nejrychlejší cestou do Magdaleny a pokusíš se odtud navázat spojení s Monterrey. Promluv s šéfem rurales. Ať pošlou co nejrychleji velký oddíl. My dva…,“ a obrátil se k Twenovi, „…ještě jednou projedeme horami. Myslím, že

Delamasův tábor bude někde tady.“

Oba jeho přátelé jej sice chtěli přemluvit, ale Mike zůstal neoblomný.

„Uděláme to tak, jak jsem řekl. Dělej, Tome, jeď do Magdaleny. A zůstaň tam, dokud se neohlásíme.“

Oba dobře věděli, že jakýkoli odpor je marný. A tak se Tom se svými přáteli rozloučil a vydal se na jih, kde měla ležet Magdalena.

Mike Horn a Twen Daniel však zamířili na východ, do hor. Jeli po úzké stezce, která se vinula kolem skalní stěny.

Náhle spatřili dům přilepený ke skalní stěně. Šlo o zděnou stavbu nalíčenou nabilo. Kolem tohoto na místní poměry velkého domu se pásly ovce. Z oken trčely hlavně pušek.

Oba rangeři okamžitě zastavili koně a svezli se ze sedel.

V otevřených dveřích domu se náhle objevila přikrčená postava. Otrhané, proděravělé sombrero zakrývalo hlavu s černými, plstnatými vlasy. Oba gringy si prohlížely zvědavé oči.

Podsaditý muž měl ruce schované v kapsách svých roztrhaných a špinavých kalhot. Rty měl pevně sevřené. Na bocích nosil v prostých látkových pouzdrech dva revolvery.

Mike si toho drsně vyhlížejícího muže prohlédl a řekl: „Buenos dias, seňore. Máme za sebou dalekou cestu a byli bychom vám vděční, kdybychom se mohli napít.“

Muž hleděl jiskřícíma očima na zbraně obou Američanů a v jeho tváři se objevil chamtivý výraz. S odpovědí si dal načas. Jako by ho příliš unavovalo otevřít ústa.

„Pojďte dovnitř. Jsme tu pohostinní a poskytneme ubytování každému cizinci.“

Otočil se a zapískal. Z oken okamžitě zmizely hlavně. O něco později se ve dveřích objevili tři vysocí, opálení chlapíci.

Měli na sobě typické peónské oděvy – těsné kožené nohavice, pestré košile a žlutočervené kabáty zdobené šňůrkami. Obuti byli do jezdeckých bot.

Ti tři po zuby ozbrojení muži vzali rangery do svého středu a pak je zavedli do domu. Mike pohlédl na zbraně, které měli za opasky. Šlo o nejnovější kolty. Z holínek jim trčely pažby nožů.

Prošli jednou místností a dostali se do dlouhé, tmavé chodby, na jejímž konci se rýsovaly dveře.

Twen Daniel vrhl tázavý pohled na Mika Horna, ale ten zavrtěl hlavou. Takže mlčky kráčeli dál.

Jeden z Mexičanů kopl do dveří a pustil je dovnitř.

Jediné okno v místnosti, která se podobala vězeňské cele, jak ke svému znepokojení zjistil Twen, bylo zamřížované.

„To se mi nelíbí. Past na lišky nemůže vypadat jinak,“ poznamenal k Mikovi.

Hovořil anglicky a jeden z banditů, k jeho úžasu, také. „Bandité!“ řekl. „Hemží se to tu bandity. Když se setmí, číhají na cestách.“ Udělal krouživý pohyb rukou a dodal: „Kolem jsou jen bandité. Ale tady jste v naprostém bezpečí. Váš spánek budou chránit kolty mých lidí.“

Mike zavrtěl hlavou. Sakra, pomyslel si, ten chlápek musí mít uši jak rys! Hovořil jsem tak tiše, že jsem to skoro sám neslyšel a on to všechno zachytil! Co to je za člověka?

Mexičan se lehce uklonil. „Budete spát dobře.“

Kývl na své průvodce, aby opustili místnost. Potom je následoval. U dveří se ještě jednou otočil a dodal: „Zavřete dveře, pánové! Tady je zástrčka. Potom se nebudete muset naprosto ničeho obávat. A o koně se starat nemusíte. Ti jsou v naší péči.“

Pak za sebou zavřel dveře.

„Krucinálfagot!“ zavrčel Twen. „Mám pocit, že jsme se dostali do desperátského hnízda. Viděls, jak na sebe ti čtyři hleděli? Ale já jim ukážu, co to znamená rozdat si to s Mikem Hornem a Twenem Danielem! Jestli jsme v léčce, ze které se už nemáme dostat, tak se postaráme o to, aby se z ní nedostali ani oni.“

Zasunul těžkou železnou zástrčku a nesouhlasně pohlédl na Mika, který se na něj sarkasticky usmíval.

„Proč se tak hloupě směješ? To té zástrčce nevěříš? No, jedno ti řeknu: Zvenku ji nikdo nevylomí.“

„Musím uznat, žes nikdy nebyl polovičatý,“ usmál se Mike. „Ale myslíš, že ta zástrčka něco pomůže? Pak by ten chlápek na ni tolik neupozorňoval. To nás má jen ukolébat. Ti chlápci se neodváží nás napadnout otevřeně, protože se bojí našich zbraní. Vědí o něčem lepším, na to se můžeš spolehnout. Jen počkej!“

„Hm,“ zamyšleně zabručel Twen. „Asi ano.“

Mike zvážněl a řekl: „Myslím, že jsem ve tvářích těch banditů četl jak v otevřené knize. Určitě se nemýlím. Ale nechme toho. Nejdřív vyhážeme to seno z okna.“

„Cože?“ nechápavě se zeptal Twen. „Ty snad chceš spát na holé zemi? Toto je čerstvé seno a na tom bychom se mohli dobře vyspat.“

„Ano, v naprostém bezpečí. Tak nám to přece ten chlapík tvrdil, ne?“ ironicky odvětil Mike.

Twen jen pokrčil rameny. V rohu naproti okna bylo seno a sláma. Pravděpodobně to mělo být lůžko. Šířila se odtud příjemná vůně.

Twen právě chtěl nabrat hrst sena, když tu se ozvalo klepání na dveře. Mike mu to seno vytrhl z ruky a naznačil mu, aby odsunul zástrčku. Sám pak bleskově vzal jednu přikrývku a hodil ji na seno..

Twen otevřel dveře a stanul naproti jednoho Mexičana, který držel v ruce džbán.

„Mléko,“ řekl a podal mu nádobu.

+ + + + +

Zatímco Twen sahal po džbánu, pozoroval přivřenýma očima toho chlápka a všiml si, že ten s uspokojením zaregistroval Mikovu přípravu na spánek.

Potom zavrčel: „Buenas noches,“ načež se otočil a zmizel v temnotě chodby.

Twen opět zasunul zástrčku. Mike odhrnul deku a prohodil k Twenovi: „Rychle, ven s tím!“

Oběma rukama nabrali seno a vyhodili ho z okna. Při tom Twen krátce vystrčil hlavu ze zamřížovaného okna a pohlédl do rokle. Napravo se táhl hřeben hor, k němuž dům přisedal.

„Myslíš, že nás ti bandité budou chtít vykouřit, Miku?“ zeptal se Twen přes rameno svého přítele.

Horn na něj zavolal, Twen vytáhl hlavu z mříží a odstoupil od okna.

Mike potom ukázal na malou díru, která se nacházela ve zdi zhruba půl yardu nad podlahou. Byla právě tak velká, aby do ní mohla vlézt kočka. Před chvilkou jí utekly tučné krysy, které se skrývaly v seně.

Twen se sklonil. „Krysí díra!“

„Tomu nevěřím,“ podotkl Mike a zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy jsem neviděl, aby krysy prohryzalý kamennou stěnu. Ne, ne, chlapče! Tu díru vydlabal člověk, tím si buď jist.“

„Zrovna mě to napadlo. Sakra, to máš pravdu. Koneckonců jsi tu od toho, abys myslel. Well, ta díra má tedy nějaký speciální účel. Ale ani při nejlepší vůli si nedokážu představit, co s ní ti holomci zamýšlejí.“

„To ještě uvidíš. Myslím, že to nebude nic příjemného,“ zavrčel Mike, sevřel rty a zahleděl se na tu díru.

Twen se necítil ve své kůži. To mexické dobrodružství se mu nějak nelíbilo.

Najedli se a potom se rozhodli, že budou střídavě držet hlídky.

Mike převzal první hlídku do půlnoci. Twen ležel uprostřed místnosti. Brzy usnul.

Když se náhle probral, měl pocit, že spal jen několik minut. Oknem do místnosti svítil měsíc a na podlaze se tak černal stín mříže. Twen otevřel oči a spatřil nad sebou Mika.

„Co je, Mikeu?“ vyhrkl. „To už tě mám vystřídat? Zdá se mi, jako bych právě usnul. Také jsi mě mohl probudit trochu něžněji.“

Chtěl sáhnout po zbraních, které ležely vedle jeho přikrývky, když tu ho zarazilo Mikevo znamení.

„Ani hnout. Poslouchej!“

Twen se okamžitě probral. Náhle se jej zmocnil pocit neviditelného, bezprostředního nebezpečí. Slyšel šoupání a šelest. Potom se ozvalo tiché prasknutí.

„Podívej!“ zašeptal Mike.

K oběma mužům se plazil velký had. Krátce nato se do místnosti připlazil druhý a potom i třetí

„Sakra!“ zavrčel Twen. Nenápadně ustupoval, zatímco se podráždění hadi plazili k němu.

Mike nyní prohlédl plán banditů. Ve spánku je měli uštknout rozzuření hadi.

„Kdybych to nevytušil, byla by to pro bandity snadná věc. Ráno by naše těla hodili do rokle, a předtím by nás obrali. Milé, co?“ poznamenal Mike.

„Do rokle? Musíme z toho hadího doupěte ven, Miku.“

„Zkusit to můžeme,“ prohodil Mike.

Oba muži pomalu ustupovali až k zadní stěně místnoti. Twen mezitím vstal a vzal si své zbraně. Obrátil se ke dveřím, odsunul zástrčku a zmáčkl kliku.

„Je zavřená, Mike!“ Marně jí trhal. „Měli bychom rozšířit tu díru. Možná bychom se dostali ven.“

„Můžeš začít,“ řekl Mike. „Ty máš tedy nápady! To máš chuť seznámit se s jejich zuby? Jejich kousnutí je smrtelné, během pár vteřin jsi mrtvý. Možná jich je v té krysí díře víc.“

„Prach a broky! Co teď?“

„Nejdřív se musíme zbavit těch plazů,“ odhodlaně zavrčel Mike.

„Když jsou podráždění, na každého útočí. Dělej, vezmi pušku za hlaveň a pusť se do nich. Ale mysli na to, že každá rána musí být přesná. K druhé by ses už možná nedostal.“

Zatímco se hadi plazili po podlaze osvětlené měsícem, oba rangeři obezřetně ustupovali.

