John Kirby

Colorado western 084. Všichni proti Donovanovi

Jim Donovan tiše zaklel, když ze sebe stáhl deky a zatřásl se zimou. Vlhkost nedalekého Rio Grande způsobila, že se mu na věcech usadila rosa a kůže jeho sedla se leskla.

Mnohem raději by se probudil v teplé posteli v Del Riu, ale riziko pro něho bylo příliš vysoké. Zabijáci, které na něho poštval Joshua Prentiss Butterfield, mu byli v patách.

Usmál se, když si vybavil tvář starého Butterfielda v okamžiku, kdy ho přichytil v posteli s jeho mladou ženou. Baby Shawn, jak ten dědek říkal své mladé ženě, opravdu stála za hřích. Který, když o tom Donovan uvažoval nyní, dospěl k názoru, že ji měl raději nechat na pokoji. Butterfield na něho totiž poslal zabijáka, kterého Jim musel v sebeobraně zabít. A nyní byl na něho vypsán zatykač, slibující odměnu pěti tisíc dolarů za dopadení…

Ten zatykač odporoval zákonu, avšak Joshua Prentiss Butterfield byl mocný muž a marshal v El Pasu se neodvážil ho zastavit v jeho štvanici na Jima Donovana jen kvůli tomu, že rančer už nebyl schopen své mladé ženě dát to, po čem dychtila.

Jim Donovan nebyl jen propuštěn z místa dobře placeného průvodce nejnebezpečnějších transportů Butterfield Company, nyní byl též mužem, který měl v patách několik zabijáků, kteří by ho bez skrupulí oddělali, kdyby k tomu měli příležitost, jen aby mohli shrábnout Butterfieldovu odměnu. Navíc jeho zatykač visel ve většině šerifských a marshalských úřadoven a muži s hvězdou se nestarali oto, jestli ten zatykač vystavil soudce.

Zahnal ty myšlenky a osedlal svého hnědého, zjizveného valacha. Doufal, že Butterfieldova moc nesahá až k Eagle Pass, kde se chtěl na pár dnů ukrýt u jedné staré přítelkyně. Odtud chtěl pokračovat v útěku do Galvestonu v Mexickém zálivu, kde plánoval nasednout na loď a odplout ze země, mimo dosah vlivu starého Butterfielda.

Zdálo se, že jeho hnědákovi se ranní chlad zamlouvá. Tiše frkal a třel mu nozdrami o rameno, když mu přivázal za sedlo srolovanou deku a pak se chopil uzdy.

Potom nasedl a vydal se na jih, podél Rio Grande.

Jel zhruba dvě hodiny a ještě se nacházel mezi dvěma výběžky Anacacho Mountains, když tu uslyšel střelbu a výkřiky.

„Sakra!“ zaklel a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

Jeho valach vyrazil, jen co pocítil tlak stehen svého jezdce.

Po jedné míli se terén začal svažovat. Krajina řídce porostlá trávou, křovím, trnitým svinstvem a mesquitou se svažovala z kopců k rovině kolem potoka Sycamore Creek.

Další výstřely již Jim Donovan nepočítal, ale určitě jich byl dobrý tucet. A vypálily jej obě strany. Tři maskovaní muži a osazenstvo dostavníku, který byl přepaden.

Jim viděl, že spolujezdec se zřítil z kozlíku. Ležel na vyjeté cestě, zkroucen a s rozhozenýma rukama.

Donovana se zmocnil hněv. Sám dlouhou dobu pracoval jako spolujezdec a nenáviděl chlápky, kteří zabíjeli nevinné muže, konající pouze svou povinnost.

Zatím bandité Donovana neviděli. Všimli si ho vlastně teprve tehdy, když jednoho z nich skolil winchestrovkou ze sedla.

Jim okamžitě nabil a z koně letěl druhý bandita.

Třetí jel na odvrácené straně dostavníku a pálil na vozku a potom na jednoho z předních koní. Zvíře netrefil, zato vozku ano.

Než se však dostal k další střele, koupil Donovanovu kulku.

Koně, kteří byli vyděšení divokou střelbou a pádem vozky mezi ně, se splašili. Bylo jen otázkou času, kdy se dostavník převrhne, pokud se nepodaří zastavit koně.

Donovan už zvládl horší situace. Přes to šílené tempo, jímž se dostavník řítil po cestě podél potoka, se mu povedlo přeskočit ze svého valacha na levého předního koně v zápřahu.

Po sto yardech se mu podařilo koně a vůz zastavit. Koně chtěli hned táhnout dál, ale to již stál Jim před zápřahem. Zapřel se o ty koně a stáhl jim hlavy za ohlávky dolů.

„Pane na nebi, to byla pomoc v pravý čas!“ ozval se hlas z dostavníku. Patřil jednomu muži a byl nepříjemně nakřáplý.

Jim Donovan střídavě plácal oba přední koně po hrudi, načež ustoupil stranou, když se přesvědčil, že jsou již klidní.

Muž vylezl z dostavníku. Jim si jej změřil pohledem a zjistil, že mu není dvakrát sympatický. Nosil manšestrový oblek, bílou košili, kravatu a plochý klobouk. Pod nohavicemi měl boty přírodní barvy. Opasek z bizoní kůže, v jehož pouzdře měl strčený peacemaker, byl černý jako jeho klobouk a oblek.

„Neděkujte mně, ale náhodě,“ poznamenal Donovan.

Muž náhle přivřel oči a upřeně pohlédl na Jima. „Já vás znám! Vy se jmenujete Jim Donovan, že? Mám pravdu?“

Jim sáhl na pažbu svého Navy koltu, ale muž jen s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Nemějte starosti,“ řekl a zkřížil si ruce na prsou, „mně je ta odměna vypsaná na vaši hlavu starým Butterfieldem lhostejná, amigo. Může si za to sám, když si nechá nasadit parohy. Baby Shawn je mimochodem pěkná mrcha. Určitě jste nebyl první, jenom jste měl smůlu, že vás starý přistihl. To, že jsem vás tu potkal, mi přijde jako řízení osudu.“

„Jestli tím myslíte to přepadení, tak to je vaše věc, pane. Ale mohl byste mi prozradit vaše jméno, když vy víte, kdo jsem?“

Jeho odpověď Donovanovi vyrazila dech.

„Jmenuju se Butterfield. Don Butterfield, Donovane.“ V jeho úzkém obličeji se objevil úsměv. „A to opravdu není náhoda. Jsem synovcem Joshuy Prentisse Butterfielda. No, co na to říkáte?“

Jimu Donovanovi to připadlo tak zajímavé, že vytáhl revolver. Když jej namířil na Butterfielda, měl již natažený kohoutek.

„Nevěřím na náhody, Butterfielde! A pokud se můžu vyhnout riziku, tak to udělám. Takže, odepněte si opasek! Ale hodně opatrně! Jestliže víte, kdo jsem, tak víte i to, jak jsem rychlý. A to, že nerozumím žertům.“

Don Butterfield se sice stále usmíval, ale Jimově výzvě se podrobil; Pokrčil rameny a odepnul si opasek. Jim se pro něho sehnul a zvedl jej.

Don Butterfield bez vyzvání několik kroků ucouvl.

Jim ukázal na dostavník. „Vylezte si nahoru, pane! A jeďte zpátky. Vezmeme sebou ty mrtvé.“ Při následujících slovech se chladně usmál. „Jako Butterfield určitě budete umět řídit dostavník.“

Oslovený přikývl a rychle nasedl. Koně nedělali těžkosti a táhli a tak dostavník přijel k místu, kde leželi mrtví bandité a vozka.

Jim Donovan zůstal sedět na svém valachovi. Ten stál u cesty. Don Butterfield slezl z kozlíku a zůstal stát před Donovanem, široce rozkročen. Ruce si dal v bok.

V tom okamžiku třeskl výstřel z revolveru. Kulka proletěla Butterfieldovi mezi nohama a zavrtala se do písku těsně před Donovanem.

Ten se vrhl stranou a po dopadu vystřelil.

Dobrých deset yardů za Butterfieldem jeden z banditů konečně dodýchal. S kulkou v hrudi se pokusil Butterfieldovi střelit do zad.

„Sakra, to bylo těsné!“ uniklo Butterfieldovi. „Ten ksindl!“

„Naložme mrtvé,“ řekl Jim. „Možná že marshal v Quemadu ty chlápky zná. Nebo snad některého z nich znáte?“ Butterfield zavrtěl hlavou. „To bych jim nejdřív musel vidět do tváře, Donovane,“ odtušil.

„Pak se podívejte, pane!“ vyzval ho Jim a kývl. Don Butterfield se vydal za ním. Ukázalo se však, že žádného z banditů nezná.

Mrtvého vozku a bandity uložili do dostavníku. Jim přivlekl i o něco dál ležícího spolujezdce. Také jeho položil dovnitř. Potom Jim přivázal svého valacha i koně banditů k vozu a vyšvihl se na kozlík vedle Butterfielda, načež se chopil opratí.

„O.K., Butterfielde, do Quemada máme spoustu času. A já jsem vděčný posluchač. Váš strýc na mě poštval pěkných pár zabijáků. Určitě proto chápete, že k vám nechovám důvěru. Koneckonců k němu patříte.“

Butterfield, jehož zdobil dravčí výraz, si zapálil cigarillo, vydechl dým proti větru a chvíli se díval, jak se v něm rozplývá.

Jima se zmocnilo tušení, že v Quemadu jej čeká nedobrovolné zdržení.

Nemýlil se.

+ + + + +

Sycamore Creek měli za sebou a právě projížděli mezi nízkými pahorky. Don Butterfield v klidu kouřil cigarillo a zarytě mlčel. Ani Jim nemluvil. Uměl čekat.

Pak konečně Butterfield prolomil mlčení.

„O.K, Jime Donovane, tak já vám to řeknu. Můj strýc mě vyhnal. Ten starý gauner mi nechce vyplatit dědický podíl mého otce ve firmě. Už kvůli tomu mezi námi několikrát došlo ke střetu. Když nechtěl ustoupit, vzal jsem si z kasy deset tisíc dolarů a zmizel jsem z El Pasa. A teď si chci vzít trochu víc, než je můj dědický podíl.“

Jim na něho úkosem pohlédl. „To zní skoro věrohodně, pane.“

Don Butterfield se zazubil a otočil se k Jimovi. Tomu se ta tvář nelíbila.

„Nemám vám za zlé, že jste skeptický, Donovane,“ řekl Butterfield. „Ale mohu vás uklidnit. V mé cestovní tašce najdete papíry, ze kterých zjistíte, že to je přesně tak, jak říkám.“

Jim Donovan si jej zkoumavě prohlédl. Jeho tvář byla chladná, když řekl: „O.K., Butterfielde! Dejme tomu, že to je tak, jak tvrdíte. Co ale děláte tady, tak daleko na jihu?“

Opět ten podezřelý úsměv. „Kdybych vám to řekl, příteli, tak by se vás zmocnilo nadšení. Takové, jaké se zmocnilo mě, když jsem vás takovouto náhodou potkal. Jde o zlato. A o Butterfielda.“

Jim jen přikývl. Butterfield si zapálil nové cigarillo a chvíli pokuřoval, aby pak spustil.

Butterfield Company měla na zakázku vlády přivézt náklad zlatých prutů v hodnotě tří milionů amerických dolarů do Mexika. Toto zlato mělo podpořit mexickou měnu a zároveň sloužit k zesílení armády. Tato půjčka byla Mexiku poskytnuta z politických důvodů.

Zlato mělo být s vojenskou ostrahou přivezeno po železnici až do San Antonia. Tam jej měla převzít Butterfield Company a ve třech oddělených transportech jej dostat do Eagle Pass na Rio Grande.

Každý týden pak měl jeden povoz převézt třetinu zlata přes Rio Grande. Wesley Cain, boss Butterfieldovy pistolnické gardy, to tak naplánoval. A byl to také on, kdo odmítl vojenskou ostrahu, tvrdil Don Butterfield.

„Cain si myslel, že eskorta pohraniční kavalerie by byla příliš nápadná a přitahovala by psance jako světlo můry,“ chichotal se Don Butterfield.

Jimovi to nepřipadalo tak zábavné.

„Cain je všemi mastmi mazaný,“ poznamenal, když Butterfield mlčel. „Dobře ví, co dělá. Nerozumím jenom jednomu: Proč to zlato nepřepravuje sama vláda? Má přece dost vojáků. Anamísto nich tím pověří…“

Butterfield mu skočil do řeči.

„Butterfield Company uzavřela s Washingtonem dohodu. Proto musela vláda přenechat tento transport soukromé firmě, jelikož se nejednalo o dodávku pro armádu.“ Don Butterfield se opět rozchechtal. „O kterou firmu se ve většině případů jedná, asi není těžké uhádnout, amigo. Butterfield Company ovšem také přebírá plné riziko od okamžiku, kdy převezme zásilku.“

Donovan si to všechno vyslechl a nyní chtěl vědět, proč mu to Butterfield vlastně vypráví.

„Že se vůbec ptáte, chlape?“ Butterfield zavrtěl hlavou. „Potřebuju pomoc. A kdo mi může lépe pomoct než vy, Donovane? Proto jsem vděčný osudu, že mi vás přihrál do cesty.“

„Jen pomalu,“ zamumlal Jim, „já se nikdy nerozhoduju zbrkle.“

Butterfield přikývl.