Mike chtěl právě rozdrtit trojúhelníkovou hlavu jednoho z více než yard dlouhých plazů, když tu někdo hodil dovnitř krysí dírou zapálenou pochodeň.

Hadi se bleskově vztyčili a se zlověstným syčením zaútočili na rangery.

Mike udeřil. Jednoho a potom druhého. Třetího si vzal Twen.

Minul, ale dostal se ještě k druhé ráně. A tou trefil.

Pak zadusil doutnající pochodeň.

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Ti darebáci teď budou čekat do rána, aby se potom přesvědčili, jestli jejich lest měla úspěch,“ řekl Twen.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Mike. „Ti spěchají s tím, aby nás dostali pod zem. Možná očekávají své kumpány a nechtějí se s nimi dělit…“

Dál se nedostal, protože do místnosti vletěla další louč.

„Už je to tu zas,“ zavrčel Twen. „To nevypadá moc růžově, co?“

„Ne. Zadus tu pochodeň a buď tiše!“

Mike si prohlédl dveře, načež poznamenal: „Nezdá se, že by v pantech seděly příliš pevně. Pojď sem, zkusíme, jestli se dají vyrazit. Když se o ně zapřeme, tak se nám to může povést.“

Rangeři s kolty v rukou přiskočili ke dveřím a vrhli se na ně.

Povedlo se! Dveře se vyvalily do chodby.

Ozvaly se kletby. V matném svitu petrolejek spatřili v chodbě tři Mexičany. V rukou drželi nože a revolvery.

S obličeji zkřivenými hněvem se pokusili vrhnout na Twena, který ležel před nimi. Mike hned vyskočil na nohy.

„Zůstaň ležet!“ zvolal na Twena.

Pak začal úřadovat jeho kolt. Chodbu ozářily záblesky.

Mike střílel tak, aby je nezabil. Dva desperáti se okamžitě dali na útěk. Bleskově zmizeli v temnotě chodby a nechali ve štychu svého kumpána, kterého Twen chytil za nohu a strhl k zemi. Pak jej omráčil ranou pěstí. Muž bezvládně ležel na zemi.

„Dělej, za nimi!“ zvolal Mike. „Určitě jsou ještě blízko. Jestli nám zmizí, tak je to špatné.“

Twen hodil svému příteli svůj kolt a vyskočil za ním oknem do dvora, který byl ohraničen strmým svahem.

V tom momentě se ve stínu protilehlé zdi zablesklo. Těsně vedle Mika se do stěny zavrtala kulka. Do očí se mu dostal prach z omítky.

Oba rangeři vypálili tím směrem, načež se rozběhli přes dvůr.

Palba ze dvou pušek je však přinutila vrhnout se do písku.

Mike hlesl: „Musíme se co nejrychleji dostat na střechu! Myslím, že odtud budeme mít lepší rozhled a navíc tam budeme ve větším bezpečí. Tam se jim bude útočit těžce.“

Nečekal na Twenovu odpověď a skočil oknem zpět do chodby domu.

Twen slyšel překvapenou, zuřivou kletbu v temnotě a rozběhl se za svým přítelem.

Po několika krocích byl u okna. Oddechl si, když se v pořádku dostal dovnitř.

V tom okamžiku ho však dvě ruce chytily ocelovým sevřením za krk, zatímco další dvě ruce ho chytily za nohy a podtrhly mu je.

Twen pustil pušku a pokusil se odtrhnout ty ruce z krku, načež se s vypětím všech sil otočil. Pozdě.

V tom momentě totiž ucítil chladný kov nože na krku a uslyšel zlověstný hlas: Gringo! Ani muk, jestli ti je život milý!“

A protože mu v té samé chvíli mezi žebra dloubla hlaveň pušky, zanechal odporu.

Dali mu ruce za záda a svázali je.

„Adelante!“ Tím, kdo promluvil, byl muž, kterému dal předtím na chodbě ochutnat svou pěst. „Ten druhý pes je v domě, amigos! Jeden musí k Delamasovi, dát mu vědět.

Myslím, že ti dva gringové jsou vládní agenti!“

„Hotovo!“ řekl ten, kdo Twena svazoval, načež jej kopl.

„To si vyprošuju! Ty parchante!“ zavrčel Twen. „Dávej si pozor, ať z tebe jednoho dne nestáhnu kůži!“

„To bych se dost divil, kdybychom nedostali i toho druhého!“ zasyčel Mexičan. „Jsme v přesile! Chtěl na nás střílet ze střechy. Slyšel jsem ho.“

Bandité Twena odzbrojili a pak ho začali strkat před sebou. V místnosti, jejímiž dveřmi rangeři poprvé vstoupili do domu, se zastavili.

„Caramba!“ zvolal nejmenší z banditů a zastříhal knírem se svěšenými konci.

„Co se děje?“ zeptal se jeho kumpán. „Proč se tak tváříš?“

„Vypadá, jako by spolkl žábu,“ podotkl třetí, který šel za nimi. Byl o hlavu vyšší než jeho dva druhové a jeho tvář posetá jizvami se podobala vlčí mordě.

„Podívejte, vy tupci! Tam na židli leží ten druhý gringo!“ zvolal překvapeným tónem. „Že by se naši přátelé už vrátili a vyřídili toho chlápka? To by bylo hloupé, protože pak bychom se museli o tu tučnou kořist dělit.“

„Hloupost!“ zabručel muž s vlčí tváří. „Kde by tak ti muchachos byli, he? Vidíš je snad někde? Jdeme, prozkoumáme to. Toho gringa kousl jeden z našich hadů a teď si pro něho přišel Satan.“

„Jo, bude to tak, amigos. Nehýbá se,“ prohodil nejmenší bandita.

„Bueno, nevěděl, že naši šupinatí miláčci se tu volně plazí.“

Twen upřeně hleděl na nehybnou Mikovu postavu. Jeho tvář měla voskovou barvu. Šeré světlo měsíce, které dovnitř pronikalo dveřmi, tento dojem ještě zesilovalo.

Rozhněván Twen trhl pouty. Několik úderů ho poučilo o tom, že je těm lumpům vydán na milost a nemilost.

Když přišli k Mikovi, muž s vlčí tváří ho kopl do žeber, a když se bezvládná postava nepohnula, sklonil se k němu a přiložil mu ucho k hrudi, přičemž mu roztrhl košili.

To se však mýlil. Mike Horn rozhodně nebyl mrtvý. Naopak, byl velmi živý.

V okamžiku, kdy se bandita sehnul, se ranger pohnul. Jeho šlachovité ruce vyrazily a bleskově se chopily krku překvapeného desperáta. Potom mu Mike zasadil ránu pěstí, načež se jeho tělem zakryl před případnými kulkami jeho kumpánů.

Twen byl v prvním okamžiku překvapený jako ostatní dva bandité. Opravdu si myslel, že Mike se stal obětí hada. Když však spatřil v ruce jednoho z desperátů nůž, vzpamatoval se.

Z boku ho kopl do kolena tak silně, že Mexičan upadl. A jelikož se pokusil chytit svého druha, strhl jej s sebou na zem. Ten mezitím tasil kolt a díky nenadálému pádu vystřelil, ovšem kulka se zavrtala pouze do stěny.

Muž s koltem bleskově vyskočil zpět na nohy a jakoby nějakým kouzlem se v jeho dlani objevil vrhací nůž. Rozmáchl se jím – a tu místností třeskl výstřel. Bandita vykřikl a pustil nůž. Mike byl rychlejší než on. S kouřícím koltem tam stál a díval se na zaražené desperáty.

Dokázal totiž v pravý okamžik praštit mužem s vlčí tváří k zemi a potom vypálit na chlapíka s nožem. Trefil ho do ruky. Malý Mexičan tam stál s roztřesenýma nohama a zvednutýma rukama. Neodvažoval se pohnout – pokud si tedy odmyslíme to chvění.

Mike přiskočil k Twenovi a zbavil ho pout. Potom mu vtiskl do dlaně revolver.

„Drž je v šachu, ať neudělají nějakou další hloupost. Chci svázat toho s vlčí tváří, ještě než přijde k sobě.“

„Jak ses sem vůbec dostal?“ zeptal se Twen. „Nahnals mi strach, když jsem tě tu viděl ležet. Vážně jsem už věřil tomu, že tě uštkl had.“

„To si mysleli i ti amigos. Hned jsem poznal, co se stalo, když jsem vyběhl na střechu a uslyšel chřestění a syčení. Nebylo těžké zjistit, že tu ti bandoleros chovají hady. Ještě jsem viděl, jak tě ti holomci u okna chytili do léčky. Co jsem měl dělat? Kdybych začal střílet, tak by tě ten chlápek tím nožem – no ano! Proto jsem se uchýlil k té lsti s uštknutím. A jak vidíš, tak to vyšlo.“

„Ovšem. Ale co kdyby ti na to neskočili, he? Co kdyby do tebe pro jistotu střelili, co potom?“

„Risk je zisk. Nebo jsem tě snad měl nechat ve štychu?“ zeptal se Mike. „Krom toho nebyl čas, protože ještě čekali nějaké kumpány. Mimochodem můžeš být klidný. Pozoroval jsem ty bandoleros zpod přivřených víček.“

„A co teď?“

„Půjdeme si pro naše věci a potom co nejrychleji tento útulný dům opustíme. Ty tři pacholky vezmeme s sebou. Možná nám ještě budou užiteční. Jdeme, chlapče. Nemáme ani minutu nazbyt.“

+ + + + +

Oba rangeři pomalu projížděli horami, obezřetně se vyhýbajíce každé cestě a osadě.

El Orro, José a El Vapo, onen bandita s vlčí tváří, vrávorali před nimi. Takřka každý jejich krok doprovázela kletba.

Konečně Mike nalezl vhodné tábořiště. Zajatcům svázali nohy a uložili je do jednoho skalního výklenku.

Twen Daniel se posadil k ohni, který rychle rozdělali. „Všiml jsem si sice, že jedeme na jih, ale kam vlastně máme namířeno, mi není jasné. Můžeme přece ještě změnit směr.“

„No jo, ale směr naší cesty neurčuju já, nýbrž naši zajatci. Kdybys je dobře pozoroval, neuniklo by ti, jak na sebe vítězoslavně hleděli, když jsme odbočili na jih. Hoří netrpělivostí, jako by něco čekali. Proto předpokládám, že tábor povstaleckého generála není daleko. Jen odtud ti tři bandité mohou očekávat pomoc.“

„Je nejvyšší čas, abychom se jich zbavili, Miku,“ navrhl Twen.

„Necháme je tady“ řekl Mike tak hlasitě, že bandité to museli slyšet.

Twen začal mlčky vařit. Zajatci dostali své porce.

Později jim rangeři sňali pouta na rukou. Nyní si tedy mohli Mexičané s trochou úsilí uvolnit pouta na nohou.

Oba přátelé se však bez ohledu na to vydali na cestu.