„O.K., Donovane, je to jen návrh. Promyslete si ho. Do Quemada je dost času. Každopádně to zlato chci. Tomu, že byste mě zradil, nevěřím. Pro to byste neměl žádný důvod. Starý Butterfield vám přece jde po krku.“

Donovan přikývl. „Dobrá, v Quemadu vám řeknu, Butterfielde.“

„Nezapomeňte, že jde o tři miliony ve zlatě. Samé pruty, se kterými jde snadno manipulovat.“

Jim Donovan se zvláštně usmál. „Na to nezapomenu,“ řekl. Pak se zase odmlčel. Až do Quemada.

+ + + + +

Jim Donovan toho ve svém Životě najezdil hodně, ale v Quemadu ještě nebyl.

Když tam dorazil, nejdřív si myslel, že ho šálí zrak. „Toto má být město?“ zavrčel a bičem ukázal na shluk prkenných bud, které asi měly představovat domy. „Už jste tu někdy byl, Butterfielde?“ Ne“

„Vypadá to na pár set obyvatel, víc ne,“ zamumlal Jim.

„Možná,“ odvětil Butterfield. „Ale vidím i dva saloony a hotel.“

Donovan objevil ještě něco jiného: čtyři drsně vyhlížející chlápky, jejichž revolvery určitě nesloužily jako ozdoby. Jim takové týpky znal. Šlo o pistolníky toho nejhrubšího zrna.

Zatímco všichni ostatní běželi k dostavníku, zůstali tito čtyři v pozadí. Tato okolnost Jimovi jen potvrdila jeho podezření.

Ukázalo se, že marshal není ve městě. Jim hovořil se dvěma muži, z nichž jeden byl hoteliér a druhý majitel obchodu. Od nich se dozvěděl, že marshal před polednem odjel na jeden ranč, kde došlo k přestřelce mezi kovboji a zloději dobytka. Obchodník tvrdil, že se vrátí pozdě, možná až ráno.

A zástupce v Quemadu neměli. Na to bylo toto město příliš malé. Jen tak tak, že zaplatilo marshala.

Dostavník byl odstaven na náměstí, koně odvedeni do obecní stáje. Mrtvé si převzal funebrák. Dva z banditů u sebe měli dostatek penězi Stačilo to na pohřeb jejich, vozky i spolujezdce.

O dostavník se měl po svém návratu postarat marshal. Telegraf tam neměli. Muž s hvězdou proto musel jet do Eagle Pass, konečné stanice dostavníku.

Don Butterfield okamžitě zmizel v hotelu, když si z dostavníku vzal svou cestovní tašku. Oba vaky s poštou Jim Donovan odnesl do marshalovy úřadovny.

Pak se postaral o svého valacha, zaplatil dva dolary za stáj a píci, chopil se sedlových brašen a vydal se do saloonu, aby tam svlažil hrdlo a spláchl prach z cesty. Všechno ostatní mělo čas.

Vzhledem k denní době a omezenému počtu obyvatel Quemada vládl v saloonu čilý ruch. Jim Donovan vešel dovnitř a rozhlédl se. Bylo tam několik tuctů kovbojů, kteří stáli u barového pultu nebo seděli u stolů. Tři dívky, z nichž jedna byla Mexičanka, jezdcům zpříjemňovaly pobyt ve městě a staraly se o konverzaci.

Za pultem se kromě barmana otáčela i jedna blondýna, která se zájmem hleděla na Jima Donovana. Změřila si jej pohledem od hlavy až k patě a její zrak ulpěl na jeho mohutné hrudi, širokých ramenech a úzkém pasu. Vjejíchtemněmodrýchočíchse na okamžik zablesklo. Jim Donovan si toho všiml a usmál se na ni. Odpověděla mu lehkým trhnutím rtů.

Jim hodil své sedlové brašny na prázdnou židli, posunul si klobouk do týla a přistoupil k pultu.

Ti čtyři drsní hoši, kterých si všiml už na začátku, stáli napravo od něho a mlčky na něho hleděli. Jim pociťoval lehké mravenčení v zátylku. Jeho šestý smysl mu signalizoval nebezpečí.

Nikdo si toho nevšiml, ale Jim se připravil. Na obranu. Jeho svaly se napjaly a jeho tělo ztuhlo. Všechno bylo nachystáno na obranu a bleskurychlou reakci.

Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Zračila se v ní lhostejnost. Jakoby ho ti čtyři pistolníci vůbec nezajímali.

„Haló, madam,“ prohodil k blondýně, „mohl bych tu dostat studené pivo? Nebo tu nejsem na správné adrese?“

Opřela se lokty o pult a předklonila se, takže Jim jí mohl hledět do výstřihu.

„Můžete ho dostat, pane,“ řekl poněkud nakřáplým a rozhodně fascinujícím hlasem, „ale co kdybyste si předtím dal whisky? Není pálená tady, je dobrá. Z Kentucky.“

V jejích očích se jiskřilo. Jim to znal. Lákala ho a vábila. Své záměry navíc zdůraznila tím, že si špičkou jazyka olízla horní ret.

„AU right,“ poznamenal, „takže nejdřív whisky a potom pivo.“

Nenarovnala se hned, nýbrž se nejdřív zhluboka nadechla. Její ňadra se zvedala a mezera mezi nimi Donovanovi dávala příslib vzrušujících zítřků. Blondýna zůstala dvě vteřiny v této pozici, načež si tiše povzdechla a otočila se.

Jim z ní nespouštěl oči. Jeho oči se vpíjely do jejího pevného, kulatého zadku, který se plasticky vykreslil, když se předklonila.

„Už ses vynadíval, hombre?“

Jim se pootočil. Levou nohou se zapíral o mosaznou tyč, jež vedla kolem pultu těsně nad podlahou.

„Jak to myslíš?“ zeptal se muže, který k němu promluvil. Byl to jeden z těch čtyř.

„Tak, jak jsem to řekl,“ zněla odpověď. Ten chlapík hovořil tiše a syčivým hlasem. „Známe tvůj zatykač, mistře. Pan Butterfield za tebe zaplatí pět tisíc dolarů. To už jsou hezké peníze. Nebo myslíš, že ne?“

„Může být.“ Jimova pravačka putovala k pažbě jeho Navy koltu. „Chcete si vysloužit tu prémii, co?“ Chladně se usmál, chtějíc je tímto úsměvem varovat.

„Uhodils hřebíček na hlavičku, Donovane!“

Blondýna postavila na pult whisky. „Věděla jsem, že s vámi budou problémy,“ řekla a nahněvaně pohlédla na dosavadního mluvčího těch čtyř.

„Škoda, že nejsem marshal. Vyhnala bych vás z města, vy ničemové!“

Tvář pistolníka se zkřivila. Přivřel oči. Byly to potměšilé oči.

„S tebou si to ještě vyřídíme, ty couro!“ Pak opět pohlédl na Jima. „Jen nebuď hlupák! Odepni si opasek. Pak budeš žít o něco déle. Můžeme tě ale zabít rovnou. Nám a Butterfieldovi to je jedno. Mrtvého či živého – ale to už víš sám.“

„Asi jsi musel vrazit hlavou do stromu nebo do skříně, přítelíčku,“ poznamenal Jim. Schválně toho chlápka provokoval, chtěl ho rozzuřit. Věděl, že čím bude rozhněvanější, tím neopatrněji i bude jednat.

Kalkuloval správně.

„Tak dobrá, chceš to po zlém! V pořádku. Ať je to tedy rychle za námi! Slyšel jsem, že do Quemada přijeli Butterfieldovi lidé. To je skvělé. Aspoň jim hned položíme tvou mrtvolu k nohám.“

Sotva domluvil, trhl pravačkou k pouzdru. Udělal však jednu chybu. Stál příliš blízko Donovana. Každopádně v dosahu jeho dlouhých nohou.

Donovan vykopl pravou nohu a ozval se výkřik bolesti. Chlápek pustil pažbu revolveru, zkroutil se a odvrávoral stranou. To byla další chyba.

Jeden z jeho kumpánů totiž vystřelil, v tom okamžiku se mu do střely vpotácel onen muž a kulka se mu zavrtala do zad.

Jim Donovan už dávno nebyl tam, kde stál ještě před chvílí. Vrhl se na zem, převalil se a hned se zase zvedl na kolena.

Jedna kulka mu srazila klobouk z hlavy, druhá jej škrábla na rameni. Následující střela se zavrtala do jednoho stolu a vyštípla odtud třísku dlouhou jako ruka.

Jim Donovan se díval na střelce skrze dým. Neměl na vybranou, musel zabíjet, aby sám nebyl zabit.

Jeho revolver rozdával oranžové květiny a střelba rozehnala dým, převalující se pod stropem. Pistolník se ještě dostal ke střele, ale jeho kulka nezasáhla cíl, nýbrž se zavrtala do prkenné podlahy jeden yard před Jimem.

Další dva z tohoto povedeného kvarteta sáhli po zbraních příliš pozdě. Čekali, protože si mysleli, že se s Donovanem vypořádají jejich kumpáni.

Jim jim ale nedal šanci. Rychle se zvedl a zvolal: „Ani na ty kolty nesahejte! Než byste je stačili tasit, ochutnali byste mé olovo!“

Oba tam strnule stáli a jejich dlaně se pomalu, coul po coulu, vzdalovaly od pažeb koltů.

Jim se spokojeně usmál.

„O.K.! A teď si odepněte opasky! Ale hodně opatrně! Nechte je spadnout a odstupte!“ Hlaveň jeho Navy koltu těkala mezi nimi. Tomu gestu oba rozuměli.

V saloonu chvíli panovalo naprosté ticho. Ti dva střelci nenávistně a rozezleně hleděli na vysokého muže, o kterém si oni i jejich přátelé mysleli, že ho snadno přemůžou.

Pravačky měli položené na přezkách opasků. Levé zůstaly zvednuté. Oba znali pravidla hry. Pak pustili opasky s revolvery k zemi.

„Můžete být rádi, že marshal není ve městě,“ zavrčel Jim. „Barmane, seber ty kolty a vysyp z nich náboje. Z bubínků i poutek.“

Bandité museli se skřípěním zubů přihlížet, jak barman plní Donovanův rozkaz. „Co to má být?“ zeptal se jeden z těch dvou.

„A teď opustíte město!“ Na Junových rtech se objevil chladný úsměv. „A abyste nemohli přijít na nějakou hloupost, tak vaše náboje zůstanou tady. Seberte si své opasky a zmizte!“

Jeden z těch dvou se zákeřně usmál.

„Vím, co si myslíš,“ řekl Donovan. „Vaše mrtvé přátele odneste ven, ať si pro ně může přijít funebrák. Jejich koně a zbraně a všechno ostatní zaplatí náklady na pohřeb. Tak vidíte, ne každá smrt je zbytečná! Ach ano, každý z vás dostane jeden náboj. V nejbližším městě si je můžete dokoupit.“

Odpovědí mu byla dvojhlasá kletba. Hněv těch dvou darebáků byl ještě větší, když museli přihlížet, jak Jim Donovan vytahuje náboje z jejich pušek v sedlových pouzdrech a prohledává sedlové brašny jejich koní. Náboje do pušek si Jim schoval, z rezervních nábojů dal každému z nich jeden.

„Ještě se uvidíme, ty zatracený bastarde!“ zavrčel jeden z nich. „A pak budeme na tahu my!“

Vyšvihl se do sedla, vyjel, po několika yardech se otočil a zvolal: „Odděláme tě, ty hajzle! I kdybychom tě museli střelit do zad!“

„To by vám bylo podobné, vy ksindlové,“ odvětil Jim, obrátil se a vydal se do saloonu.

Trvalo několik minut, než se tam obnovil hovor. Když Jim přišel k pultu a začal se bavit s blondýnou, uvolnilo se napětí v sále a lidé začali znovu tlachat.

„Panebože,“ řekla ta dívka a přisunula mu sklenici, „už jsem si myslela, že vás odtud odnesou botama napřed.“

Usmál se a odvětil: „Vy jste o mě měla strach?“ Díval se jí při tom do očí.

Přikývla. „Ano. Proč, to nevím. Ale ti čtyři byli nebezpeční. A vy jste byl sám, pane.“

Vypil whisky a sáhl po sklenici s pivem, kterou postavila na pult.

„Byli tu ti lotři dlouho?“ zeptal se, než se napil.

„Ne. Od dnešního rána. Jenom jsem slyšela, že se tu s někým chtěli setkat.“

Opět se opřela o lokty. To, jestli si přitom vytlačila ňadra z výstřihu schválně, se nedalo poznat. Nenosila korzet, jen šaty. Donovan přemýšlel, jestli je jeho odhad její krásy správný. Však to brzy zjistím, pomyslel si, je přesně ten typ, který neřekne ne.

„Je to pravda?“ zašeptala. „Myslím to, co říkal ten chlap? Že na vás někdo vypsal pět tisíc dolarů?“

Zazubil se. „Snad si je nechcete vydělat, madam?“

„Neříkejte mi pořád madam, pane! Jsem Sheila Bensonová. A vaše otázka je nestydatá. Měla bych o vás strach, kdybych chtěla získat tu odměnu?“

„To je argument,“ odtušil, „ale ne pádný. Mezitím vás ten strach mohl přejít, ne?“

„Vy jste ale podlý,“ zasyčela.

Jemně se usmál. „Tak jsem to nemyslel, Sheilo. No, dopiju to a půjdu si do hotelu objednat pokoj.“

Sheila Bensonová měla lepší nápad. „Mám tu jeden pokoj, tady v domě. Jestli chcete, můžete…“

Jim ji ani nenechal domluvit, jak byl netrpělivý.

„Jestli chci, Sheilo? No ovšem!“

V jejích tmavomodrých očích se objevil stín. Její smyslné rty jakoby se náhle leskly víc než předtím.