Twen rozmrzele řekl: „Myslím, že teď začneme zase nanovo. Kdo ví, jak dlouho bude trvat, než najdeme stopu, která nám pomůže. Ti tři darebáci nás tam mohli přivést.“

„Též bych řekl,“ podotkl Mike s neskrývanou ironií. „Ale moc radosti bychom z toho neměli.“

Twen vytáhl mapu povstaleckého území, kterou sám nakreslil.

„Co s tím chceš dělat? Zůstaneme tady,“ řekl Mike a seskočil ze sedla.

Twen se rozzuřil a zase mapu sbalil. „Já už mám toho tvého tajnůstkaření po krk. Co máš v plánu?“

Mike se usmál. „Polož tvou karabinu a ostatní věci k mým a pak si poslechneme, co si vyprávějí ti tři amigos.“

Twen si zahvízdl. „Ach, ty chceš vědět, o čem mluví ti desperados?“ Konečně mu to došlo a pomalu začal chápat, co má Mike Horn za lubem.

Mike se vydal zpět cestou, kterou tam přijeli. „Myslím, že tam budou i další. Rvali, aby je slyšeli. A jak už jsem ti řekl, myslím, že sídlo povstalců je poblíž.“

„K čertu, to přece může být nebezpečné,“ řekl Twen. „Jestli ti chlápci při hledání svých kumpánů narazí na nás, bude mela. Ti tři arcigauneři udělají všechno, aby se nám pomstili…“

„Počkat! Nevšiml sis něčeho?“ přerušil ho náhle Mike, který se prudce zastavil.

Oba rangeři naslouchali a rozhlíželi se. Panoval tam však klid.

Mike zavrtěl hlavou a pohlédl na svého přítele. „To se mi nelíbí. Ti chlápci naráz zmlkli. Odhadoval jsem, že jim bude trvat hodinu, než se zbaví pout na nohou.“

Přidal do kroku a pozorně se rozhlížel po okolí. Tvářil se napjatě. Také Twena se zmocnila stísněná předtucha. Mlčky následoval svého přítele.

Vyšplhali se na jedno skalní bradlo a strnuli úžasem. Z údolí, jež se rozprostíralo pod jejich nohama, znělo řehtání mezků, práskání bičů – a lidské hlasy.

Opatrně přišli k hraně bradla a spatřili pod sebou karavanu. Zvířata byla naložena bednami a balíky.

„Prach a broky, Twene! To je transport zbraní!“ zašeptal Mike. „Podívej! rozluštíš ty nápisy?“

Twen Daniel přivřel oči. „Mexická vláda by se divila, kdyby věděla, odkud ty zbraně…“

Mike mávl rukou a vytáhl z kapsy mapu, která byla podobná té, co měl Twen. Ukázal na určitý bod, nakreslil tam křížek něco tam napsal.

Náhle za nimi zabručel čísi hlas: „Tady jsou! Nenechte je uniknout! Tisíc pesos za každého, mrtvého či živého!“

Za oběma rangery třeskly výstřely. Těsně nad hlavami jim hvízdly kulky. Karavana dole okamžitě zastavila a vozkové se chopili zbraní.

Mike však neztrácel sebejistotu. „Rychle dolů do údolí!“ zvolal. „Zpáteční cesta je odříznutá. Desperados našli ty tři lotry dřív, než jsem odhadoval!“

„Tam dole jsou přece Delamasovi lidé, Miku,“ chvatně řekl Twen.

Mike ale již sbíhal dolů po suťovém poli.

Twen zaklel a vydal se za ním.

Oba rangeři se přiřítili před mezky, kteří s vyděšeným řehtáním začali ustupovat. Díky tomu vypukl v celé karavaně chaos.

Střelba se střídala s kletbami.

Twen a Mike hned, nedbaje na kulky, vyrazili po úzké skalní pěšině.

Když doběhli za jedno ohbí, pěšina náhle skončila. Údolí bylo proťato vedví hlubokou roklí, jež byla přemostěna úzkou a hlavně vratkou lávkou zavěšenou na lanech.

Asi stopadesát yardů pod nimi burácel dravý potok. Napravo a nalevo od rangerů stály stany, chaty a další provizorní příbytky.

Na protější straně, tam, kde byl konec můstku zasazen do skály, se rýsovala pevná a navenek stabilní budova.

Na rangery mezi domky hledělo několik po zuby ozbrojených postav.

„Stát! Stát!“ Do cesty se jim postavil jeden tlustý Mexičan se zlacenými nárameníky důstojníka revoluční armády povstaleckého generála Delamase.

Twen mu odpověděl pěstí. Tlouštík vytřeštil oči, zasténal a posadil se na zadek.

Těsně za rangery už ržáli mezci z karavany, kteří svým křikem probudili celý tábor.

„Přes most, Twene!“ zvolal Mike. „Dělej, pospěš si! Je to naše jediná záchrana!“

Přiběhl na most a oběma rukama se chytil lanových zábradlí. Twen jej napodobil.

Jediný chybný krok mohl znamenat smrt. Rangeři se přitom museli snažit kráčet stejně, aby se můstek nehoupal.

„Nestřílejte!“ ozvalo se za nimi. „Musíme ty chlápky dostat živé!

Jsou to špioni. Neutečou. Na druhé straně je přivítá generál.“

Mike pohlédl na druhou stranu. Tam se již objevilo několik po zuby ozbrojených mužů, kteří se chechtali, až se za břicha popadali.

„Hra skončila, Miku,“ rezignovaně prohodil Twen. „Jsme v loji.“

„Well, ten na druhé straně s tím černým vousem a zlatou uniformou bude generál,“ poznamenal Mike. „Má u sebe čtyři muž. Jestli je přemůžeme, zmocníme se, rukojmího a bandité nebudou chtít proti nám něco podniknout. Dávej pozor, Twene! Jestli ten krasavec bude chtít utéct, tak mi budeš muset odstranit z cesty ty ostatní!“

Twen zabručel něco, co znělo jako souhlas. Držel se těsně za Mikem. Oba rangeři měli za sebou přibližně polovinu třicet yardů dlouhého a mocně se houpajícího mostu. Pomaleji a opatrněji než předtím nyní kráčeli k pěti Mexičanům.

Když byli jen několik kroků od konce můstku, ozvalo se panovačné zvolání: „Hej! Odhoďte zbraně do rokle!“

To byl generál Fernando Delamas, jehož rangeři znali podle popisů. Měl na sobě uniformu se zlatými šňůrkami a cingrlátky tolik typickými pro samozvané mexické generály. Ovšem i jemu, tak jako jeho kumpánům, se u boků houpaly dva velkorážní kolty. Vrcholem nevkusu však bylo to, že ještě nosil kord.

Byl to vskutku bizarní pohled. Jeho křivé nohy byly obuty do stříbrem zdobených mexických jezdeckých holínek, na nichž se blyštěly velké stříbrné ostruhy. Na levé straně hrudi nosil velký řád. Jeho klobouk byl opravdu mimořádný kousek – šlo o obrovské sombrero vyšívané zlatem a stříbrem.

Twen měl pocit, že má před sebou velkou živou muchomůrku.

„Hej, neslyšeli jste, co jsem vám přikázal?“ zabručel povstalecký generál.

„Těch zbraní by bylo škoda, generále!“ odpověděl mu Mike. „Tady, vezměte si je. Poslouží vám tak lépe, než kdyby zrezivěly na dně propasti.“

Mike vytáhl kolt a podal jej generálovi. Držel ho za hlaveň, aby se generál mohl chopit pažby. Delamas na ten trik skočil.

V okamžiku, kdy se Mexičan sehnul, Mike koltem trhl zpět. Jelikož Fernando Delamas už zbraň držel, strhl jej Mike k sobě, protože díky překvapení Mexičan kolt nepustil.

Dobře mířená rána pažbou potom generála poslala do říše snů.

Twen zatím držel v šachu ony čtyři bandoleros. Usmíval se na bandity, kteří tam strnule stáli jak sochy.

Ani Mike se neubránil úsměvu, když spatřil jejich kyselé tváře. Na druhé straně vypukl zmatek. Desperáti vše dobře viděli.

Rangery však hned v následujícím okamžiku úsměv přešel. Twen Daniel náhle pocítil silné trhnutí. Ještě pořád stál na mostě – ale teď ztratil rovnováhu.

Nebylo pro něj těžké uhádnout, že ti holomci na druhém břehu přeřezali lana. Twen naráz začal padat. Pokusil se chytit lasa a kvůli tomu ztratil kolt.

Přesto se mu podařilo chytit uvolněného lana. Narazil při tom ovšem do skály a málem omdlel bolestí.

Okraj skály, v níž bylo zakotveno nosné lano, byl přibližně dva yardy nad ním. Když zvedl hlavu, spatřil vousatou, supí tvář, jež se zjevila nad okrajem skály a zvolala: „Vylezeš nahoru, nebo tam chceš viset věčně? Pojď nahoru, amigo, generál tě touží obejmout!“

Mika přemohli čtyři bandité, kteří stáli uDelamase, když se po náhlém propadnutí Twena Daniela ohlédl. Na zlomek vteřiny byla jeho pozornost oslabena a desperáti okamžitě poznali svou šanci a využili jí. Ti čtyři chlápci se na něj bleskově vrhli a zneškodnili jej.

Twen, který poznal, že veškerý odpor je marný, rozzuřen lezl nahoru. Když se hlavou ocitl na úrovni okraje skály, chytila ho jakási špinavá pracka kolem krku a vytáhla ho nahoru. Jakmile stanul na nohou, uviděl, že Mike stojí svázaný před povstaleckým generálem, který si oba Američany měřil zamračeným pohledem.

„Generále, to je druhý z těch dvou zatracených gringos, kteří sem vtrhli,“ oznámil bandita, který ještě pořád držel Twena pod krkem a mířil mu revolverem do zad.

„Svažte ho a odveďte oba gringy do dvora prezidentské rezidence!“ přikázal generál.

Ta stabilně vyhlížející, ale jinak ošuntělá dřevěná chata tedy byla sídlem rebelské vlády! Oba rangeři si prohlíželi uniformy mužů kolem.

„Čemu se smějete, vy zatracení gringos?“ zavrčel jeden bandita, který pak Twena kopl do zadku.

To ovšem neměl dělat, protože Twen to neměl rád. Prudce se otočil a pravou nohou tomu chlápkovi podkopl nohy.

Muž zůstal ležet na zemi a předvedl svou zásobu mexických nadávek.

Generál se zachmuřil a obrátil se na drobného Mexičana stojícího vedle něj. „Ten křik mě ruší, kapitáne.“

„V pořádku,“ odvětil oslovený. „A co máme udělat s těmi dvěma gringy? Nejlepší by bylo je sejmout a hodit do rokle.“

„Ne, budou postaveni před válečný soud. Nemělo by se říkat, že generál Fernando Delamas, budoucí prezident Mexika, neví, jak se zachází se špiony,“ odpověděl generál.