„O.K., pak by tento problém byl vyřešen.“ Zkoumavě na něho hleděla. „A horkou lázeň byste také určitě potřeboval. Jistě za sebou máte dlouhou jízdu.“

Pohlédl na sebe, přikývl a řekl: „To bych řekl. Jsem v sedle už tři dny. Jedu z Del Ria. Chci do Eagle Pass, vlastně jsem chtěl přenocovat v horách.“

V tom okamžiku přišel do saloonu Don Butterfied. Když uviděl Jima a blondýnku, zastavil se a usmál se.

„Ahoj,“ řekl a posunul si klobouk do zátylku.

Přišel blíž, postavil se vedle Jima Donovana a poručil si bourbon. „Slyšel jsem o vás skvělé věci,“ poznamenal k Jimovi. „Sotva jste ve městě a už jsou dva mrtví. Co to bylo za kvítka?“

Jim pokrčil rameny. „Pistolníci. Měli na mě políčeno a chtěli Butterfieldovi udělat laskavost.“

„Hm,“ Don Butterfield na něho vrhl zamyšlený pohled, „dokážu si představit, že s nimi byl Cain domluvený.“

Jim přikývl. „To si myslím i já. Jestli je to pravda, bude Cain brzy vědět, že jsem tady. Ale to nehraje žádnou roli. Tak jako tak se přes Butterfieldovy lidi dozví, jakým směrem jsem jel. Mimochodem – souhlasím! Vaše nabídka ještě platí?“

„Jistě,“ přikývl Butterfield.

„Tak dobrá! Ještě ale pro sebe něco udělám. Kdy se uvidíme?“

Butterfield na něho vrhl nechápavý pohled. „Něco pro sebe udělám?“

Jim na sebe ukázal.

„Okoupu se a ubytuju. Když už tu zůstanu, tak chci spát v posteli.“

Don Butterfield rozuměl. Usmál se a řekl: „All right. Uvidíme se ještě? To je na vás. Možná si ještě zahraju partičku. Jinak se uvidíme zítra ráno v osm. Souhlasíte?“

Jim přikývl. „Dobrá. V osm. Budu připraven k odjezdu.“ Chopil se winchestrovky a sedlových brašen a zmizel ve dveřích vedle pultu. Sheila jej následovala.

Don Butterfield je vyprovodil pobaveným úsměvem.

+ + + + +

Sheila byla žena přesně podle Jimova gusta. Postarala se o horkou lázeň a zatímco se Jim koupal, zajistila v malé restauraci naproti bohatou večeři, jíž nic nechybělo. Ani láhev whisky, ani konvice s kávou.

Postel v jejím pokoji byla dost velká pro dva.

„Líbíš se mi,“ řekla bez okolků, když po jídle seděli na plyšové pohovce a pomáhali svému sblížení whisky. „A na to můžeš být pyšný, Jime. Něco takového neříkám každý den. A ne každému muži.“

„Ani na to nevypadáš, Sheilo,“ odvětil. „Už jsi v Quemadu dlouho?“

Zavrtěla hlavou. „Jen krátce. Nikde mě to nedrží dlouho.“ Přitulila se k němu, položila pravou ruku na jeho stehno a lehce zatlačila. Pocítil její horký dech.

Když se dotkla rukou, měl pocit, jakoby její kůže pálila.

„Na co ještě čekáme?“ zašeptala. Zvedla ruku z jeho stehna a obejmula mu ramena. „Jsi silný, Jime Donovane, a já mám ráda silné muže.“

„Máš pravdu, děvče, na co ještě čekáme?“ Pak ji od sebe jemně odstrčil.

Sheila tomu porozuměla a začala se svlékat. Jeho odhad byl správný. Když si svlékla šaty, uviděl, že pod nimi nic nemá. Kromě černých hedvábných punčoch a k nim náležejících červených podvazků.

Její oči žhnuly, když k ní přistoupil. Přitáhl ji k sobě a přitiskl své rty k jejím.

Přivinula se k němu tak těsně, že mu nezbývalo nic jiného, než se s ní svalit na postel. Teprve tam se jej pustila, zůstala na zádech a podívala se mu do očí.

„Pojď, Jime Donovane!“ zašeptala.

+ + + + +

Byla už tma, když se Jim náhle probudil a vsedě začal ostražitě poslouchat. V pokoji byla tma jak v pytli. Oknem viděl slabé světlo vycházející z kerosinové lampy visící před saloonem.

Sheila spala. Jim se usmál. Vypadala vyčerpaně. Nebylo div, užívala si ho tak, jako on jí.

Probudil ho hlas na Main Street. Hlas, který by poznal i mezi tisíci. Pod oknem se bavili dva muži. Jeden z nich byl Don Butterfield. Ten druhý hlas patřil Wesleymu Cainovi, bezpečnostnímu šéfovi Butterfield Company.

Donovan slezl z postele, přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Sheila se pohnula. Otočila se a sáhla po něm.

Když jej nenahmatala, posadila se a otázala se: „Jime?“

„Psst!“ sykl.

Vstala, přišla za ním a přitiskla se k němu. „Co se děje?“ zašeptala. „Proč jsi vstal?“

„Buď tiše,“ opáčil. „Cain je tady. S někým mluví.“

Sheila mlčela.

Jim drahnou chvíli naslouchal. Usmál se, když uslyšel Cainova slova. Očividně se ten pistolník s Donem Butterfieldem moc nesnesl.

„Něco vám řeknu,“ zrovna tvrdil. „Kdyby bylo po mém, tak je po vás! Jenže váš strýc nechce žádný skandál! O.K., to je jeho věc, ne moje.“

„No právě, Caine, no právě,“ odvětil Don Butterfield. „Je to rodinná záležitost, do které vám nic není. Takže zmizte a nechte mě na pokoji.“

„Ne tak zhurta, chlape,“ vykřikl Wesley Cain, „ještě jsme spolu neskončili! Myslím, že je hodně zvláštní, že se zdržujete právě tady! Jednak kvůli našemu transportu, jednak kvůli Jimu Donovanovi.“

Don Butterfield explodoval. „Držte už tu vaši zatracenou hubu, Caine! To si vážně myslíte, že mi jde o ten váš náklad? To tak vypadám, eh? A co se týče toho Jima Donovana, Caine: jel pryč. Neměl jsem důvod ho tu držet. Vždyť mi zachránil život. A to už cosi znamená, ne? Já nejsem lovec lidí, jako vy, vy bastarde!“

Ajajaj, pomyslel si Jim, hlavně mu neříkej bastarde! Takové lichotky Cain nemá rád.

Podle zvuků Jim poznal, že Cain s Butterfieldem se na sebe vrhli. „O.K.!“ zavrčel pistolník. „Sám jsi to tak chtěl, ty parchante! Chopte se ho, chlapci! A dejte mu!“

Jim Donovan se pustil Sheily a sáhl po kalhotách.

„Co chceš dělat?“ zeptalo se děvče.

„To mám snad přihlížet, jak ti holomci mlátí toho člověka?“

Sheila mu kalhoty zase sebrala.

„Zůstaň tady, Jime! Proč bys musel rovnou lézt do jámy lvové? Sám jsi mi vyprávěl, co je ten Cain zač. Přemýšlej! Možná věří, že ještě jsi ve městě, a to dole je jen divadlo, aby tě vlákal do pasti.“

Donovan hodil kalhoty zpátky na židli. „Proklatě, Sheilo, to může být pravda! Ten lotr je schopný všeho. I toho, že by si podal Dona Butterfielda jen proto, aby mě vylákal z domu.“ Přistoupil k oknu a pootevřel jej.

SlyšelButterfieldovo sténání, údery, nadávky a potom Cainův hlas: „Dost, chlapci! To stačí. Nemáte ho zabít. Asi mluvil pravdu a Jim Donovan, ten ksindl, už je za horama. Dobrá, nechte ho tu ležet a mizíme. Moc se neopijte. Kolem páté svítá. Aspoň pro nás.“

Jim odstoupil a přitáhl Sheilu k sobě.

„Sakra,“ zavrčel, „svědí mě prsty. Ten Cain je ale skuňk.“

Sheila se začala oblékat. „To je příliš nebezpečné, Jime. Není sám. Proč chceš riskovat?“

Donovan myslel na to zlato. Sheila měla pravdu. Cain Butterfieldovi jasně řekl, že on – Jim Donovan – by mohl mít zálusk na to zlato. A dodal: „Možná jste vy dva lotři něco společně ukuli.“

Nebylo by moudré nyní Cainovi zkřížit cestu. Zdálo se, že pistolník uvěřil Butterfieldovým slovům o tom, že Jim Donovan jel dál. Kdyby ho teď potkal, určitě by udělal všechno pro to, aby ho dostal za mříže – nebo pod zem.

„Máš pravdu, Sheilo,“ zabručel po krátkém přemýšlení. „Ale proč se oblékáš?!“

Sheila se rozesmála. „Máš strach, Jime?“

„Strach? Z čeho?“

„No, že bych mohla Cainovi něco říct? Neboj se, chci se jen postarat o tvého přítele. A přinést nám něco na jídlo a na pití. Noc je ještě dlouhá, Jime, vždyť teprve začala.“

Zmocnila se jej nedůvěra. „Počkat. A co tvůj džob? To můžeš tak dlouho zůstat pryč?“

Přikývla. „Můžu. Mrzutá bych byla jenom tehdy, kdyby s tebou nic nebylo, Jime.“ Přistoupila k němu a položila mu dlaň na hruď. „Nebo nemáš chuť tu se mnou zůstat?“

Jeho nedůvěra roztála jak jarní sníh.

„Vypadám na to?“ Plácl ji po zadku a řekl: „Pospěš si!“

+ + + + +

Kolem poledne následujícího dne Don Butterfield a Jim Donovan dorazili do oblasti Carizzo Springs. Bylo tam neuvěřitelné vedro. Vzduch se tetelil a slunce pálilo ostošest.

Butterfield sklesle seděl v sedle. Cainovi muži se s ním nemazlili.

Jim Donovan toho rána vstal z Sheiliny postele, umyl se, posnídal, a potom šel ven – aby tam narazil na Dona Butterfielda.

Sheila ovšem nejdřív musela prozkoumat situaci. Cain a jeho lidé opustili Quemado ještě před úsvitem a odjeli do Eagle Pass.

Don Butterfield dřepěl na chodníku před saloonem a hleděl na Donovana opuchlýma očima. Jim vyšel na ulici teprve tehdy, když mu Sheila sdělila, že Cain je pryč.

Jim byl dost zkušenýna to, aby poznal, že Butterfield má dost. Proto souhlasil, když mu ten chudák navrhl, aby vyjeli až za dvě hodiny. Do té doby si chtěl Butterfield odpočinout a trochu se zotavit.

Rozloučení s Sheilou bylo krátké. Měla vlhké oči a nebyla schopna slova.

Nyní projížděli strmou roklí, když předtím za sebou nechali jedno vyschlé a hluboké arroyo.

Jim se rozhlížel na všechny strany. Na planině spatřil stopy neokovaných koní. Odhadoval to na Apače z kmene Lipanů, o kterých věděl, že často jezdí přes řeku, vracejí se do své staré vlasti a znejisťují okolí.

Don Butterfield spíš visel, než seděl v sedle. Vedro ho očividně vyčerpávalo.

„Nemějte strach, Donovane,“ řekl, Když si všiml jeho zkoumavého pohledu, „do zítřka jsem v pořádku.“

Jim přikývl. „Dobrá. Pomohl bych vám, ale nebylo by pro mě dobré setkat se s Cainem. Myslím…“

„To je O.K.,“ mávl Don Butterfield rukou, „nic vám nevyčítám. Bylo to tak správně. Kvůli Cainovi. Zakroutím tomu ksindlovi krkem, až ho potkám o samotě. Ten bastard! Sám si na mě netroufl. Na to má své gorily, parchant jeden.“

Hovořil ztěžka a protáhle, jelikož měl opuchlý jazyk a hrdlo vyschlé jako arroyo po deseti týdnech sucha. Donovan ukázal nahoru.

„Myslím, že bychom si tam měli odpočinout, Butterfielde, a něco pojíst.“

Butterfield se podíval směrem, kam ukazoval, a spatřil plošinu, jež vyčnívala nad hluboký kaňon.

„Aha,“ zamumlal, „to je dobré místo.“

Měl pravdu. Nad plošinou porostlou trnitým ocotillem se bělal vodopád. Prolamoval skálu, řítil se nějakých sto yardů dolů do koryta na zadním okraji plošiny, aby potom zase mizel někde ve skalách. Jeho vody pravděpodobně vtékaly o něco východněji do Nueces River.

„Ano, čím dřív tam budeme, tím lépe, Butterfielde,“ poznamenal Jim. „Předtím jsem viděl čerstvé stopy. Lipanů.“

Butterfield vzhlédl. „Lipanů?“

Jim přikývl. „Ano. Ještě nikdy jste o nich neslyšel, co? Jsou to Apači. Říkají si také Llaneros. Jsou to prvotřídní lukostřelci. A rozhodně nejsou nijak mírumilovní.“

„Sakra!“ zaklel Don Butterfield. „Tak daleko na jihovýchodě jsem nebyl, abych je znal.“

„Už jsem s nimi kdysi měl co do činění, Butterfielde. Jsou to všemi mastmi mazaní, zákeřní arcilotři.“

Butterfield mlčel. Pokračovali v cestě. Donovanova varovná slova měla za následek, že Butterfield nyní neklímal v sedle, ale rozhlížel se do všech stran.