„Ano, a proč? Já jsem přítelem rychlejší justice, generále.“

„Protože jsi idiot, kapitáne. Půjdou před válečný soud. To je státní orgán. A hodinky, zbraně a ostatní věci z kořisti připadnou komu?“

„Státu, generále,“ odvětil kapitán.

„A kdo je stát?“ dál se ptal generál.

„Ty, Fernando Delamasi,“ zněla odpověď.

„Jsi chytrá hlava. Měl bych tě za tvou mazanost odměnit a povýšit. Kromě toho dostaneš hodinky toho parchanta, co nachytal na hruškách Tenienta. Jelikož byl příliš hloupý a nezvládl toho chlápka, smíš si ty hodinky vzít. Spokojen, coroneli Ramone?“

„V pořádku, generále,“ zazubil se bandita právě povýšený bez nějakých ceremonií a vytrhl Twenovi z kapsy hodinky. Potom mu dal ránu pěstí do břicha a vykřikl: „Dělejte, moji milí, běžte! Generál Delamas chce válečný soud. Zbývá vám už jen pár hodin života.“

Oba rangeři byli odvedeni do dvora obklopeného dva yardy vysokou zdí.

Twen ukázal očima na místo u zdi, u něhož ležela dvě těla. Podle všeho šlo o oběti válečného soudu.

+ + + + +

Generál Fernando Delamas seděl za hrubým dřevěným stolem. Kolem něj stáli jeho nejbližší spolupracovníci, nebo, jak se vyjařoval, „členové generálního štábu“.

Mike přehlédl jejich tváře, jasně svědčící o jejich charakteru.

Během krátké doby se dvůr zaplnil příslušníky povstaleckých jednotek. To dokazovalo, že oprava mostu trvala velmi krátkou dobu.

„Prohledejte je!“ nařídil generál, když se předtím posílil douškem z velkého džbánu.

Desperados se okamžitě vrhli na rangery a odvlekli je ke generálovu stolu, šikovnými pohyby dosvědčujícími jistou praxi jim pak vyprázdnili kapsy a jejich obsah rozložili na stůl.

Rebelský generál zjistil hodnotu Mikových hodinek a bankovek v peněženkách. Potom si vzal Mikův kompas a začal předstírat, že mu rozumí. Nato se mu zalíbila mapa povstaleckého území.

„Caramba, co je to?“ vyhrkl.

„Mapa,“ suše odvětil Mike.

„To vidím, ty všivý gringo. Chci vědět, k čemu ta mapa je.“

Oba rangeři na něj hleděli, ale zarputile mlčeli. Delamas chytil Mika oběma rukama za výstřih košile.

„Mlčíte? Tak já vám to řeknu! Je to mapa mého území, což dokazuje, že jste špioni vlády, která mě propustila z armády.“

To, co řekl, byla pravda. Mike a Twen znali jeho příběh. Delamas uprchl do hor, založil tam bandu a začal najímat další desperados. Potom vyhlásil revoluci, aby se pomstil prezidentovi, kterého vinil ze svého osobního neštěstí.

Podařilo se mu se svým oddílem přepadnout a vyloupit státní mincovnu. A za velké obnosy zlatých pesos, Které tam ukořistil, nakoupil zbraně. V Americe, od místních obchodníků.

Twen vyluštil nápisy na balících a bednách karavany, a tak teď věděl, kdo je Delamasovým dodavatelem. Znal již také způsob, jak toho dodavatele zbraní dostat.

To by ovšem museli být na svobodě. A to v daném okamžiku nebyli.

Generál Delamas vstal a řekl: „Vaše vina je prokázána, gringos.“ Jeho hlas zněl výhružně. „Coronel Ramon oznámí rozsudek, který pro vás jako jediný přichází do úvahy.“

„Smrt zastřelením!“ zabručel právě povýšený kapitán.

Na oba Američany se okamžitě vrhlo několik povstalců.

Mike zvolal: „Ještě moment, generále! Myslím, že děláš velkou chybu. Jsme Američané.“

Generál se zazubil. „Ach, tak vy máte strach? Dobrá, večer budete zastřeleni!“

Kývl a oba byli odvedeni do jedné místnosti v domě. Před dveře se pak postavili dva bandité jako stráž.

Stáli tam po celé hodiny a ani se nehnuli.

Někdy odpoledne se země otřásla tlumenou detonací. Důmserozechvěl.

Nejdřív se rozhostilo ticho, načež se z druhé strany údolí ozval jekot.

Domem se nesl zvuk chvatných kroků. Také oba strážní od dveří utekli pryč.

„To je šance! Možná jim na druhé straně vybuchl muniční sklad,“ zašeptal Mike. „Rychle! Musíme využít toho zmatku!“

Spolu s Twenem pak vyklouzli ze dveří. Proběhli chodbou a ocitli se v ne právě čisté kuchyni, v níž jedna stará yaquiská indiánka loupala kukuřičné klásky.

„Rozřež nám pouta! Vládní vojsko je tady. Neslyšelas tu ránu?“ sykl Daniel.

Indiánka zaječela, vzala nůž a rozřízla jim pouta.

Mike a Twen běželi dál. Jedna ze sousedních místností musela být obývána samotným generálem, protože byla přepychově zařízena. Rangeři se však zajímali jen o zbraně, které v ní byly. Twen vzal dvě pušky a několik nábojových pásů, když předtím hodil Mikovi kolt a sám si další strčil do kapsy.

V domě si však již museli všimnout jejich zmizení, protože ze dvora se ozval zuřivý křik jednoho z hlídačů: „Ti holomci utekli, muchachos! Jestli uniknou a prozradí náš tábor, jsou tu vládní vojáci za pár dnů!“

„Ti gringos můžou být jen v domě!“ zabručel coronel Ramon. „Prohledejte dům! Nesmí utéct!“

Zazněly chvatné kroky, načež desperados vtrhli do domu.

Rangeři mezitím vyběhli po dřevěných schůdcích nahoru a dorazili na plochou střechu.

Mike se po ní rozhlédl. Byla ohraničena nízkou zídkou. „Tady se můžeme chvíli udržet, Twene,“ řekl a nabil pušku.

„Hm, jenom by mě zajímalo, jak dlouho,“ skepticky zavrčel Twen.

„To se ještě ukáže. Nemáme navybranou. Neprodáme jim své životy lacino.“

„Jsou na střeše!“ zabručel dole generál. Vytrhl z pochvy kord a vykřikl: „Vpřed, přátelé! Tisíc pesos pro toho, kdo…“

Nedořekl to, protože Mike vystřelil.

Generál vyděšeně vykřikl a rozrušeně pohlédl na rukojeť svého kordu. Kulka se odrazila od čepele těsně nad rukojetí.

Z dřevěných schodů se ozývaly kroky. Když se objevila špička sombrera, Twen vypálil. Jednomu vyděšenému bandolerovi odletělo sombrero.

Twen se zazubil, když viděl, jak ten chlápek stáhl hlavu mezi ramena a skutálel se dolů. Strhl při tom své kumpány, kteří chtěli nahoru.

Také oba rangeři se však museli krýt, protože ze dvora se na ně snesl olověný déšť.

„Dávej pozor, Miku, ti darebáci sem šplhají po zdi!“ vykřikl Twen na svého přítele, když se bezděky ohlédl a uviděl dvě postavy, jež se přehouply přes zídku. Zdálo se, že další lezou za nimi. Ti dva se vrhli na rangery.

Mike vstal a přivítal prvního z nich pěstí. Chlapík zavrávoral a zřítil se ze střechy.

Na Twena zaútočil malý, podsaditý bandita vrhacím nožem. Jen rychlé uhnutí Twenovi zachránilo život. Než mohl bandita sáhnout pro druhou dýku, chytil ho Twen kolem boků a shodil ho ze střechy.

Jenže to tam již z druhé strany lezli další Mexičané.

Několik banditů totiž přineslo ke zdi primitivní žebříky, po kterých tam potom lezli. Rangeři na ně začali střílet. Jestliže je dosud Mike chtěl šetřit, nyní od tohoto záměru ustoupil.

Přesto jim mířili jen na ruce a na nohy. Povstalci padali na dvůr jako přezrálé hrušky.

Twenovi se podařilo chytit konce jednoho žebříku a odrazit jej od stěny. Žebřík se z rachotem zřítil na dvůr.

Tu rangeři i bandité strnuli. Na druhém konci mostu se ozvala série detonací. K nebi se vznesly gejzíry prachu a zeminy. Nad roklí se vznášel zvětšující se oblak prachu.

„Myslím, že celý zbrojní a muniční sklad vyletěl do povětří,“ řekl Mike. Kolem létaly kousky dřeva a železných dílů a vítr přinesl odporný zápach.

Bandité se dali na útěk, když zazněly výbuchy. Byl mezi nimi i Delamas a coronel Ramon.

„Tam! Tam jsou ti dva!“ vyhrkl Mike a vytrhl Twena z jeho úvah. „Ti dva holomci nesmějí uniknout, jinak to všechno bylo zbytečné. Schovali by se do hor a všechno by začalo od znovu.“

„Rychle, než zmizí ve skalách,“ řekl Twen.

Pak seběhli ze střechy.

Mike se vydal za oběma vůdci povstalců, kteří právě o něčem živě diskutovali s třemi muži. Jeden z nich si všiml rangerů a prudce se otočil.

V tom okamžiku se z druhé strany rokle ozvaly povely. Mezi skalami se objevili muži ve vládních uniformách.

„Vládní jednotky!“ zvolal plukovník Ramon hlasem chvějícím se strachem. „Pryč! Jde nám o krk!“

Oba vůdci rebelů samozřejmě ani nepomysleli na to, že by se mohli účastnit boje mezi vládními oddíly a povstalci. V panice prchali do hor.

„Sakra, Miku, jestli se dostanou k tomu bradlu, jsou zachránění, „ řekl Twen Daniel. „Těm parchantům je Štěstěna nakloněná.“

„Odříznu jim cestu,“ odvětil Mike. „Ty je budeš pronásledovat a pokusíš se je nahnat do rokle.“

Twen Daniel mlčky přikývl a s koltem v pravé ruce se vydal do svahu za vůdci povstalců.

V tom okamžiku Delamas s Ramonem zmizeli mezi skalami. Twen tam dorazil několik vteřin po nich. Spatřil skalní plošinu, ale po uprchlících nebylo ani památky.

Příliš pozdě si všiml, že se za ním něco pohnulo. Dostal ránu do hlavy, zatmělo se mu před očima a skácel se na zem.

+ + + + +

Když Twen přišel k sobě, byl svázaný. Bandité ho brutálně přiměli, aby vstal. Viděl Delamase, Ramona a další tři Mexičany.

„Už se probral. Kde je ten druhý?“ zavrčel Delamas.

„Viděli jsme jen jednoho a toho jsme chytili,“ řekl desperát a vrhl na Twena nenávistný pohled. „Ten druhý asi běžel přes most pro vojáky.“

„Zpátky k mostu!“ přikázal rebelský generál odhodlaným tónem.