Ani on, ani Jim Donovan však žádného indiána nespatřili.

Přesto si Jim byl jistý, že jsou pozorováni. Znovu cítil mravenčení na zátylku. Znovu se jej zmocnila nejistota.

K plošině dorazili bez problémů.

Don Butterfield seskočil ze sedla a vrávoravě se chytil ohlávky svého koně.

„Podlamují se ti kolena?“ usmál se Jim. „To se poddá, Butterfielde.“

Také Jim sesedl. Objevil vchod do jedné jeskyně a odvedl tam svého valacha.

„Pojď, můj brachu,“ řekl polohlasně. „Nemusíš mít strach, vodu už ti přinesu.“

Považoval za moudřejší nechat koně v chladu jeskyně. Tam nebyli vystaveni slunci a jeho spalujícícm paprskům a krom toho se tak nenabízeli případným útočníkům jako terč.

Butterfield jej napodobil.

„Ach,“ řekl, když vešel do prostorné jeskyně, „jaký chládek!“

„Zůstanou tu jen koně, Butterfielde,“ poznamenal Jim. „My budeme venku. Jestli nás Lipani vyčenichají, tak nechci zůstat v této pasti. Ještě si chvíli odpočiňte. Já jdu pro vodu.“

+ + + + +

O hodinu později pojedli. Jim Donovan rozdělal oheň a uvařil kávu. K jídlu měli chleba a slaninu. Mnoho dřeva Jim nenašel, jen pár suchých větví, ale ty přesto stačily.

Butterfield vykouřil doutník a usnul na svém sedle.

Tábořili nedaleko vodopádu ve stínu skály.

Kdyby Apačové byli poblíž, měli by jen jednu možnost k tomu, aby je napadli: z protilehlé strany. Tam byla skalní stěna prolomená a v tomto místě byly vzpříčené dva balvany. Díky tomu tam bylo nejméně půl tuctu přírodních střílen.

Jim Donovan nespouštěl to místo z očí. I on seděl na svém sedle, s winchestrovkou na kolenou. Při sebemenším pohybu na druhé straně by střílel. Pušku měl nabitou.

Ještě v Quemadu si prostudoval mapu této oblasti. To, že si zde odpočinou, plánoval. Nejeli po obvyklé cestě podél Rio Grande, protože tam předpokládal Cainovy pistolníky, kteří určitě hlídají celou cestu. Nikdo však nebude počítat s tím, že do Eagle Pass přijedou ze severu přes Uvalde. A v Eagle Pass už na ně čekal povoz se zlatem.

Jim o tom zlatu přemýšlel.

Ten povoz s sebou vzít nebudou moci, s tím by se daleko nedostali. On sám chtěl beztak jen pár prutů, aby se odškodnil za to, co mu způsobil Joshua Prentiss Butterfield. Krom toho mu dlužil poslední mzdu a prémii za posledního půl roku.

To, co Butterfield udělá se zbytkem zlata, byla jeho věc. Jistě mu navrhne, aby ty pruty ukryli někde v horách. Pak by si je tam Butterfield mohl vyzvednout.

Jiná možnost neexistovala, protože zlato bylo příliš těžké na to, aby se odvezlo najednou.

Náhle sebou trhl, zvedl pušku a zalehl.

Nalevo od něho se vynořil jeden Lipan. Nad průlomem ve skále.

Možná si myslel, že vzdálenost mezi ním a těmi dvěma bělochy je příliš velká na přesnou střelu.

To se však mýlil.

Jim bleskově zamířil a vypálil, takže indián nestihl reagovat. Viděl, jak se v táboře zvedla puška, a chtěl se zase schovat, ale v tom ho již kulka zasáhla do ramene a srazila ho ze skály.

Třesk výstřelu již rudoch neslyšel, Jim však naopak slyšel jeho výkřik.

Don Butterfield se okamžitě probudil, vyskočil na nohy a vytáhl z pouzdra kolt. V té chvíli naproti třeskl výstřel, vznesl se obláček dýmu a do kamení kousek od Butterfielda narazila kulka.

„Sakra!“ vykřikl Butterfield, pustil revolver a chopil se pušky. „Ti chlápci nás můžou odstřelovat jako na střelnici!“

Jim mu odpověděl další střelou. Druhý Lipan se poroučel k zemi. Ukázal se mezi oběma zaklíněnými balvany. Jen na krátký okamžik, ale Donovahovi to stačilo.

„To není zrovna ideální místo,“ stěžoval si Don Butterfield a rozhlížel se po nějakém úkrytu. „Měli jsme se utábořit někde jinde.“

„Jen klid,“ odvětil Jim, „rychle to vzdají.“

„Ach, a jak to tak dobře víš? Kolik jich vůbec je?“

Jim pokrčil rameny. „Nemám tušení. Hodně jich nebude. Možná čtyři. Nebo pět, nebo šest. Teď už je jich každopádně o dva méně.“

„Aspoň že to,“ zavrčel Butterfield.

Jim se mýlil. Lipani to tak rychle nevzdali. Měli zálusk na jejich zbraně a koně.

Třeskly tři pušky.

Jim se vrhl stranou. Byl to instinktivní pohyb, rychlý, ale ne dost. Jedna z kulek ho zasáhla do levého nadloktí. Cítil, jak mu kulka ožehla kůži, a tiše zaklel.

Také Butterfield klel. Těsně vedle něho do skály narazil šíp, jen pět coulů od jeho krku.

„Koupil jste to?“ zeptal se, zvedl pušku a vypálil. Lipani však již nebyli vidět a on trefil jen skály.

„K čertu!“ zavrčel Jim, přikrčen se rozběhl zpátky a zmizel v jeskyni. Butterfield jej následoval. Indiáni na ně z průrvy ve skále bez ustání pálili. Naštěstí ani jednou netrefili.

„A co teď, Donovane?“ zeptal se Butterfield, který nabil a opatrně vyhlédl ven.

„Nejdřív počkáme. Ti chlápci potřebují minimálně půl hodiny na to, než se dostanou na plošinu. Až přijdou, tak je uvidíme.“

„To zní hezky a jednoduše,“ prohodil Don a zavrtěl hlavou. „Na indiány jsem vůbec nepomyslel.“

Jim si svlékl kabát a manšestrovou košili. Její rukáv byl nasáklý krví.

„Je to jen škrábnutí,“ řekl, „jenže obvazy mám v sedlové brašně. A ta je venku, sakra!“

Nezbývalo mu nic jiného, než se nechat ovázat Butterfieldem. Dal mu na to svůj brašenník a odtrhl si cár z košile.

„To zatím musí stačit, Butterfielde,“ zamumlal.

Byla to ode mě zatracená chyba, že jsem ty chlápky podcenil, pomyslel si. Je jich víc než šest. Nejméně osm!

Butterfield mlčel. Když mu ovázal ruku, přišel k východu z jeskyně a opatrně vyhlédl ven. Po Apačích ani vidu ani slechu.

„Jsou pryč,“ poznamenal a pohlédl na Jima, který si právě zapaloval doutník.

„Nenech se mýlit, Butterfielde,“ odtušil Jim, „ty chlápky láká krev.“

Donovan měl pravdu. Dva indiáni se drželi zpátky, další se chystali ty dva paličaté bělochy překvapit. Ze strany, odkud to Jim nečekal.

Přišli shora.

Možná chtěli pomstít smrt svých dvou pokrevních bratrů, možná byla jejich touha po zbraních bělochů příliš velká. Každopádně se náhle před jeskyní objevili dva Lipani. Jako by spadli z nebe.

Zatímco čtyři další bojovníci pevně drželi lasa, dva jejich druhové se spustili dolů. Až do vchodu jeskyně. Tam se pustili a při dopadu zaječeli.

Jim reagoval s rychlostí sobě vlastní. V takových situacích uměl být nebezpečnější než chřestýš. Bez váháni vypálil. Tentokrát použil Navy kolt.

Druhého Lipana vyřídil Butterfield. Tento přepad se tedy rudokožcům nepodařil.

Oba indiáni, kteří zůstali v průlomu skály, nyní vypálili a doprovodili to jekotem.

Jim se však již předtím vrhl k zemi.

Vystřílel zásobník winchestrovky a zjistil při tom, že mnohokrát minul. Přesto oba indiány zneškodnil.

Opět se chopil Navy koltu a vyrazil z jeskyně. Proskočil jejím ústím, dopadl na břicho, okamžitě se otočil a opřel se o levé předloktí.

Nemýlil se. Nad vchodem jeskyně sena lase houpal jeden indián a chtěl se právě pustit dolů.

Jim tomu zabránil.

Mohl toho rudocha zabít, ale příčilo se mu odstřelit ho jako zvěř. Proto jej trefil jen do nohy.

Lipan se však namísto toho, aby vylezl nahoru, pustil lasa a s nožem v pravé ruce přikulhal k Jimovi.

To Jimovi ulehčilo jeho rozhodování. Rozmáchnutá ruka s blyštící se čepelí mu nedala na vybranou. Tentokrát již jeho kulka zabíjela.

Seshora se ozval rozzuřený řev. Indiáni pustili laso a to dopadlo dolů. Jim se dvakrát převalil. Byl to instinktivní pohyb. Jednal čistě reflexivně. A právě včas.

Tam, kde ještě před chvíli ležel, nyní vytryskly fontány prachu. Lipani – byli tři a stáli na úzkém bradle – na něho bez ustání pálili.

V tom vyběhl z jeskyně Butterfield, otočil se a zvedl pušku. Jeho výstřely se slily s Jimovými. Dva Apači pustili pušky, rozhodili rukama, zavrávorali a zřítili se dolů, nedaleko vchodu do jeskyně.

Třetí indián byl zasažen do ramene a zmizel dřív, než ho mohl trefit podruhé.

„Sakra!“ zvolal Butterfield.

Jim na něho vrhl ironický pohled, zatímco si nabíjel kolt.

„Jsem pro to, abychom jeli dál, Donovane,“ zavrčel Butterfield. „Žijí tu na můj vkus až příliš dotěrní lidé. Nelíbí se mi tu. Ta krajina je příliš nepřehledná. Jak se sem vlastně ti proklatí rudoši tak naráz dostali?“

Jim si strčil Navy kolt zpátky do pouzdra.

„Lipani se tu potulují neustále. Pravděpodobně se teď zase někam schovali. Nebo aspoň jejich část. Několik jich bylo na planině, jak dokazují stopy. Je možné, že jich tu ve skalách bude ještě víc. Možné je všechno. Sbalme se, Butterfielde. Rád bych strávil noc poblíž místa, kde nás čeká to zlato.“

Lehce se usmál, když viděl, jak si Butterfield oddechl. Dokázal si představit, jak mu je. Butterfield na tom byl podobně jako již tolik lidí, kteří vůbec poprvé stáli tváří v tvář indiánům.

O čtvrt hodiny později se vydali pryč.

Když se Jim po cestě ohlédl, uviděl nad plošinou kroužit supy. Když se jeden z nich naráz zarazil ve vzduchu, začal divoce bít křídly a plachtit v širokých spirálách dolů, spokojeně přikývl.

Nemýlil se. V horách bylo indiánů víc. Nebyl slyšet výstřel. A přesto toho supa sestřelili. Lukem. Lipani byli skvělí lukostřelci.

Butterfield si toho nevšiml. Seděl shrbený v sedle a držel uzdu levou rukou ve výši hrudi, zatímco druhou ruku měl položenou na pravém stehně a při každém kroku koně ji zvedl a zase nechal klesnout.

Sjížděli po mírném svahu na rovinu.

Jim přivřel oči, aby mohl lépe vidět proti slunci.

Rio Grande a Eagle Pass byly ještě na míle daleko. Před nimi se rozprostírala kopcovitá krajina porostlá trnitými keři. Někde za ní musela vést silnice ze San Antonia do Eagle Pass na Rio Grande.

Oba se dohodli na tom, že stráví noc někde stranou této silnice, aby mohli být hned na místě, až k řece přijede ten transport zlata.

Jim si byl jist, že musejí být opatrní. Mohlo se totiž stát, že narazí na Wesleyho Caina a jeho lidi.

Donovan nepochyboval o tom, že bezpečnostní šéf Butterfield Company se zdržuje poblíž Eagle Pass. Byl přece zodpovědný za to, že se zlato dostane bezpečně do rukou mexické vlády.

+ + + + +

Jim navrhl, že se utáboří uprostřed houští.

„Nic lepšího tu není,“ prohodil k Butterfieldovi. „Nikdo, kdo zrovna nehledá zatoulaný dobytek a nemá odpovídající vybavení, se sem neodváží.“

Butterfield se poškrábal na bradě.

„A my máme odpovídající vybavení?“ zapochyboval. „Člověče, myslíte, že mám chuť, se nabodnout na trn?“

„Jsou tam průseky,“ odvětil Jim a ukázal vpravo. „Tam jeden začíná – mezi těmi dvěma keři manzanilly. Člověk jen na to musí mít oči.“

Donovan sklouzl ze sedla.

„Můžeme dokonce rozdělat oheň, Butterfielde!“ Pravou rukou ukázal na několik menších keřů. „To bude dobře hořet, ani to nebude kouřit.“ Pousmál se a dodal: „Můžeme si tu udělat pohodlí, Butterfielde.“

„To má být vtip, Donovane?“ Rozhlédl se a suše utrousil: „Dokážu si představit i lepší ubytovaní. Proklaté vedro.“ Rukávem si utřel čelo. „Bože, jak rád bych si dal vychlazené pivo!“

Jim nasbíral suché větve a dal si je podpaží.

„Omyl. Nejlepší je horké kafé. Silné a neslazené. Však ještě uvidíte.“

Don Butterfield vzhlédl k nebi.

„Pane Bože, dej, ať je večer,“ povzdechl si. „Bolí mě všechny kosti. A k tomu to hrozné vedro.“

Donovan pustil uzdu svého valacha a opatrně přišel k manzanillovým keřům, za nimiž začínal úzký průsek. Rozhrnul je a vklouzl do něho.

Butterfield jej po krátkém váhání následoval. Když také on zmizel v průseku, větve manzanilly se vrátily do původní polohy. Věděli, že lehký vítr vanoucí od řeky jistě brzy přikryje jejich stopy nánosem měkkého písku.

Jim vytáhl z kožené pochvy mačetu. Koupil ji v Del Riu, pro všechny případy. Mačeta se v této části Texasu používala jako navýsost užitečný nástroj.

Ostrá čepel odsekávala dlouhé trny, jakoby byly z papíru. Pronikli skoro osmdesát yardů do hloubi smíšeného kaktusového lesa. Jim neúnavně odsekával dlouhé a nebezpečné trny a vytvářel tak stezku, kterou mohl projít člověk i kůň. Průsek byl totiž široký jen půl yardu a to nestačilo.

Potřebovali víc než půl hodiny na to, než dorazili na jednu mýtinu. Jim se zastavil a udělal místo koním a Butterfieldovi. Utřel si pot ze tváře a řekl: „Dobré místo, hombre. Jsme tu bezpečni jako nikde jinde.“

Butterfield se slabě pousmál. „Jen aby, Jíme! Potřebuju odpočinek jako sůl. Nejdřív Cainovi hromotluci, pak jízda do hor a nakonec ještě rudokožci a toto vedro. Jinak, co Lipani?“

Jim zavrtěl hlavou. „Neměj starosti, Butterfielde. V noci nepřijdou.“

„Aha.“ Butterfield odsedlal svého koně, pověsil sedlo na jednu opuncii a lehl si. „Pch, cítím se, jako bych ujel sto mil. Vy jste tu chtěl rozdělávat oheň, Donovane?“

„Ano.“

Jim naskládal větve na hranici a ze sedlových brašen vytáhl trojnožku a konvici na kávu.

Butterfield se na něho díval ospalýma očima, jak sype do konvice kávu, pak ji zalévá vodou a potom rozdělává oheň.

Jim musel Butterfielda probudit, když bylo jídlo a káva hotovy. Fazole se slaninou, které naservíroval svému hostiteli, ho rozhodně nijak nenadchly.

Butterfield jedl jen málo. Vypil několik doušků kávy a okamžitě si zase lehl. Na obličej si položil klobouk a ruce si dal na břicho.

Jim se usmíval.

Na krajinu se snášelo šero a s večerem přicházel také chlad. Znal to. Ačkoli tam přes noc panovalo vedro, noci bývaly chladné. Věděl, že Butterfield se brzy probudí.

Hodiny plynuly. Zatím ještě bylo teplo, ale už se citelně ochladilo. Na západě ještě byla obloha červenofialová, ale o půl hodiny později už byla tma. Pomalu stoupal měsíc. Jim odhadoval, že za hodinu již bude nad horami a zalije krajinu svým stříbřitým svitem. Pokud vítr nepřižene z východu mračna.

Náhle Jim strnul. Uslyšel dusot kopyt. Sice vzdálený, ale vítr mu jej přesto přinesl k uším.

Několik minut naslouchal. Byl to jediný jezdec a jel ze severovýchodu. Ze směru, kde leželo Quemado. Jim se zvedl a vydal se zjistit víc.

S jistotou náměsíčného se plížil průsekem mezi kaktusy. Před keři manzanilly se zastavil a odhrnul několik větví stranou.

Dusot byl stále zřetelnější. Zatím ještě měsíční svit nebyl tak silný, aby mohl vidět něco přesnějšího. Donovan se snažil proniknout šerem postupující noci.

A potom ho uviděl. Vynořil se jako stín. Nejdřív jen jako stín, čím však byl blíže, tím jasněji vystupovaly kontury člověka a zvířete.

Jim nepřemýšlel dlouho. V žádném případě nechtěl riskovat. Ani v nejmenším. Jezdec totiž možná jel k Wesleymu Cainovi. Přesto ho mimořádně zajímalo, jakou zprávu měl dostat boss Butterfieldovy pistolnické gardy ze San Antonia.

Viděl, že chlápek jede na grošákovi a že má na hlavě plochý klobouk. Způsob, jakým seděl v sedle, Jimovi prozrazoval, že jezdí jen zřídkakdy.

Jezdec byl již jen padesát yardů od místa, kde na něho čekal Jim. Ten nyní viděl, že nejde o obzvlášť vysokého a mohutného muž.

Nějaký mladík, pomyslel si, chytil se větví manzanilly, přikrčil se a připravil se ke skoku.

Nechal jezdce přijet až na několik yardů, načež rozhrnul větve a vyrazil. Jako jestřáb se hnal k jezdci, vrhl se na něho, chytil ho oběma rukama a strhl ho ze sedla.

Oba tvrdě dopadli a dvakrát se převalili. Při tom Jim pocítil měkké obliny, jež jednoznačně musely patřit ženě.

Ženě!

Pustil ji a zůstal klečet vedle ní. „Omlouvám se,“ řekl, „ale toto jsem nečekal.“

„Jsi osel, Jime Donovane,“ řekl hlas, který znal až příliš dobře. Nebylo to dávno, co mu tento hlas šeptal do ucha něžná, sladká slůvka, lákal ho, vyzýval a sliboval.

„Sheilo!“ zvolal udiveně. A to už u někoho, jako byl on, cosi znamenalo. „Jak ses sem dostala?“

„Dobrá otázka,“ odvětila, posadila se a rozpustila si své blonďaté vlasy, které měla dosud ukryty pod kloboukem. „Hledala jsem vás. Tady jsem vás ale nečekala.“

Zvedl se, sklonil se a vytáhl ji na nohy.

„Pověz mi, proč jsi vyjela přes noc. Vzhledem k takové pozdní hodině to nebude vyjížďka, pro zábavu, že ne?“

„To je pravda. Chtěla jsem vás varovat. Gain chystá nějaké svinstvo. Chce vám nastražit past.“

„Jak to víš? Cain přece už dávno v Quemadu není. Je daleko před námi.“

Jim byl nedůvěřivý, ale nedal to najevo. Připadalo mu zvláštní, že se děvče odvažuje na takovou noční jízdu. Byla nebezpečná, i když se odhlédne od všudypřítomných Lipanů.

„Od marshala,“ odpověděla. „Byl v saloonu. Někde narazil na Caina. A tomu pověděl, žes byl v Quemadu.“

„No a? To Cain věděl tak jako tak.“ Jimova nedůvěra ještě vzrostla.

Sheila si povzdechla.

„Ano, ano, samozřejmě. Jenom toto jsi nevěděl, Jime: Cain ani na okamžik neuvěřil, žes odjel pryč, jak se mu to snažil namluvit Butterfield. Cain řekl marshalovi, že si myslí, že ty a Butterfield spolupracujete. A věděl také, o co při tom jde. A aby vás mohl chytit při činu, má jenom jednu možnost: nastražit past. Ty a Butterfield potom budete vyřízeni. Tak či onak. Buďto při tom zahynete, nebo vás Butterfield předá armádě a tím také vládě.“

„Hm.“ Jim byl zamyšlený. Znal Wesleyho Caina dost dlouho na to, aby věděl, že je schopný kdejaké podlosti. „A kde nás chce dostat? Nebo odkrouhnout?“

„Těsně před Eagle Pass. Cain se tam porozhlédl a našel jedno dobré místo. Rokli. Povoz tam musí jet pomalu. Kvůli stoupání. Cainovi stačí jen hlídat silnici před a za tou roklí. Předpokládá, že to zkusíte právě tam.“

Jima se opět zmocnila nedůvěra. „Pověz mi, jak vlastně víš, co chceme udělat?“

„Ale Jime, za koho mě vlastně máš? Marshal o tom transportu zlata ví. A nejen on. Buď rozumný! Vzdej to!“

„Vzdát to?“ Jim se rozesmál. „Ne, Sheilo! Teď už vůbec ne. Nejde mi jen o to zlato. Jde o Caina, toho lotra, a o Butterfielda! Ta banda musí poznat, že ještě Žiju! Vyhneme se té pasti a počkáme si na ten povoz na jiném místě. Jen ať si Cain čeká, bude čekat, až zčerná. Ale co teď s tebou? Zpátky tě pustit nemůžu. V horách číhají Lipani. Už jsme s nimi měli co do činění.“

„To přece není žádný problém, Jime. Zůstanu s vámi.“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, to by bylo příliš nebezpečné, Sheilo. Pojedeš se mnou až po Rio Grande. Až se rozední, můžeš…“

„Nikam nepojedu, Jime,“ tiše odtušila. „Zůstanu s tebou. Nepokoušej se mě někam poslat! Stejně bych se vrátila. Pane Bože, vždyť já tě miluju! Ana to, co bude potom, teď nechci myslet, Jime. Hlavně, že jsem teď s tebou.“

„O.K., Sheilo. Tak zůstaň u nás. Ale…“

„Kde je Butterfield?“ skočila mu do řeči.

„Tam vzadu!“ Jim se otočil a ukázal na houští. „Ale nebude moc rád, až se dozví, že hned vyrazíme dál.“

+ + + + +

Don Butterfield si ani nevšiml, že Jim odešel. Tvrdě spal, když ho dlouhán probudil.

„Sakra! Co je?“ vyhrkl, sáhl po revolveru a teprve pak se zarazil, když uviděl, kdo před ním stojí.

„Co je? Sním či bdím? Co tu dělá to děvče, Donovane?“ Butterfield zívl a promnul si oči.

Jim mu to vysvětlil. To, že mají jet dál, se mu nelíbilo a také to dal Jimovi patřičně najevo.

Jenže Donovan trval na svém.

„Tak chceme to zlato, nebo ne?“ zeptal se, když si balil své věci. „Jestli ano, tak musíme udělat Cainovi škrt přes rozpočet. To je snad jasné? Nebo ne?“

Butterfield pomalu vstal. „All right, už jsem to strávil. Jenom nerozumím tomu, proč u toho musí být ona, Jime.“

„Upřímně řečeno tomu nerozumím ani já, hombre. Ale to ji radši necháme tady? Pak by padla do rukou Cainovi a jeho lidem nebo Lipanům.

„On se ještě pořádně neprobudil,“ zachichotala se Sheila. „Teprve až se doopravdy probudí, pochopí, že vám můžu pomoct. Nejsem sice dobrá jezdkyně, ale s kolty umím zacházet docela dobře.“

O půl hodiny později opustili to místo a vydali se na jihovýchod. Pět mil na západ od Eagle Pass dorazili krátce před úsvitem k Rio Grande.

Jim rozhodl, že si tam na chvíli odpočinou, a uvařil kávu, zatímco Sheila se narychlo okoupala v řece. Don si jí skoro nevšímal, využíval zastávky k zdřímnutí.

Jim jej však brzy probudil, protože nevěděli přesně, kdy povoz se zlatem dorazí do Eagle Pass a tím i na hranici.

Krátce před polednem byli na místě, kde chtěli transport přepadnout.

Jim znal cestu i hraniční přechod. Už dvakrát jím projížděl a tak hned věděl, jak a kde to udělají, když mu Sheila pověděla o Cainově pasti.

Most tam nebyl ani závora na té či oné straně hranice. Do Mexika či Texasu se prostě přijelo tak, že člověk přebrodil řeku. Rio Grande tu po celé šířce svého toku nebylo hlubší než půl yardu. Tento brod vznikl díky náplavám Sycamore Creeku. Napravo a nalevo od vyježděné cesty se táhla hustá kaktusová pole. Jim našel místo, kde kaktusy nerostly příliš nahusto. Mocné kmeny stromových kaktusů jim skýtali ideální možnosti úkrytu.

Koně mohli schovat o něco dál, uprostřed skupiny opuncií.

Donovan slezl ze sedla a ukázal kolem sebe.

„Tady to je,“ řekl, „cesta se dá přehlédnout až k Eagle Pass.“

Měl pravdu. Město leželo na severu. Jeho silueta byla dobře patrná. Cesta se mírně svažovala k řece. Lepší místo už si najít nemohli.

„Teď už stačí jen čekat,“ usmál se Don Butterfield a promnul si ruce.

„Správně,“ přikývl dlouhán. „Počkáme tu a Cain si zatím na sever od města vystojí důlek.“

Chvíli panovalo ticho, než promluvila Sheila. „Tak si tu uděláme pohodlí, Jime. Než Cain začne věřit, že už nic nehrozí, uplyne spousta doby. A on ten povoz nepustí dál, dokud si nebude jistý, že…“

Jim mávl rukou a umlčel ji tak.

„Proč spekulovat? Počkáme. Já Caina znám. Ten dlouho čekat nebude. Navíc se toho transportu chce co nejdřív zbavit. Bude rád, když bude moci zlato odevzdat Mexičanům. Myslím, že bude čekat hodinu. Víc ne.“

Jelikož Jim hleděl na sever, nevšiml si zvláštního pohledu, který si vyměnili Sheila s Donem Butterfieldem.

Ž toho pohledu se dalo vyčíst mnohé. Kdyby jej Jim zachytil, všechno by se změnilo. Čas, kdy se měl proklínat, se však blížil. Už nebyl daleko.

+ + + + +

Leželi vedle sebe. Jim se posunul dopředu, aby lépe viděl. Don Butterfield ležel kousek a za ním. Oba měli před sebou položené pušky.