„Zbláznil ses, Fernando?“ vyděšeně protestoval coronel Ramon. „Chceš vběhnout vojákům do náruče? Nemám chuť houpat se na šibenici!“

„Jsi hlupák! Budu tě muset degradovat, ty osle! Když přeřežeme lana mostu, budeme moct udržet naši stranu rokle, ne?“ řekl Delamas. „Nevěřím, že by vojáci už byli na druhé straně. Pospěšme si!“

Coronela Ramona a další tři desperáty podle všeho tento geniální plán jejich šéfa přesvědčil, protože se rozběhli zpátky, zatímco další dva bandité tam s sebou vlekli Twena. Seběhli ze svahu a když dorazili k mostu, poznali, že vojáci se ještě skutečně nedostali na druhou stranu rokle.

Několika údery mačetou usekli lana a most se opět houpal – tentokrát na opačné straně rokle.

„A teď ať se snaží!“ zabručel Delamas triumfálním tónem. „Chci vidět, komu se teď podaří dostat na naši stranu, když budeme rokli kontrolovat puškami. Vy dva, běžte do domu pro pušky a náboje!“

Oba oslovení bandité si pospíšili provést jeho rozkaz.

Uplynulo několik minut, během nichž se bandité na Twena posměšně šklebili.

Náhle se z domu ozvaly výstřely.

„Aha, ti dva už dostali toho druhého gringa,“ spokojeně se usmál plukovník.

„Zřejmě ho našli v domě. Běž se tam podívat. Chci si být jistý,“ přikázal mu generál a neklidně se rozhlédl. „Nebudeme nic riskovat.“

Ramon přikývl a chvatně zmizel i s posledními třemi bandity. S tasenými revolvery běželi k domu.

Osamělý Delamas několik vteřin hleděl na Twena Daniela.

„A ty teď skončíš v pekle!“ řekl. „Před očima těch proklatých vojáků tě shodím do propasti!“

Pak přiskočil k rangerovi. Ten se rozkročil, aby získal rovnováhu, ale díky tomu, že měl ruce svázané za zády, upadl na zem.

V následujícím okamžiku ho generál přivlekl k okraji rokle. Delamasův odulý obličej byl zkřiven nenávistí. Rozpřáhl nohu, aby rangera skopl přes okraj skály do propasti, a hlasem plným triumfu zvolal: „Tak dopadnou všichni gringos!“ V tom však vzduchem zasvištělo laso a ruku mu zachytila smyčka, která se pak pevně stáhla.

A potom přišlo prudké trhnutí. Rebelský generál s jekotem spadl na záda.

Twen zvedl hlavu a spatřil Mika, který právě generála omráčil pěstí.

O chvíli později již Mike stál vedle Twena. Odvlekl jej od propasti a dvěma rychlými řezy ho osvobodil od pout.

„Chlape!“ hlesl Twen. „To bylo o chlup. Co je s dalšími rebely?“

„Dva jsou mrtví. Nejsem přítel krveprolévání, ale neměl jsem na vybranou. Ramon a ten třetí darebák jsou poranění. Jen ať si s nimi poradí vojáci!“

„Jak jsi přišel na ten nápad s tím lasem? To jsi něco tušil, nebo…?“

Mike se usmál. „Nejsem věštec. Prostě jsem ho tam viděl a vzal jsem ho, abych mohl svázat povstalce. No a když…“

„Ahoj, přátelé!“ přerušilo ho zvolání z druhé strany.

Oba rangeři se okamžitě otočili.

Naproti stál důstojník vládních jednotek. A vedle něj Tom Dean. Zamávali na něj.

+ + + + +

Ryk boje utichl. Vládní vojáci dosáhli naprostého vítězství. „Dávejte pozor, hážeme laso!” Vojáci svázali několik las a konec tohoto svázaného provazu zatížili kamenem. Potom jej hodili rangerům.

Twen chytil konec a vytáhl lano. Byl k němu přivázaný odřezaný most, který pak s Mikem zručně obnovili.

Přešli na druhou stranu a mohli si podat ruce s majorem Gonzalesem a velitelem oddílu, stejně tak jako s Tomem Deanem.

„Vlastně je to škoda,“ řekl velitel, když uviděl Delamase bezvládně ležet na zemi. „Pro mnohé bandolery by to byl odstrašující příklad, kdyby ho viděli viset.“

„Je jenom omráčený, coronele,“ poznamenal Mike, „a vzadu za domem najdete coronela jeho generálního štábu. Jak jste se sem vůbec dostali?“

Coronel ukázal na Toma Deana. „To díky jemu. Právě jsme projížděli jednou úžlabinou, když se těsně před námi ozval výbuch. Někdo z rebelů byl neopatrný a vyhodil muniční sklad do povětří. Pak už nebylo těžké tábor najít. Nejradši bych toho lžigenerála spráskal za to, že vás chtěl shodit do propasti.“

„No, to by si určitě zasloužil, ale mě bude stačit, že mám zase své hodinky, které mi ukradl coronel Ramon.“

„Pánové,“ řekl coronel Ricardos plynnou angličtinou, „je mi ctí, že vám mohu jménem naší vlády vyslovit díky. Tento Delamas je mnohonásobný vrah. Prokázali jste nám neocenitelnou službu. Ty papíry již jsou u nás. Ano, a co se týče toho Delamase – kdo ví, jak dlouho by ten chlápek páchal zlo, kdyby nám vaše vláda neposlala v pravou chvíli zprávu o něm. Jinak, uniklo jen velmi málo členů jeho bandy. Velmi cenný je pro nás deník, který jsme našli u jednoho důstojníka. Ten muž byl šéfem zpravodajské služby rebelské armády. Zjistili jsme v něm totiž jména Delamasových špiclů, přes které nakupoval zbraně a náboje. Ten deník jsem poslal do Monterrey, kde budou podniknuty další kroky. Známe už i jméno dodavatele zbraní.“

„Já vím, coronele, to my známe už delší dobu. Ale na to nestačíte, protože ten chlápek žije ve Státech. Spolehněte se však na to, že ho brzy budeme mít. Ještě jednu otázku, coroneli: Hledáme jednoho Američana, který podle našich informací musel být u toho obskurního generála, jistého Lestera Dunleyho.“

Coronel zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že by tu byli nějací Američané. Můžeme to ale velice rychle zjistit.“

Pak dal pokyn Gonzalesovi, který se ihned vzdálil.

O hodinu později již Mike věděl, že Lester Dunley byl v táboře povstalců jen velmi krátce. Po jistém tápání Mike našel důstojníka rebelské armády, s nímž Lester Dunley přišel do styku. Od něj se dozvěděl, že Dunley odjel do Ruby, malého městečka za hranicí.

Mike, Twen a Tom se rozhodli okamžitě se vyrazit tím směrem.

+ + + + +

Trvalo jim několik dnů, než se vrátili do Arizony. Jen krátce se zastavili v Growler Valley, a když odtud znovu vyjeli, měli již s sebou Tygra.

Blížila se doba hnaní dobytka a z úkrytů vylézali padouši nejrůznějšího ražení, kteří si od toho slibovali zlatou žeň.

Byla to víceméně náhoda, že Mike a jeho přátelé právě v tom čase přijeli do oblasti Santa Cruz.

Tři rangeři jeli severovýchodním směrem. Ten kraj patřil k nejúrodnějším částem Arizony a patřil dvěma rančerům, z nichž jednoho Mike znal velice dobře. Doufal, že tu najde stopu Lestera Dunleyho, nebo aspoň o něm něco uslyší.

Slunce nesnesitelně pálilo a Twen každou chvíli něco zavrčel. Neměl rád vedro.

Jednou si utřel dlaní obličej a řekl: „To si tedy sudičky rozhodně nemyslely, že se budu muset trmácet na koni v takovém horku.“

Mike se zasmál a odvětil: „Ty jsi zase dobře naložený, co? Nech se penzionovat, nebo někde chovej dobytek. Jen se těš! Za deset mil jsme na ranči!“

„Už bylo načase, dědku!“ zavrčel dlouhán. „Můžeš se spolehnout na to, že to, co jsem vypotil, si vynahradím několika pořádnými steaky! U ďasa, jak já tu Arizonu nenávidím!“

Tom Dean, který dosud mlčel, řekl: „Jen o tom neříkej místním. Arizoňané si nenechají na svou zem sáhnout.“

Twen na něj úkosem pohlédl, ale nic neřekl. Pravděpodobně podsaditého Toma nebral vážně.

O to víc pozornosti nyní věnoval kolem poskakujícímu psovi. „Krucinálfagot! Proč tu pořád tak hopsáš? A furt před mým koněm! Drž se pěkně zpátky!“

Jeho druhové se rozesmáli. „ Chlape,“ pobaveně zvolal Mike, „ty máš zase náladu! Ani toho psa nenecháš na pokoji!“

Twen se ostentativně zahleděl na západ a už nic neřekl. Tváři se uraženě. Celou další cestu mlčel a promluvil, až když přijeli na dohled ranče. „Přátelé, z kuchyně stoupá dým! Myslím, že jsme přijeli v pravý čas.“

„Nenasyta,“ komentoval Mike jeho slova. Potom přidali do kroku.

+ + + + +

Čtyři míle za nimi se na zadýchaných koních hnali dva muži, mestic a běloch. Nevypadali příliš důvěryhodně. Jeden připomínal býka, měl silnou šíji a mohutná ramena, přičemž však byl mrštný jak panter. Jeho tvář prozrazovala brutalitu a díky křivému nosu a předkusu působil velmi zákeřným dojmem. Zdálo se, že pečují pouze o své zbraně, jinak vypadali otrhaně a špinavě.

„Hohó, Benito!“ zvolal běloch a ukázal na sever. „Museli jet na ranč

Zlomené B. To je možná dobře. Postavíme se jim a předhodíme supům.“

„Tos řekl ty,“ lhostejným hlasem prohodil mestic. „Podle mě by bylo lepší je vyřídit ze zálohy. Rangeři jsou nebezpeční a já nemám chuť, aby ze mě udělali řešeto.“

Běloch se chraplavě zasmál. „Hej, Benito, máš strach? Strach z těch chlápků? Kdybych mohl, tak je vlastnoručně uškrtím. Benito, kdybys znal mou bandu a věděls, co všechno jsme ukořistili, pak bys k rangerům cítil stejnou nenávist.“

„Já vím, Lesteré,“ odvětil mestic. „I já vím, co je to nenávist. Nenávist mě dohnala ke zločinům a vyhnala z vlasti. Rozumím ti, příteli, a proto ti pomůžu ty psy zničit. Pak si budeš moct založit novou bandu.“

Lester Dunley zavrtěl hlavou. „Ne, ne, chlapče, to neudělám. A víš, proč? Protože časy se změnily. Od té doby, co po Jihozápadě začali jezdit rangeři, mají bandy tvrdý chlebíček. Jen jednotlivci, nebo ještě tak nanejvýš dvojice se mohou udržet. Čím víc lidí jezdí spolu, tím spíš skončí ve vězení nebo na šibenici.“

Mestic hleděl strnule před sebe. „A co tedy uděláš, až ty tři rangery vyřídíme?“

„Zůstaneme spolu, Benito,“ odvětil Dunley. „Budeme spolu jezdit a brzy se o mně znovu začne mluvit.“

All right, jsem pro.“

+ + + + +

Rančer Ricky Shubert tři rangery srdečně přivítal. Znal je už dlouho, často se na jeho ranči zastavovali.