Sheila stála za kmenem jednoho mohutného kaktusu. Butterfield jí dal revolver. Jim jí uložil, že má zasáhnout, jen tehdy, až jí k tomu dá znamení.

Zaujali svá postavení právě včas. Po půlhodině se objevil oblak prachu a ozval se tlumený rachot kol.

Jim nabil svou winchestrovku. Butterfield jej napodobil. Sheila se přitiskla ke kaktusu, z něhož Jim ze zadní strany osekal tmy.

„Já budu střílet jako první, Butterfielde,“ řekl Jim. „Nezapomeňte na to, co jsem vám řekl! Na lidi střílet jen v nejnutnějším případě. A i potom jen do nohou! Jestli se toho nebudete držet, tak budete trpce litovat!“

Butterfield na něho vrhl potměšilý pohled.

„Jenom se nepodělejte, Donovane,“ zavrčel. „Na vašem místě bych neměl tolik ohledů. Cain vás přece chce zabít! Nebo vydat na šibenici! To nevíte?“

„To, co chce, nehraje žádnou roli, hombre,“ odtušil Jim. „Není to ani soudce, ani kat, ani marshal. Pro mě za mě si ho můžete zastřelit. Ale ti ostatní, Butterfielde, jsou neškodní lidé. Bylo by…“

„Vy jste se zbláznil, člověče,“ obořil se na něho Butterfield. „Jsou to všechno střelci. Dokonce i vozka. Koho si myslíte, že si Cain vybral pro tento džob?“

„To je mi jedno, Butterfielde. Já nejsem zabiják. Jestli jste si to dosud myslel, tak to jste na omylu, a měl byste si to rychle uvědomit. A teď už dost, povoz je na dohled!“

Donovan měl pravdu. Tam, kde se silnice začínala svažovat, se nyní z oblaku prachu vynořili dva jezdci a po nich zápřah.

Jim přikývl. Šest koní. Tak si to představoval. Nedělal to rád, ale k zastavení transportu měl jen jednu možnost: musel zastřelit jednoho z prvních dvou koní.

Zvedl pušku a vypálil.

Trefil koně do hlavy. Ten se Vzepjal, dokud to postroj povolil, načež se v plném běhu zhroutil.

Ostatní koně se splašili. Chtěli vyrazit, ale to nemohli. Bránil jim v tom jejich mrtvý druh.

To však už Jim neviděl.

Pocítil tvrdý úder do zátylku a pak už nic. Na následující čtvrthodinku se odebral do světa snů.

Don Butterfield se zlotřile zubil a díval se na Jima Donovana. Pak se chopil jeho pušky, zvedl ji, nabil a vystřelil.

Vozka na kozlíku krytého nákladního povozu pustil uzdu, chytil se za prsa a zhroutil se dolů.

Butterfield nechal Jimovu winchestrovku spadnout na zem, vytáhl jeden z jeho Navy koltů a chladnokrevně počkal, až budou oba jezdci dostatečně blízko. Potom oba, jednoho po druhém, srazil kulkami ze sedel.

Sheila měla dlaň přitisklou ke rtům a dívala se na to. Chtělo se jí křičet, ale z hrdla se jí nevydrala ani hláska.

Butterfield k ní přiběhl. Navy kolt položil vedle Donovanovy pravé ruky, takže nikdo nemohl pochybovat o tom, že smrtící rány vypálil právě on.

„Ani muk, děvče!“ zvolal na Sheilu. „Pojď, jdeme! Ať se stane cokoli, budeš mlčet, ano?“

Přikývla, neschopna jediného slova. V těch několika minutách však pochopila jedno: to, že hra, na kterou se dala, je neuvěřitelně špinavá.

Don Butterfield ji přinutil vylézt na koně. „Dělej, dělej, nemáme čas! Nesmí nás tu vidět!“

Sheila se neodvažovala mu odporovat nebo dokonce jet jiným směrem. Věděla, že Don Butterfield by neváhal ji zabít, kdyby ho nějak ohrozila.

Jeli na severozápad, po několika mílích odbočili na východ a narazili na cestu vedoucí od Eagle Pass k hranici. Don Butterfield se usmál a ukázal před sebe.

„Cain dosáhl svého cíle, děvče! Marshal může zatknout Jima Donovana. Přistiženého při činu, hahaha!“

„Jsi prase, Butterfielde!“ Sheiliny oči se leskly hněvem.

„No a? Vrahem je Jim Donovan! Stačí jen, když se podívají na jeho zbraně!“ Opět se záludně rozesmál. „My jsme nevystřelili ani jednou. Krom toho jedeme ze severu. Nikdo se nebude starat o stopy! Budou mít co dělat s Jimem Donovanem!“

Opřel se o hrušku sedla a usmál se na dívku, jejíž tvář byla zrudlá hněvem.

„Co se vůbec tak vzrušuješ?“ zeptal se, protože nic neříkala a jenom na něho pohrdavě hleděla. „Copak jsi sama nesouhlasila s tím, že Jima Donovana vyřídíme? No a co, žes s ním spala. Zaprvé to tak naplánoval Cain. Zadruhé sis při tom užila. Zatřetí ti dobře zaplatí. No a začtvrté ses do toho bastarda určitě nezamilovala.“ Jeho úsměv se roztáhl do ďábelské grimasy. „Ne, děvče, to ti neuvěřím! Sheila, placená společnice, náhle pocítí cit lásky! To určitě!“

„Tak poslouchej, ty parchante,“ vykřikla na něho , „přiznávám, že jsem v tom jela. Až moc dlouho, řekla bych. Jenže o žádné vraždě nebyla řeč! Oddělals tři lidi! A to jenom proto, aby ty vraždy přišili Jimu Donovanovi. Kvůli tomu ho pověsí.“

Když se odmlčela, vytáhl Butterfield revolver a namířil ho na ni.

„Dávej pozor, holčičko! Jestli nebudeš rozumná, tak končíš, chápeš? Jenom si nezahrávej s tou idiotskou myšlenkou, že bys něco řekla marshalovi. Pak by sis už moc života neužila! Cainbyztebestáhlkůžizaživa.“

Sheila již potkala dost mužů na to, aby je znala. A proto si dokázala Dona Butterfielda zařadit. Nemyslela si o něm nic dobrého. Byl to podlý, záludný, všehoschopný a chtivý ničema. A to přitom jeho negativní vlastnosti ještě podceňovala. Byl to chladnokrevný zabiják.

V tom momentě, kdy musela přihlížet, jak zastřelil vozku a ty dva jezdce, se rozhodla, že v této špinavé vražedné hře Butterfieldpvých lidí nebude dál pokračovat. Naopak, chtěla Jima Donovana z té šlamastyky za každou cenu dostat.

Jak, to ještě nevěděla. Věděla jen jedno: Určitě bude sama. Nikdo jí při tom nepomůže. A Butterfieldovi lidé už vůbec ne. A marshal Quemada? Znala ho. I když ne dlouho, tak dost na to, aby ho vyloučila z okruhu případných spojenců. Jack Simmons nebyl jen hlupák, navíc to byl i samolibý hlupák.

Tomu bude skutečnost, že dopadne a zatkne Jima Donovana, neuvěřitelně lichotit. To, že při tom právo a zákon dostanou na frak, ho zajímat nebude.

Ne, musela vymyslet něco lepšího. A to velice rychle, protože v Quemadu brzy začne soud.

„Tak co, děvče? Cože jsi tak zamyšlená?“ Ještě stále na ni mířil koltem. „Jenom si nemysli, že bych se nějak zdráhal tě umlčet. Nikdo neví, žes byla se mnou a s Jimem Donovanem. Jenom ten bastard! A tomu to nikdo neuvěří! Nu?“

Přikývla. „Tak dobrá! Ale i tak pro mě jsi prase!“

„No a?“ zase si strčil revolver do pouzdra a řekl: „Proč by mi to mělo vadit? A ještě něco, děvče: Drž zobák! Prodlouží ti to život. A nezapomeň: Cain ti potom zaplatí. Tak a teď jeďme na místo činu!“

Se Sheilou po boku pak vyjel k Rio Grande. Tam, kde se Wesley Cain měl těšit ze svého triumfu nad Jimem Donovanem.

+ + + + +

Když Jim přišel zase k sobě, zaregistroval několik věcí. Nejdřív šklebící se obličeje tří mužů, z nichž jednoho zdobila marshalská hvězda. Potom škleby dalších čtyř mužů. Dva z nich znal Jim až příliš dobře: Wesleyho Caina a jeho zástupce Elroye McCabea.

A potom se mu ozvala hlava a to tak, že si myslel, že se mu musí každou chvíli rozletět. To však ještě nebylo všechno. Kolem zápěstí totiž měl solidní okovy.

Don Butterfield! To jméno mu blesklo hlavou jako příval bolesti. Ten ničema to byl!

A napadlo ho ještě jedno jméno. Sheila Bensonová. Sakra, pomyslel si, ta blonďatá bestie ho obelstila tak jako Butterfield! Pane Bože, musel jsem přijít o rozum, když jsem hned neprohlédl tu odpornou hru!

„Ahoj, ty bastarde!“ ozval se hlas triumfujícího Wesleyho Caina, který Donovana vytrhl z bolestivých myšlenek. „Tentokrát jsi už zašel příliš daleko! Vlastně je to škoda, Donovane. Rád bych tě dostal sám, abych tě mohl přinést bossovi na talíři. Asi by byl radši, kdybychom tě pověsili my a on mohl Baby Shawn ukázat, co čeká v budoucnu její milence. Ale tvůj život takto skončí v Quemadu, protože cesta do El Pasa je pro mě příliš daleká a s tebou příliš nebezpečná.“

Jim naslouchal Cainovým slovům a mlčel. Oba se znali už dlouho, protože Cain vedl kromě pistolníků i průvodce Butterfield Company. Oba tak věděli, co si o sobě myslí. A Jim mu nechtěl kazit radost. Proto ho nechal mluvit. Především kvůli tomu, že věděl, že Cain se rád poslouchá a hřeje se na slunci svého úspěchu a slávy. Obzvlášť, když má posluchače. A ty nyní měl. Jeden dokonce nosil na vestě hvězdu zákona.

„Kde je Don Butterfield a to děvče?“ otázal se Jim Donovan.

„Jaké děvče?“ Cain předstíral, že nechápe. „A Butterfield? Ten si teď určitě líže rány ze včerejška. Trošku jsme si ho podali. Co tím vlastně chceš říct, Donovane? Míníš hrát o čas?“

„O čas?“ Jim zavrtěl hlavou. „Proč?“

„Tak já ti to řeknu, ty proklatý parchante!“ řekl marshal Simmons a přistoupil k němu. „Zastřelils tři lidi! A jak jsem mezitím zjistil, tak nejenom ty tři, ale i…“

„Pomalu, marshale, pomalu!“ Jim Donovan nemusel přemýšlet dlouho, aby pochopil, co se to tu hrálo za hru. Takovou špinavost mohl vymyslet jedině Wesley Cain. „Já jsem nikoho nezastřelil! Jenom jednoho koně.“

„Slyšeli jste to lidi?“ Marshal se rozhlédl. „Jenom jednoho koně! Tak poslouchej, ty ksindle, prozkoumali jsme tvé zbraně. Nikdo nemůže tvrdit, že jsi špatný střelec. Vystřelils čtyřikrát. Dvakrát puškou, dvakrát Navy koltem. A nezabils jenom jednoho koně, ale i vozku a dva jezdce. Tady!“ Kývl na Caina a ten Jimovi podal winchestrovku a revolver. „Jsou to tvoje zbraně?“

Jim ani nemusel dlouho uvažovat. Stačil mu jen pohled do Cainova škodolibého úsměvu, aby pochopil, jak se to všechno odehrálo.

„To je pravda, jsou to moje zbraně, marshale,“ odvětil. Jeho hlas byl chraplavý, ale nechvěl se. „Ale kdo vám řekl, že jsem z nich střílel?“

Jack Simmons zalapal po dechu.

Cain se schválně držel zpátky. Chtěl to všechno nechat na marshalovi. Z vypočítavosti. Poškozeným byla Butterfield Company a marshal tu zastupoval zákon. On, Cain, byl jenom zmocněnec Butterfield Company a nikoli úřední osoba.

„Chlape!“ Marshal zrudl hněvem. „Chlape!“ zabručel už podruhé. „Vy si ze mě chcete dělat srandu? Kdo teda podle vás střílel z těch zbraní?“ Ani si nevšiml, že přešel k vykání. „V tom revolveru ještě jsou prázdné nábojnice! A vedle vás jsme našli patrony z pušky.“

Jim se musel usmát. „Ach tak? A kdo mě teda přetáhl po hlavě, marshale? Nějaký duch? Třeba duch nějakého Lipana, kterého jsem dostal v horách?“

Marshalova odpověď jej nepřekvapila.

„Žádný duch, ale tam ten muž!“

Simmons ukázal na jednoho z Cainových lidí.

„Skvělé, marshale,“ prohodil Jim a pokrčil rameny. „Rovnou byste ho měl zatknout. Na šibenici pro něho vedle mě bude místo, ne?“

„Tak dost!“ vykřikl marshal. „Posaďte toho darebáka na koně! Jeďme do města! Všechno ostatní už vyšetříme.“

Cain pokrčil rameny, pobaveně se usmál a řekl: „Jo, Donovane, tak už to chodí. Na každého jednou dojde. I na takového drsňáka, jako jsi ty.“

„Tys to musel vědět, Caine!“ Jim Donovan zvedl spoutané ruce a ukázal směrem k Eagle Pass. „Otoč se, ty ksindle. Tvůj přítel Butterfield tam jede se svou družkou. Měl jsem ho oddělat a ne jim věřit.“

„Slyšíte, marshale,“ zavrčel Cain. „Nenávidí našeho bosse tak, že chce dokonce oddělat jeho synovce.“

To už bylo na Jima příliš.

Přiskočil ke Cainovi a než někdo stačil zasáhnout, dal mu, byť spoutanýma rukama, do brady.

Wesley Cain letěl dva yardy vzduchem a tvrdě přistál na zemi. Jeho pravá ruka trhla k pouzdru, ale marshalův pohled jej zadržel.

„Jsi ksindl, Donovane!“ zavrčel muž s hvězdou.

„Co? Cože jsem, marshale?“ Jim pohlédl na marshala. „Vy nosíte hvězdu! Asi jste na to zapomněl, člověče! Proč jste nezasáhl, když Cain začal brát spravedlnost do svých rukou?“

Marshal se chladně usmál.

Jim Donovan se obrátil k Donu Butterfieldovi, který právě seskočil ze sedla.

„Vy dva jste prvotřídní dvojka,“ řekl. „Ty a Sheila. Dobře se k sobě hodíte. Kolik ti za to tvůj strýc zaplatil, Butterfielde? A co máš ty, Sheilo, z toho, že ses přidala k té špinavé hře?“

Sheila mlčela. Don Butterfield však předstíral, že nic neví a že je uraženy.

„Mám to já zapotřebí, marshale, nechat se takto urážet? Jsem jenom zástupcem společnosti Butterfield Company a podléhám panu Cainovi. Tak jako slečna Bensonová.“

Marshal Simmons přivřel oči. „To mě nezajímá, pane, i když mi připadá komické, že slečna Bensonová patří do toho vašeho spolku. Vždyť byla zaměstnaná v saloonu.“

Jim se jedovatě zasmál.

„Vy jste teda moc moudrosti nepobral, marshale. Všechno to byla domluvená hra. Možnávto zlato ani neexistuje. Chcete se…“

„Držte zobák,“ odsekl marshal. „O tom transportu zlata vím. Díky oblastním úřadům v San Antoniu. Už jsem to řekl: To, jaké triky používá Butterfield, aby zabezpečil své transporty, mě nezajímá. Pro mě jsou důležitá jen fakta. A ta mluví proti vám, Donovane. Smiřte se s tím a držte hubu. Mluvit můžete, až budete Stát před porotou.“ Obrátil se na Wesleyho Caina a dodal: „A vy byste ten transport měl vést dál. O Donovana už se postarám já.“

Wesley Cain přikývl „O.K., marshale. Ale pan Butterfield pojede s vámi. Máte s sebou jen dva muže. A Jim Donovan je všemi mastmi mazaný.

Jack Simmons mávl rukou.

„Nemějte obavy. Do města to není daleko. A naše vězení je solidní. Až se za ním zaklapnou dveře, tak ho odtud nikdo nedostane.“

I když na to Cain nic neřekl, tak o tom ani zdaleka nebyl přesvědčen.

„Dělejte, co uznáte za vhodné, marshale,“ zavrčel. „Ale jedno vám řeknu: Jestli Jim Donovan dostane příležitost k útěku, tak ještě něco zažijete.“

Marshal mu neodpověděl.

+ + + + +

Jim Donovan seděl v jedné ze dvou cel vězení v Quemadu. Marshal ho okamžitě uvěznil a vůbec se s ním nebavil,

Nejdřív to vypadalo, jakoby chtěl Jim něco říct, ale pak to nechal být. Jack Simmons nevypadal tak, že se nechá přesvědčit. Pro něho byly důkazy proti Jimu Donovanovi dostatečné. Jen ty byly pro něho důležité.

Lidé v Quemadu byli neuvěřitelně mírumilovní, ačkoli věděli, koho jejich marshal drží ve vězení.

Jenže nic jim do té věci nebylo. Nikoho z nich se to netýkalo. Ti mrtví nepocházeli z města, ale šlo o Butterfieldovy lidi, které ani nikdo neznal.

Don Butterfield se stáhl do hotelu a neukazoval se. Bylo jasné, že Cain a ostatní se vrátí až odpoledne po tom, co zlato předají Mexičanům. Do té doby měl čas na to, aby vypil pár drinků a odpočinul si. Opustil Sheilu, když jí předtím ještě jednou připomenul, aby byla zticha.

„Nezapomeň – a to si zapiš za uši – že jsi v tom namočená i ty. Nikdo ti nebude věřit, že jsi o mém a Cainově plánu nevěděla. Že jsme například vědomě obětovali údajné bandity, kteří přepadli dostavník. Cain je najal. Nikdy bych neuvěřil, že mu na to ti idioti skočí, hahaha!“

Sheila zbledla.

„Pane Bože,“ zaznělo z jejích úst, „Pane Bože, vy jste ještě horší, než jsem si myslela! To jste plánovali i to, že zastřelíte ty tři a hodíte tu vraždu na Jima Donovana?“

„Přesně tak, děvče, přesně tak. Cain to nejdřív odmítal, ale přesvědčil jsem ho!“ Špinavě se zašklebil a dodal: „Platí tě Butterfield Company, děvče! Kdo chce s vlky žít, musí s nimi výt! Takže buď zticha a všechno bude v pořádku. Proč ti vlastně o toho Donovana tolik jde? Pověsí ho a nikdo kvůli němu neuroní slzu.“

Sheila se otočila a odešla. Don Butterfield ji vyprovodil hurónským smíchem. Smíchem, který jí zněl v uších, ještě když vešla do svého pokoje.

Mezitím se okoupala a jen s velkým přemáháním něco shltla. Nyní ležela v posteli a přemýšlela.

Viděla, jak marshal přivlekl Jima Donovana do úřadovny a o něco později odvedl jeho koně i se sedlovými brašnami do stáje.

Sheila nebyla špatná. Ten džob u Butterfielda vzala proto, že potřebovala peníze. Bývala placenou společnicí. A nejen tím. Ale potom majitel saloonu zemřel a jeho dědicové podnik prodali. Nový majitel si přivedl nová děvčata a ji vyhodil.

Její našetřené peníze jí nestačily napořád. Jednoho dne došly. Náhoda jí však přivedla do cesty Wesleyho Caina.

Butterfieldův pistolnický boss, který nosil v hlavě jeden plán, jí dal nabídku. Výhodnou nabídku. A ona ji bez váhání přijala. Neodmítla ani tehdy, když se dozvěděla, o co jde. Jméno Jim Donovan jí nic neříkalo.

Potom ho však poznala. Tady v Quemadu. To, jestli to byla láska, nebo jen tělesná přitažlivost, nevěděla.

Jedno jí však bylo jasné: Byl to skvělý muž. Hned si rozuměli a to v každém ohledu. Obzvlášť se jí na něm líbilo to, že s ní jednal slušně.

To však nebylo všechno.

Pak tu ještě byl ten Cainův a Butterfieldův podlý plán. Nezasvětili ji do všeho. O vraždě nebyla řeč. A to, že součástí tohoto plánu je i přepadení dostavníku, se dozvěděla teprve dnes. Do tohoto okamžiku věřila, že přepadení bylo opravdové a že šlo o skutečné bandity.

Sheila Bensonová myslela, že je Jimovi něco dlužná. Že se nesmí dál podílet na této špinavé hře a že se musí pokusit ho osvobodit. Nevěděla ovšem jak.

Marshal byl sám, neměl žádného zástupce. Navíc určitě nebude věnovat ostraze Jima velkou pozornost. Věděl proč, protože vězení bylo opravdu solidní a nedalo se do něho či z něho tak snadno dostat. Sheila jednou slyšela, že marshal Simmons si klíče od vězení bere s sebou domů, když někoho Zatkne.

Přesto – byli tu ještě Cain, Butterfield a ti střelci, které najal pistolnický boss. A jak znala Caina, odhadovala, že vězení neponechá nehlídané.

Zatím tedy musela čekat. Slyšela, že soudce přijede ze San Antonia až za několik dnů. Dosud tedy měla čas.

Večer se však každopádně chtěla připlížit k oknu vězení. Musela Jimovi říct, jak to všechno bylo a že se sice k Butterfieldovi a Cainovi přidala, ale že nebyla zasvěcena do všech detailů plánu.

Především se však měl dozvědět, že Cain ho chtěl unést. Podle toho, co slyšela o Jimu Donovanovi, dospěla k názoru, že měl dostat příležitost k útěku.

Wesley Cain a jeho lidé jí nechtěně vyšli vstříc. Vrátili se teprve, až se začalo stmívat.

Tou dobou marshal Simmons přinesl svému vězni večeři, všechno zamkl a šel domů. Sheila věděla, že kolem půlnoci udělá kolečko městem a potom půjde spát.

Mezi marshalem a Cainem došlo k ostrému, ale jen krátkému sporu, protože muž zákona odmítl nechat Caina mluvit s Donovanem.

„Je pod dozorem zákona,“ řekl marshal. „A tak to i zůstane, dokud nepřijede soudce. Beztak už toho mám pro dnešek plné zuby, pane Caine. Můžete s ním mluvit zítra. V mé přítomnosti. Nedokážu si ovšem představit, o čem s tím chlápkem ještě chcete mluvit.“

Sheila to všechno slyšela. A také to, co řekl Cain svým lidem. „Takže, přátelé, oslavíme teď vítězství. Útratu platí Butterheld! Zítra se můžete vrátit a přijet s dalším povozem. Já zůstanu tady, dokud nepřijede soudce.“

Dvě hodiny před půlnocí Sheila skončila v saloonu a řekla tam, že ji bolí hlava.

Znovu se dala na svůj starý džob, ačkoli to neměla zapotřebí. Chtěla však mít na očích Caina, Butterfielda a ostatní.

Barman pro ni měl porozumění.

„O.K.,“ řekl, „jdi se vyspat. Byl to těžký den, co? Jen se na ně podívej! Jsou namol. Ti by teď nejradši z Jima Donovana stáhli kůži. Řekla bys to do něho? Myslel jsem si o něm něco úplně jiného, když přijel do města. Rozhodně ne to, že to je vrah. No ano, člověk se může mýlit.“

Cain a jeho kumpáni si Sheily nevšímali, když saloon opustila zadními dveřmi. Bez výjimky byli tak opilí, že už toho stejně moc nevnímali.

O něco později měli co dělat, aby se po dvou dostali ze saloonu a dobelhali se k hotelu.

Tou dobou se již Sheila plížila k zadní straně vězení. Věděla, že cely mají okna do dvora marshalovy úřadovny.

Jelikož šaty, které nosila v saloonu, by ji obtěžovaly, převlékla se.

Jim Donovan ležel s otevřenýma očima na pryčně a kouřil. V tom se marshal ukázal jako velkorysý a nechal mu tam tabák, papírky a i sirky.

Dlouhán přemýšlel a zvažoval své šance na únik z této neveselé situace. Nic si nepředstíral. Jeho postavení bylo bezvýchodné.

Vlastně mu zbývalo jen jedno: přelstít marshala. Tak by možná jistou šanci měl, protože Simmons, jak se zdálo, neměl příliš velké zkušenosti a navíc ani nebyl nijak zvlášť duchapřítomný.

Podle Jimova úsudku byli mnohem větším nebezpečím Cain a jeho zabijáci.

Ale však já už si nějak poradím, pomyslel si, posadil se a chtěl vyhodil špaček cigarety, když tu uslyšel škrábání na zed.

V prvním okamžiku pomyslel na Caina či Butterfielda. Možná mě chtějí odkrouhnout přes okno, blesklo mu hlavou.

V tom však uslyšel hlas, který šeptal jeho jméno.

„Jime! To jsem já! Sheila!“

„To je od tebe hezké, žes mě přišla navštívit,“ tiše odvětil. „Nikdy bych to do tebe neřekl, že…“

„Přestaň!“ skočila mu do řeči. „Dobře mě poslouchej a nepřerušuj mě!“

Pak mu všechno pověděla. O sobě. O svém džobu u Butterfielda. O plánu, o kterém nevěděla všechno. Nevynechala nic a pověděla mu, že lituje toho, že se do toho dala. A že mu chce pomoct.

Jim v prvním okamžiku nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Potom však řekl: „Ty mě bavíš, děvče! Jak mám vědět, že ti můžu věřit? Vždyť jsi mě podvedla. A jak si představuješ tu tvou pomoc?“

„Přinesu ti revolver, Jime.“ Slyšel, jak se zhluboka nadechla, načež dodala: „Víc udělat nemůžu.“

„Ale ano, Sheilo!“ Donovan sice nevěděl, jestli jí může věřit, ale v dané situaci musel využít každé příležitosti. „Jenom zbraň nestačí. Dokázala bys mi přinést moje věci ze stáje?“

„Ano. Stájník je namol. Když jsem odcházela ze saloonu, ještě tam byl. Cain, Butterfield a ostatní jsou také pěkně namazaní. Takže zůstává jen marshal. O půlnoci udělá svoje poslední kolečko městem.“

„AU right, Sheilo! Pak mi přines ten revolver. Potom jdi do stáje a vezmi moje sedlové brašny. Ale pospěš si.“

Sheila se ho dál nevyptávala a hned zmizela.

O deset minut později byla zpátky.

Jim stál u okna. Jeho oči si již zvykly na šero panující vevnitř. Díval se na Sheilu, která držela v pravé ruce revolver.