Mezitím se oženil. Jeho syn měl už skoro rok.

Jelikož Mike a jeho přátelé ještě měli čas, zůstali několik dnů na Shubertově ranči, aby tam nabrali síly na shánění dobytka, kterého se chtěli zúčastnit.

Bylo pozdě, když si šli lehnout. Do noci vykládali a vzpomínali na staré časy. Jenny, mladá rančerova žena, se stálé smála vtipům Twena Daniela, jehož mrzutost se vytratila díky mnoha pamlskům a výborné whisky.

„Takže ty časně ráno pojedeš pryč, Ricky?“ zeptal se Mike, když se loučil se Shubertem.

Rančer přikývl. „Jo, chci jet do města, promluvit o něčem s notářem. Ale myslím, že kolem poledne už budu zpátky. Klidně se vyspěte. Jenny se o vás postará.“

Krátce nato v domě zhasnula všechna světla. Hosté i domácí ulehli ke spánku. Venku daleko před ohradami však leželi za jednou terénní vlnou dva bandité, kteří čekali na to, až budou moct zúčtovat s rangery.

+ + + + +

Mike a jeho druhové ještě tvrdě spali, když Ricky Shubert opustil ranč. Právě vycházelo slunce. První paprsky otevíraly den a rozháněly ranní mlhu.

Na pastvinách se probouzel život. Dobytek vstával a také koně v ohradách ožívali. Tu a tam se objevovali kovbojové.

Ricky Shubert projel kolem nich a pozdravil. Oni jeho též. Brzy pak zmizel jejich zrakům.

Ruby leželo na západě á vlastně si ani nezasloužilo pojmenování město. Šlo o ubohou osadu, jejíž obyvatelé žili z okolních rančů. Byl tam jeden saloon a jeden obchod. A také notář. Bůhví proč. Ostatní obyvatelé byli bez výjimky řemeslníci. Švec, holič, sedlář, puškář, kovář a několik dalších.

Rančer pomalu projížděl vysokou travou. Daleko před ním se již leskly střechy města.

„Jsem zvědavý, jestli se ten starý šibal už vyspal,“ zabručel Shubert a lehce pobodl svého hřebce ostruhami. V následujícím okamžiku třeskl výstřel a kulka Rickyho Shuberta srazila ze sedla.

Oba bandité viděli, jak rančer odjíždí ze své usedlosti, a nenechali si tuto příležitost ujít.

„Sakra, Benito, podívej. Určitě chce do Ruby. Hm, co myslíš? Trochu bychom si mohli přilepšit, ne?“

„Souhlasím,“ zazubil se Benito. „Za ním!“

Takřka dva yardy vysokou travou potom Rickyho Shuberta nenápadně sledovali. Předběhli ho a potom si na něj v jedné dolině počíhali.

Lester Dunley vytáhl z pouzdra kolt a namířil na nic netušícího rančera. Právě ve chvíli, kdy Shubert chtěl pohodnout koně ostruhami, to bandita zmáčkl. Viděli, jak Shubert spadl z koně a zůstal bezvládně ležet v trávě. Potom se zvedli a vyrazili k němu.

Mestic ho otočil na záda. Na hrudi se mu leskla červená skvrna.

„Je mrtvý,“ zamumlal mestic po zběžné prohlídce a zase Shubertovo tělo pustil. Chladně mu pak probral kapsy. Náhle si tiše zahvízdl. „A sakra, vždyť to je rančer ze Zlomeného B, amigo, a má u sebe kopu peněz. Podívej!“ Potom Dunleymu podal peněženku naditou dolary, kterou mrtvému vytáhl z vesty.

„To jsou skoro dva tisíce dolarů, Benito! No, ta kulka za to stála! Ale teď ho nechejme být a honem pryč!“

Benito vyrazil za Dunleym, aniž by se ohlížel na mrtvého. O něco později oba bandité vyjeli směrem na sever.

+ + + + +

Vlčák Tygr, opravdu ukázkový exemplář své rasy, již byl čilý, zatímco jeho pánové se teprve se zíváním zvedali z postele. Twen Daniel již v duchu – jak jinak – snídal, velkou porci šunky a vajec.

Tygr vyběhl z domu a vydal se kolem ohrad a výběhů na prérii. Dvě hodiny čenichal v trávě, vyrušil jednu lišku a hnal se za ní tak dlouho, dokud nezjistil, že na ni nemá. Při tomto honu se tak vzdálil od ranče, že se ocitl v bezprostřední blízkosti Ruby.

A tam náhle narazil na stopy kopyt: Chvíli tam stál a očichával je, načež zavyl a vyrazil po stopách. Instinktivně tušil, že tu něco nehraje.

O dvacet minut později přiběhl k bezvládnému Shubertovu tělu. Několikrát jej oběhl, načež uviděl hřebce, který stál opodál a nevěděl, co má dělat. Zvíře chvíli přemýšlelo. Pak olízlo rančerovu tvář. Po několika minutách muž otevřel oči.

Shubert byl poněkud zmatený, když nad sebou spatřil psí čumák a dvě teplé, věrné oči. Ale potom mu to rychle došlo. Chtěl vstát, jenže to se mu nepodařilo a s bolestným výrazem ve tváři zase klesl na zem.

Tygr tiše zakňučel. Rád by tomu člověku pomohl, ale nevěděl jak.

„Pojď sem, Tygře,“ zašeptal Shubert.

Zvíře poslušně sklonilo svou hlavu a pak naslouchalo rančerovým slovům.

„Běž zpátky, Tygře! Rychle utíkej zpátky a přiveď své pány! Ale rychle! Přiveď je sem!“

Tygr byl chytré zvíře. Ne nadarmo s ním Twen trávil tolik času. Na okamžik pohlédl na rančera, načež zaštěkal a vyrazil pryč.

+ + + + +

„Prach a broky, ke všem čertům!“ klel Twen, když chodil po dvoře ranče a nemohl najít svého čtyřnohého přítele. Tygr nikde.

„Ten nestydatý mamlas!“ zuřil rančer. „Tygře, až já tě najdu! Celý den budeš na řetězu jen o chlebu a o vodě!“

Jenže pak zkameněl a úžasem mu málem vypadl doutník z prstů. Branou ranče se totiž na dvůr přiřítil Tygr. A to, co Twena udivilo nejvíc, byla skutečnost, že se netvářil provinile, ale že nahlas štěkal a skákal na něj.

„Hej, co to do tebe vjelo? Sakra, co to má být? Tím si to u mě nezlepšíš, to si zapamatuj!“

Tygr nepřestával. Pořád na něj skákal, dorážel na něj a vyl. Twen už chtěl začít nadávat, když tu se na verandě objevil Mike a chvíli je pozoroval. Potom naráz řekl: „Hej, Twene, co je s tebou? I slepý přece vidí, že ti ten pes chce něco říct. Máš jít s ním. Myslím, že bychom měli osedlat koně a vydat se za ním.“

„Ale to je přece…,“ namítal dlouhán, ale Mike jeho odpor uťal jediným pohybem ruky.

„Pojď! Jinak by ten pes nedělal takové divadlo.“

„Sakra,“ zabručel Twen, ale přesto poslušně vzal sedlo a dal ho svému hřebci na hřbet. Pak si svá zvířata osedlali i Tom s Mikem. Teprve tehdy se Tygr uklidnil a usadil se před dveřmi stáje, odkud svýma chytrýma očima pozoroval přípravy svých pánů k odjezdu.

Mezitím přišla na dvůr i Jenny Shubertová, která se tak dozvěděla od Mika, že pojedou pryč. Nikdo ani nepomyslel na to, že by se něco mohlo přihodit rančerovi.

„Na oběd jsme zase zpátky, slečno Shubertová.“

Pak rangeři vyjeli za štěkajícím, netrpělivým psem.

+ + + + +

Ricky Shubert byl při vědomí když tři rangeři přijeli k němu, seskočil z koní a klekli si k němu. Tygr seděl těsně za Shubertem a těkal pohledem mezi rangery.

„Dostali – mě – Miku,“ zamumlal rančer.

„Kdo?“ zeptal se Mike.

„Nevím,“ řekl Shubert a zavřel oči. „Jel jsem – do Ruby – a pak třeskl výstřel. Víc nevím.“

Mike si zavolal přátele k sobě. Rančer znovu upadl do bezvědomí a bezvládně ležel v trávě. „Tady nemůžeme nic dělat, chlapci, a v Ruby doktora nemají. Bylo by bývalo lepší, kdyby se tam usadil nějaký felčar a ne notář. Dělej, Twene, přivaž ho k jeho koni. A pak se vrátíme zpátky. Tome, ty jeď napřed a šetrně o tom řekni Jenny. Rozumíš? Šetrně! A teď jdeme!“

Zatímco Tom nasedl na svého šedáka a tryskem vyrazil pryč, Twen opatrně zvedl poraněného rančera a naložil si ho na hřbet svého koně. Ten stál klidně jako socha. Obezřetně Shuberta přivázal k sedlu a dal svému příteli znamení.

Pomalu vyjeli. Twenův hřebec dobře věděl, co veze, takže nakračoval opatrně. Mike jel vedle svého přítele. Měl vážnou tvář. Kdo ho znal, věděl, na co myslí a co cítí.

Jenny Shubertová stála bledá, ale vyrovnaná a klidná vedle Toma Deana. Když Dean přijel na ranč, nemusel jí nic říkat. Jediný pohled do jeho tváře jí řekl vše. Přijala to obdivuhodně klidně. Nyní stála pod branou ranče, kterou zdobilo ze dřeva vyřezané zlomené B, které symbolizovalo jméno ranče.

Mike přistoupil k ní, zatímco Twen a Tom odnesli rančera, který byl ještě stále v bezvědomí, do domu.

„Je mi to líto, Jenny,“ tiše řekl. „Našli jsme ho kousek před Ruby. Nějaký bandita na něho vystřelil ze zálohy. Vytáhnu mu kulku a potom pojedu zpátky, prozkoumat stopy. Nevěřím, že to byl někdo z Ruby. Měl u sebe Ricky peníze?“

Mladá žena přikývla. „Dva tisíce dolarů, Miku. Chtěl u notáře koupit nějaké pozemky.“

„To jsem si myslel. Žádné peníze jsme totiž u něho nenašli. Dobrá, postarejte se o vařící vodu, Jenny. Hned přijdu do kuchyně.“

O půl hodiny později se rančer probral. Před očima viděla Mikovu ruku. Držela pinzetu, v níž byla kulka z revolveru.

„Nu, starý brachu, teď už to bude zase dobré. Nejsem sice doktor, ale tomuto zase rozumím. Tu kulku měls přímo pod srdcem. Měls štěstí, Ricky, s dobrou péčí se brzy uzdravíš. Ale ta kulka, ta mi vrtá hlavou. Byla totiž vystřelená z čtyřiačtyřicítky!“

Rančer to už skoro neslyšel. Klesl do polštářů a usnul. Oba přátelé tiše opustili místnost. Jen Jenny tam zůstala. Přistoupila k posteli.

„U ďasa,“ zaklel venku Twen, „ta čtyřiačtyřicítka! Takové náboje jsou přece vzácné.“

„To bych zrovna neřekl, ale určitě nejsou obvyklé,“ poznamenal Mike Horn. „A existuje mnoho zálesáků, kteří používají zbraně s takovouto ráží, protože se s ní nedokážou rozloučit. Z lidí, které znám, do úvahy nepřichází nikdo, ale pokud vím, tak takové kolty používají někteří bandité. O třech vím určitě. Z nich ovšem dva nejsou v Arizoně, ale v Kalifornii, co myslíte, jak se jmenuje ten třetí? Je to náš přítel Lester Dunley. A ten má všechny důvody nás nenávidět. No, asi bude tady, že ano?“

„Dunley?“ jednohlasně se zeptali Tom s Twenem. „Tak odtud vítr vane! No dobrá, nenávidí nás, ale co to má co společného s Rickym?“

Mike Horn pokrčil rameny. „Asi jim zkřížil cestu a oni ho, jak je jejich zvykem, chtěli vyřídit. Well, osedlejme koně a jeďme zpátky. Určitě najdeme nějaké stopy.“

+ + + + +

„Pojedeme teď korytem řeky, Lestere,“ řekl mestic a ukázal na mělčinu břehu. „Později ji přebrodíme, ať případní pronásledovatelé nenajdou žádné stopy.“

„Dobrý nápad, Benito,“ přisvědčil Lester Dunley.

Vjeli do řeky a pak pokračovali ani ne půl yardu hlubokou vodou, až narazili na ostrov, který byl uprostřed řeky.

„Tady se můžeme skrýt, Benito.“ Lester ukázal na ten ostrov. „Jestli mě zrak nešálí, tak tam stojí nějaká chata. Hm, a je tam i dost stromů, takže nikdo neuvidí naše koně. Cotynato?“ Míšenec dlouze hleděl na ten ostrov, načež řekl: „Well, tam budeme v bezpečí. Přebroďme se tedy tam a později se můžeme vrátit na ranč. Uvidíme, co se tam stalo. Možná odtud rangeři vyjeli pryč, pak bychom tam měli pole neorané. Ale teď na ostrov!“

Krátce před polednem oba bandité opustili ostrov a vydali se na západ, kde uprostřed zelených pastvin musel ležet ranč Zlomené B.

Náhle mestic zastavil svého koně. „Stůj,Lestere! Tam jedou tři muži.“

Dunley se podíval tam, kam ukazoval. „Nic nevidím,“ prohodil.

„Ale já ano. Myslím, že to jsou tví tři přátelé. Jeďme na ranč! Máme příležitost.“

Lester Dunley dobře věděl, že na mestice se může spolehnout. Proto nic neřekl a vyjel za ním…

+ + + + +

Na ranči Zlomené B panoval naprostý klid. Jenny poslala kovboje na prérii a zatímco hlídala u postele svého muže, pracoval v kuchyni jen čínský kuchař a dvě černé dívky. Jinými slovy, nebyl tam nikdo, kdo mladou ženu mohl ochránit. Také její bratr Terry byl pryč. Dozíral na stáda na západ od hor jako předák. Druhého předáka Jenny také poslala na prérii.

Rančer spal. O tom, že vedle něj sedí jeho žena, nic nevěděl. Jenny klidně seděla na pelesti jeho postele a pozorovala jeho bledou tvář.

Na ranči se náhle ozval dusot kopyt. Rychle vstala a přistoupila k oknu. To, co viděla, ji příliš neuklidnilo, protože ti dva muži nebyli normální kovbojové, to viděla na první pohled. Ještě jednou pohlédla na svého muže a odešla z místnosti.

Když se ocitla na dvoře, měli již oba muži, Lester Dunley a mestic

Benito, své koně přivázané k tyči a pomalu kráčeli k domu.

„Dobrý den, madam!“ usmál se Dunley. Příliš věrohodné to ovšem nebylo. „Není to od vás trochu lehkomyslné, zůstávat sama na tak velkém ranči?“

„Co chcete?“ neohroženě se otázala. „Pro takové u nás není místo!“

„Ale, ale!“ řekl Dunley a chytil mladou ženu za ruku, načež ji odvlekl na verandu. „Dělej, běž dovnitř. Sbal si věci, které potřebuješ, a napiš dopis svému předákovi.“

„To je můj bratr,“ řekla Jenny. „Není tady, ale…“

„…je v našich rukách, děvče,“ prohodil Dunley, protože ho při jejích slovech něco napadlo. „A máme také ty tři zatracené rangery. Jestli s námi nepůjdeš dobrovolně, tak všichni čtyři zemřou. A já bych řekl, že to určitě nechceš!“

„Vy parchanti!“ zvolala Jenny, která po nich metala blesky očima. Potom si vzpomněla na svého syna.

„Je mi líto, ale nemůžu s vámi jít. Nikdo po mně přece nemůže chtít, abych tu nechala svého ročního syna a raněného muže, kterého máte beztak na svědomí vy.“

Dunley však zůstal neoblomný, ačkoli věděl, že v tomto okamžiku propadl peklu. Kdo na Západě zaútočil na ženu, byl jednou provždy ztracen.

Jenny, otřesená Dunleyho tvrzením, že mají jejího bratra, se podvolila, když ji bandité vyzvali, aby vzala svého syna s sebou. Musela napsat dopis pro druhého předáka, načež na hřbetě své klisny opustila ranč. Po nějaké době je dojel mestic, který držel v šachu obě černé dívky a kuchaře. Cílem banditů byl ostrov na řece.

+ + + + +

Mike Horn dorazil se svými kamarády k místu, u něhož Tygr nalezl raněného rančera. Seskočili ze sedel a prozkoumali tam půdu.

Pes neustále čenichal a ukazoval oběma přátelům cestu. V trávě stopy banditů téměř nebyly vidět.

Naštěstí však u sebe měli Tygra, který neúnavně sledoval stopy čichem. Vyšvihli se do sedel a nechali koně volně cválat. Mikova vraná kobyla za psem, s níž ji spojovalo přátelství, šla sama.

Dorazili k řece. Tygr se zastavil na břehu a začal štěkat. Tady selhaly i jeho schopnosti. Rangeři mlčky stáli vedle něho a Mike se škrabal na zátylku.

„Jo, starý brachu, ve vodě nic nevyčenicháš!“ Pak se otočil na Toma a Twena.

„Myslím, že ti holomci jeli dál řekou, ale kam? Nejde to poznat. Voda je kalná a krom toho jsou otisky v písku už určitě zničené. Nic naplat, musíme zpátky. Nemá smysl tu ztrácet čas. Možná na ty darebáky ještě někde narazíme. Třeba nám pomůže náhoda…“

Poněkud sklesle se tři rangeři vydali zpět cestou, po které přijeli.

Na ranči je čekalo zlé překvapení. Když přijeli na dvůr, vyběhl jim naproti rozechvělý Číňan následovaný oběma plačícími černoškami.

Mika se zmocnilo neblahé tušení. Seskočil ze sedla a pohlédl na Číňana. „Haló, co se děje?“

„Och, pane!“ řekl Číňan. Nedokázal vyslovit R a namísto něj říkal L. „Paní Shubeltová je plyč. Unesli ji dva despelados.“ Pak mu pověděl o celé události od chvíle, kdy oba bandité přijeli na dvůr až po okamžik, kdy Jenny se svým synem opustila ranč.

Mike poslal kuchaře a obě dívky zpět do kuchyně a zamyšleně vešel do obývacího pokoje, následován svým přáteli.

Ze všeho nejdřív šli k Rickymu Shubertovi, který ještě stále spal a o ničem nevěděl. Mike se přesvědčil, že rančerovi se vede lépe, a opustil místnost. V obývacím pokoji nalezli dopis napsaný Jenny druhému předákovi. Mike jej okamžitě otevřel, přečetl si, co se stalo a co bandité s tou ženou zamýšlejí. Reagoval na to salvou nadávek, které by papír nesnesl.

Twenovi se to hned zdálo podezřelé, takže zamumlal: „A jéje, když tak nadáváš, tak to asi půjde o nějakou čertovinu. Tak mluv už konečně.“

„Dunley jí řekl, že má v rukou nás a jejího bratra. Přinutil ji, aby jela s ním, jinak že bychom všichni čtyři zemřeli. Co na to říkáte? Musela si s sebou dokonce vzít malého Dickyho.“

„Co říkáme?“ zavyl Tom. „To je přece jednoduché! Ze všeho nejdřív musíme najít stopy, i kdybychom měli obrátit celé okolí naruby.“

„Správně!“ vykřikl Twen a praštil pěstí do stolu. „Mluvíš mi z duše. Musíme ty ksindly, co unesli Jenny a Dickyho, dostat.“

Mike se pousmál. „No dobře, ale jak? Myslím, že nejdřív bychom měli zajet za jejím bratrem a za druhým předákem. Pak uvidíme, co dál.“

Tak to také udělali.

Tom se vyšvihl do sedla a vyjel. Na pastvinách nalezl druhého předáka, který pak poslal jednoho kovboje s tou Jobovou zvěstí za hory, kde se u velkého stáda zdržoval Terry, bratr Jenny. Potom se ranger a předák vrátili na ranč.

Předák zůstal na ranči, kam potom přijeli čtyři kovbojové. Veškeré peníze vzali z trezoru a zakopali do rohu sklepa. Mike dal předákovi několik instrukcí, načež tři rangeři krátce po polednem opět opustili ranč Zlomené B a vydali se k řece.

Byli odhodláni ke všemu a nemínili se vzdát. Chtěli osvobodit mladou ženu a její dítě a potrestat bandity.

Tygr běžel před nimi.

+ + + + +

Jenny samozřejmě zjistila, že ti dva lumpové nemají ani jejího bratra, ani tři rangery.

Už u řeky jí Lester Dunley cynicky prozradil, že ti čtyři muži jsou ještě na svobodě. Hned však dodal, že je při nejbližší příležitosti zabije.

Dunley jí přikázal, aby jim připravila oběd, a Jenny se hned dala do práce. Když rozdělávala oheň a vařila, bandité ji pozorovali. Seděli při tom na jedné kládě a pokuřovali. Malý Dicky ležel opodál ve stínu. Přemohla jej únava a usnul.

„Sleduj, pozíří jede poštovní jezdec z Phoenixu do Ruby. Slyšel jsem to, když jsem si kupoval tabák,“ zamumlal Dunley. „Co kdybychom ho chytili a odlehčili mu? Zjistil jsem totiž, že má vézt peníze pro místní pobočku banky. Není to snad něco pro nás?“

Benito hrabal klackem v písku. Téměř od něj nezvedl oči, když odvětil: „O.K., to je dobré, Lesi. Jestli ten amigo u sebe má spoustu peněz, tak je to dobré. Peníze se hodí vždycky. Co ale uděláme s tou ženou? Necháme ji tu samotnou? To by určitě zdrhla.“

„Svážeme ji, a až se vrátíme, tak ji zase rozvážeme. Zítra napíšu dopis, který předáme na poště. Potom její muž vyplázne pět tisíc dolarů. To určitě udělá.“

„Možná by bylo lepší, kdybys ho byl býval přesněji trefil,“ poznamenal mestic. „Jestli se z toho vylíže, tak na nás uspořádá štvanici a…“

„…to bychom tu ale museli být, Benito,“ řekl Dunley. „A já nevěřím, že tu potom ještě budeme. Myslíš si snad, že se chci usmažit v této pustině? Jsou proklatě lepší kraje. Třeba Nové Mexiko.“

Po jídle uhasili oheň a i se svou zajatkyni a jejím dítětem se odebrali do houští. Naděje Jenny, že je najdou, tím byly rozmetány na prach.

+ + + + +

Mike Horn a jeho dva přátelé hledali Jenny a jejího syna celý den. Také následující den strávili pátráním po nich, ale nenašli nic. Nikoho z nich nenapadlo, že by mohli být na říčním ostrově.

Ráno druhého dne seděli rangeři s bratrem Jenny Terrym a druhým předákem v obývacím pokoji ranče. Předák vypadal sklesle, protože hledání jeho sestry a dítěte bylo zatím bezúspěšné.

Mike jej utěšoval: „Jen klid, chlapče! Ti darebáci nemůžou být daleko. Myslím, že budou chtít výkupné.“

„Och!“ Předák sebou trhl. Slovo výkupné mu připomnělo pošťáka, který měl zítra přijet s penězi. Řekl o tom oběma rangerům a nakonec poznamenal: „Je možné, že ti darebáci o tom vědí a počíhají si na něj. Bylo by to docela dobře možné, jestli jsou opravdu někde poblíž. Mohu vám popsat cestu, po které ten poštovní jezdec pojede. Obvykle vozí pytel s penězi pro malou banku v Ruby. Nejradši bych jel s vámi, abych ty bandity osobně poslal k čertu.“

„To neuděláš. Jestli je pošleš k čertu, tak se nikdy nedozvíme, kam ukryli tvou sestru. Ale ten tip s tím poštovním jezdcem je dobrý.“

+ + + + +

Slunce stálo vysoko a nemilosrdně spalovalo krajinu. Vzduch se tetelil. Skoro se nedalo dýchat.

Poštovní jezdec nadával na vedro.

V sedle víc visel, než seděl, a zvíře bylo rovněž vyčerpané. Sedlové brašny na jeho bocích byly napěchovány. Nikoli jenom poštou, ale i penězi pro banku.

Náhle se ozval chraplavý hlas.

„Hej, kámo, pusť tu uzdu a dej hezky ruce nahoru! A nechtěj mě přesvědčit, že tě život nebaví!“

Muž, který okamžitě zbledl, poslechl tuto dobře míněnou radu a zvedl ruce. „A teď sáhni k pravé brašně a otevři ji. Ale ať tě ani nenapadne dotknout se koltu, hochu! To by byl tvůj konec! Odepni si opasek s pouzdrem a nech ho spadnout na zem.“

I tento příkaz pošťák splnil. Opasek dopadl na kamenitou zem. Teprve pak se objevil muž, který k němu hovořil – Lester Dunley. A po něm i Benito. Oba drželi své kolty u pasu.

„Dělej, chlapče, sesedni a odřež ty sedlové brašny. Ty hloupé zamilované dopisy můžeš nechat vevnitř. Nás zajímají jen peníze, s kterými se v tomto vedru taháš zbytečně.“

Poštovní jezdec, již prošedivělý muž, těkal pohledem mezi nimi. Toto už udělat nechtěl.

„Sakra!“ vykřikl. „Kdo vůbec jste? Nikdy jsem vás neviděl. Zatím to tu bylo tak klidné. A teď najednou…“ Dunley ho umlčel jediným, jednoznačným pohybem své zbraně.

„Nekecej a dělej, co jsem ti řekl, jinak to uděláme sami. Ale předtím do tebe napumpujeme olovo. Rozumíš?“ Muž na ně metal blesky očima. Potom však slezl z koně a začal odvazovat obě sedlové brašny. „Otevři je!“

Mezi žebra se mu zabořila ústí dvou hlavní revolverů. Jezdec se sehnul, aby otevřel brašny. Bylo v nich mnoho dopisů, ale i dva malé, zaplombované pytle.

„Aha!“ zavýskl si Dunley. „To jsou ty peníze, hochu! Sem s nimi!“ V tom okamžiku se za zády banditů ozvala dvě slova. Byl to příkaz. „Chyť ho!“

Směrem k banditům okamžitě vystřelil šedý blesk. Tygr zaútočil. Nejdřív skočil na hruď blíže stojícího mestice, kterého strhl k zemi. Člověk a zvíře se zřítili na zem a začali se válet po kamení.

Lester Dunley udiveně hleděl na svého kumpána a mohutného vlčáka, aby pak zvedl kolt a chtěl zmáčknout spoušť. V tom však třeskl výstřel a jeho revolver mu odletěl pryč. „Sakra!“ zaklel bandita. Uštvaně se rozhlédl, ale nic neviděl. Útočníci museli být za skalou. „Pusť ty pytle, Dunley!“

Teprve nyní bandita poznal ten hlas. „Jdi k čertu, ty parchante!“ vykřikl, ale pytle poslušně pustil.

„Poznáváš mě, Lestere Dunley? Well, to jsem já, Mike Horn! A vedle mě stojí Twen Daniel a Thomas Dean. Dej ruce nahoru. Bude to tak pro tebe lepší!“

V tom okamžiku se ozval výkřik následovaný zuřivým zavrčením.

Benito chtěl Tygrovi vrazit do boku nůž, ale pes byl pozorný a chytil mesticovo zápěstí do zubů.

Lester Dunley chtěl tohoto okamžiku využít k tomu, aby naskočil na pošťákova koně a zmizel. Myslel si, že pozornost rančerů ochabla.

Povedlo se mu vyšvihnout do sedla a vyrazit, ale Twen Daniel potom reagoval neuvěřitelně rychle. Zvedl winchestrovku a vypálil. Lester Dunley byl kulkou katapultován ze sedla a tvrdě dopadl na zem.

Když k němu přišli tři rangeři, zjistili, že ho stihl zasloužený trest. Jeho krvavá dráha skončila.

Pak se vydali k mesticovi, jenž se svíjel na zemi a vyděšeně hleděl na děs nahánějící Tygrovu mordu. Jakmile udělal sebemenší pohyb, pes výhružně zavrčel, vycenil zuby a přiblížil hlavu k mesticovi.

„Nech ho být, Tygře!“

Pes poslušně odskočil a zůstal stát vedle své oběti. Dokonce ani křídově bledý poštovní jezdec stojící opodál se neodvážil pohnout.

Mike beze slova vytáhl ze sedlové kapsy obvaz a začal mesticovi ovazovat zápěstí.

V takových případech nedělal rozdílu mezi lidmi. Jistě, Benito byl grázl, který si možná zasloužil smrt, ale byl zraněný, a proto ho musel ovázat. Však se později uvidí, pomyslel si Mike. O jeho osudu rozhodne soud.

„Hola, amigo!“ oslovil desperáta španělsky. „Dobře se podívej na toho psa! Jestli nebudeš mluvit, tak řeknu jedno slovo a Tygr si tě zase vezme do parády. Co ty na to?“

Benito vystrašeně hleděl na psa, v jehož očích se divoce jiskřilo. Olízl si zuby a tiše zavrčel.

„Co mám říct?“

„Kde je vaše doupě, hombre, ve kterém držíte tu ženu. Dobře si to rozmysli a nelži mi. Jinak toho budeš trpce litovat.“

„Pochopil jsem,“ zasténal bandita, „ale nejdřív mi řekni, co se mnou uděláte.“

Mike se ironicky rozesmál. „Co bychom s tebou udělali? Vlastně bychom tě měli předhodit tomu psovi, ale nejsme vrahové. Předáme tě šerifovi – to je jasné. Ten se podívá, co máš na svědomí. Tak co, chceš mluvit?“

Chtěl. Stačilo mu jen podívat se na Tygra. Zachvěl se a po zádech mu přeběhl mráz.

„Znáte ten ostrov v řece?“ zeptal se.

„Jistě. Tam jsou?“

Benito přikývl. „Ano. Řeka se dá snadno přeplavat. Na ostrově je stará chata. Je polorozpadlá. Napravo od ní najdete tu ženu a jejího chlapce. Jsou svázaní a leží tam ve stínu jednoho kaštanu.“

„Nelžeš?“ Mike se na něj zamračil, ale Mexičan zavrtěl hlavou.

„Ne, rangere, je to tak, jak říkám.“

„Dobrá,“ odvětil Mike. „Potom tě vezmeme s sebou. Twene, přiveď koně, i ty banditů. Jeden z nich je pošťákův.“

O čtvrt hodiny později se Tom Dean, poštovní jezdec a zajatý mestic vydali na ranč. Mike Horn a Twen Daniel jeli ostrým cvalem k řece, za Jenny a jejím synem.

Jenny Shubertová a Dicky leželi tak, jak je tam bandité nechali. Ženě spadl kámen ze srdce, když se objevili oba rangeři, kteří ji zbavili pout a osvobodili i malého Dickyho.

+ + + + +

Ano, už uplynuly dva měsíce, co opustili město.

Ohlásili se na rangerské stanici.

„Co?“ řekl plukovník. „Vy? My už jsme vás dočista odepsali. Z Mexika nepřišly žádné zprávy!“

„Úkol je splněn,“ řekl Mike. „A teď se pár dnů budeme zotavovat. Myslím, že si to zasloužíme.“

Twen přikývl a odsunul si stetson do zátylku. „To bych řekl,“ prohodil a s úsměvem pohlédl na plukovníka.

Ten jen pokýval hlavou. „Dobře, dobře. Zprávu můžete podat později, že ano?“

„To můžeme,“ řekl vysoký Twen, načež jedovatě dodal: „Možná. Člověk se vrhne po hlavě do pekla, a když se vrátí zpátky, tak ho ani pořádně nepřivítají. To jsou mi pěkné způsoby! Hm, já mám ale hlad!“

Plukovník se rozesmál a Mike Horn se usmíval tak jako Tom Dean.

Twen se nezměnil. Když měl hlad, nebyla s ním řeč.

Když se tři rangeři vraceli do Tucsonu, lidé na ně udiveně hleděli.