Protáhl mřížemi ruku. „Vyskoč, Sheilo! Vezmu si ten kolt ze tvé dlaně.“

Musela vyskočit třikrát, než se mu povedlo zbraň chytit.

„A teď do stáje!“ sykl. „Ty sedlové brašny. A potom vezmi i svoje věci. Nebo tu chceš radši zůstat? To by pro tebe nebylo moc dobré.“

„Půjdu s tebou. Nemůžu tu zůstat, Jime,“ tiše odvětila. „Butterfield by mě zabil.“

Přidušeně se zasmál. „To si dokážu představit. Až budeš hotová, tak běž do stáje. Musí to proběhnout zatraceně rychle. Jestli si Cain všimne, že jsem na svobodě, vystřízliví dřív, než si myslíš.“

„Můžeš se na mě spolehnout, Jime. Určitě.“ Kývla na něho a přikrčeně odběhla.

Jim si sedl na pryčnu, škrtl sirkou a v jejím svitu si prohlédl zbraň. Byl to peacemaker ráže 32 v luxusním provedení. Se slonovinovou pažbou a poniklovanými kovovými součástkami s rytinami.

„No jo,“ zamumlal, „v nouzi to postačí.“

Sheila si pospíšila. Naštěstí nikoho nepotkala.

Dostat se do stáje pro ni nebylo moc těžké. Vrata měla jen jednoduchou dřevěnou závoru a nebyla zamknutá. Jimovy sedlové brašny nalezla okamžitě. Ve stáji svítila jedna lucerna, jejíž knot byl sice stažený, ale jejíž světlo jí postačovalo.

Dívka uviděla ty sedlové brašny na jednom trámu. Světlejší odřenina na jejich kůži jí prozradila, že to jsou Jimovy brašny. Donovan jí řekl, že tu odřeninu způsobila kulka.

Sheila se neustále držela ve stínu domů, dokud nedorazila na cestu vedoucí zahradami. Marshal ještě byl doma. Viděla, že se u něho svítí, ale věděla také, že to nebude trvat dlouho a Jack Simmons se vydá na obchůzku.

To řekla i Donovanovi, když mu dala jeho sedlové brašny.

„Tím lépe,“ prohodil. „A teď zmiz a připrav se! Počkej na mě ve stáji.“

„Ale – ale jak se chceš dostat z vězení?“ udiveně se zeptala.

„To nech na mě!“ Jim se usmál, protože věděl, že má v jedné ze sedlových brašen trhaviny. Navíc se podle jeho odhadu na něho měl marshal přijít ještě jednou podívat.

„Dobrá, Jime, budu na tebe čekat. Osedlám ti tvého koně. A jednoho osedlám i sobě.“

Zmizela dřív, než mohl něco říct.

„Možná to opravdu myslí poctivě,“ zabručel.

+ + + + +

Marshal Simmons dokončil svou poslední obchůzku. Tiše si pohvizdujíc, přešel přes Main Street a vydal se podél chodníku ke své úřadovně.

Měl dobrou náladu, protože Cain mu slíbil, že dostane část Butterfieldem vypsané odměny za dopadení Donovana.

Wesley Cain marshalovi poradil, ať se občas podívá do vězení. „U toho lumpa je možné všechno,“ řekl.

Proto chtěl Jack Simmons ještě jednou zajít do vězení.

Marshal považoval Cainovy obavy za neopodstatněné. Z vězení se podle jeho názoru nedalo utéct. Navíc Jimovi Donovanovi všechno vzal. Nechal mu jen tabák. Jeho zbraně visely v kanceláři.

Dveře cely byly zamknuté a stejně tak i těžké prkenné dveře do kanceláře. Ne, z vězení mohl utéct jen duch. A tím Jim Donovan určitě nebyl.

Dlouhán ležel na pryčně. Spokojeně se usmál, když uslyšel kroky v kanceláři. Jeho předtucha byla správná.

Jim si dokázal představit, že Cain marshalovi slíbil peníze. Zatímco se se svými kumpány bavil v saloonu, měl Simmons hlídat vězení.

Donovan měl kolt položený vedle levé ruky. V pravé držel dvě tyčky s trhavinou.

V zámku těžkých dveří od kanceláře zašramotil klíč a pak se objevil Jack Simmons.

Jim se usmál. Simmons udělal chybu, jaké se dopustilo již tolik mužů zákona – nosil klíče od cel a od dveří na jednom kroužku.

Kdyby marshal oba klíče nenosil na jednom kroužku, nebylo by to tak jednoduché. Pokud by totiž klíč od cely visel v kanceláři, musel by se tam marshal vrátit a tím by zmizel Jimovi z dohledu.

Jack Simmons nechal klíče ve dveřích a zvedl kerosinovou lampu, aby lépe viděl.

„Ahoj, marshale!“ zvolal Jim, vstal a přikročil ke dveřím cely.

Marshal vytřeštil oči, když spatřil poniklovaný revolver.

„O.K., marshale, vidíte to, co držím v ruce. Jste jen yard ode mě. Mohl bych vás přišpendlit kulkou ke zdi. A tady…“ řekl a zvedl pravou ruku, „…mám trhaviny! Stačí na to, aby vyhodily celé vězení do povětří. Takže buďte rozumný, marshale. Dejte mi vaši zbraň. Ale opatrně, jinak střílím! Podejte mi vaši zbraň, pažbou dopředu.“

„Chlape, daleko se nedostanete! Jenom si to všechno ještě zhoršíte. Čekal by vás spravedlivý proces. Jak jste se vlastně…“

„Nevykládejte mi báchorky, zavrčel Jim. „Vaši zbraň! A nehoupejte tolik tou lucernou!“

Marshal zlostí skřípal zuby.

„Cain vás bude pronásledovat a roztrhá vás na kusy, Donovane.

„Ať to zkusí.“ Jim kývl revolverem. „Nebude to říkat dvakrát!

O půl minuty později již měl ve své moci marshalův kolt.

„To je rozumné,“ pochválil Simmonse. „A teď ty klíče! Tak dělejte, přineste je a odemkněte celu!“

Marshal mrkl na Jimův kolt a trhaviny a hned jej poslechl.

„Za to budete pykat, Donovane!“ zavrčel, když otevřel dveře cely. „Cain měl pravdu! Vy jste opravdu ďábel!“

Jim se rozesmál. „Nejsem. Jen velký kouzelník, marshale. A to je rozdíl. Teď udělám něco, co udělat musím. Nemějte strach, nejsem zabiják, i když vy si asi myslíte něco jiného. Zase se probudíte a možná vás bude bolet hlava. Ale jedno vám ještě řeknu: Ty tři muže z transportu jsem nezastřelil já. To udělal ctihodný pan Don Butterfield. A abyste věděl: Existuje jeden svědek. Adios, marshale!“

Jeho úder přišel tak bleskurychle a překvapivě, že Jack Simmons neměl čas k obraně. Jim jej udeřil pažbou jeho vlastního revolveru do spánku. Tímto přesně propočítaným úderem jej uspal. Musel to udělat, nutily ho k tomu okolnosti.

Pak si pospíšil. Svázal marshala a dal mu roubík do úst, načež ho položil na pryčnu. Dveře od cely i od kanceláře nechal otevřené. V kanceláři si vzal své zbraně, rozhlédl se tam, připnul si opasek a dal si winchestrovku pod paži. Marshalův kolt nechal ležet na stole, když z něho předtím vysypal náboje.

Potom se vrátil do vězení a pohlédl na omráčeného marshala. „Je mi to líto, ale za blbost se platí,“ zamumlal.

V kanceláře zhasnul luecrnu, otevřel dveře a vyhlédl na ulici. Zela prázdnotou. Ze saloonu zněl zpěv obscénní písně.

Jim přeběhl přes Main Street a zmizel v jednom průchodě. Proběhl jím a dostal se na úzkou cestu, jež vedla zahradami souběžně s Main Street.

Když dorazil do stáje, byl již očekáván Sheilou, která stála za vraty.

Nebyla sama. Za ní se náhle vynořil, Wesley Cain. A vedle něho Elroy McCabe.

„To jsem si myslel!“ zavrčel Cain. „Jim Donovan a ta ženská. Moc bych se divil, kdybys té couře nepopletl hlavu, Donovane. Co dělá marshal, ten nýmand? Spí?“

Jim zůstal ledově chladný. Jehojedinou šancí nyní byly trhaviny. Šlo jen o to, kdy tento trumf vytáhnout.

„Přesně tak, Caine. Sheilo, musela ses zmýlit. Ti dva nejsou opilí.“

Cain se stupidně zachechtal.

„Ano, McCabe a já jsme jenom hráli divadlo. Ostatní jsou namol, ale my dva ne. A víš ty, proč? Protože tě znám, ty bastarde. To, že se s marshalem vypořádáš, mi bylo hned jasné. Vlastně by ti Don Butterfield měl být vděčný, protože tomu idiotovi s hvězdou aspoň nebude muset nic platit. Ale dost řečí, Donovane! Odhoď zbraně! Víš, na co mířím revolverem? Dělej, děvče, prozraď mu to!“ „Na mě, Jime,“ vyhrkla Sheila. „Ano,“ cynicky se zasmál Cain. „Přesněji řečeno jí mířím na ledviny. To by nebyla pro děvče hezká smrt, co, Donovane?“

„Řekls to sám, Caine. Ale pro vás a pro mě mám připravenou stejně tak ošklivou smrt. Co si myslíš o tomto?“

Rychle vytáhl trhaviny z kapsy a přidržel je před lucernou.

„Neměl bys zapomínat na jedno, Caine: Je mi jedno, jestli zemřu na šibenici nebo kulkou. Nebo při výbuchu. Sheilu byste zabili tak jako tak, protože toho příliš mnoho ví. Tak cd?“ Přiblížil doutnák trhaviny k lucerně. „Ještě dva couly, Caine, pak to vybuchne. Na šibenici bych byl sám. Ale takto bych vás vzal do pekla s sebou. No, jak se ti to líbí, ty ničemo?“

„Blufuješ, Donovane! Dobře tě znám.“ Cainovy vyvstaly na čele krůpěje potu. Nebyl tak úplně přesvědčen o tom, co říkal.

Ani Elroy McCabe nevěřil, že Jim blufuje.

„Ten ksindl to myslí vážně, Wesi!“ zavrčel. „Je schopný všeho. Klidně nás vyhodí do povětří.“

Cain hleděl na Donovanovu ruku. Ani se nezachvěla. Blížila se k lucerně, zatímco druhou rukou Jim vytáhl knot lucerny tak, že plamen začal šlehat z cylindru.

„No? Máte plné kalhoty, hrdinové?“ prohodil jedovatě se usmívající Donovan. „Tak co? Mám to udělat? Nebo se vzdáváte?“

Nikdo neodpověděl.

„O.K., Caine, vidím, na co myslíš. Nemáte šanci! Můžeš zastřelit to děvče. A McCabe by nejdřív musel tasit. Je to lehkomyslné, nemít kolt v ruce, když chcete vyřídit někoho, jako jsem já! Čas na to, abych to zapálil, budu mít rozhodně. No – takže co?“

„Proklatý lumpe!“ zaklel Cain.

„Mně je jedno, co si o mně myslíš, Caine.“ Jim posunul ruku s trhavinami ještě blíž k lampě.

Věděl, že to j e vabank.

Wesley Cain zaklel. Jim se jen sarkasticky zasmál.

„Máš plné kalhoty, co?“

„Ty parchante! All right, Jime Donovane, máš lepší karty. Ty ti musel namíchat sám ďábel. Vzdávám to! To ale neznamená, že…“

„No jasně, Caine,“ skočil mu Jim do řeči. „Odhoďte kolty! A hned!“

Opět zakleli, načež na zem dopadly tři revolvery. Jeden Cainův, dva McCabeovy.

„Zvedni je, Sheilo! A pak běž doleva!“

Jim neoddělával ruku od lucerny. Cain mu mohl připravit nepěkné překvapení.

„McCabe, tam visí provaz. Vezmi ho a svaž svého bosse. Ale dobře a pevně! Zkontroluju to. A ty, Caine, ještě odhoď svůj derringer. Za co mě vlastně máš, hm?“

„Sakra!“ Cain chtěl zvednout ruku k náramennímu pouzdru, ale McCabe jej varoval.

„Nechte to být, bossi! Tak důležitý zase Jim Donovan není, abychom kvůli němu zhebli. Však ho ještě dostaneme. Nemůže se přece rozplynout ve vzduchu.“

Wesley Cain měl opravdu bohatou zásobu nadávek. Předvedl celou salvu kleteb, než opatrně vytáhl svůj miniaturní revolver a hodil jej Sheile k nohám.

Donovana začala bolet ruka, ale stále ji držel zvednutou. Přihlížel, jak McCabe svazuje svého bosse.

„Sheilo,“ řekl Jim, když byl McCabe hotov a odstoupil stranou, „podívej se, jestli je svázán pevně.“

Učinila to. „V pořádku,“ prohodila.

„McCabe, pojď sem a přines ten provaz.“ Jim kývl na Sheilu. „Vezmi si jeden z těch koltů. Jestli jeden z těch dvou něco zkusí, tak střílej.“

Zasmála se a dodala: „Na to se můžeš spolehnout, Jime.“

Nic se však nestalo. McCabe se nechal Svázat a ani se nepokusil o odpor. Zato ale Donovanovi věnoval mnoho jedovatých pohledů. Jim měl pocit, jakoby mu probodával záda očima.

Pro jistotu ty dva přivázal k opěrným trámům stáje a do úst jim dal jejich šátky jako roubíky.

„Tak,“ spokojeně poznamenal. „Stájník se bude za břicho popadat, až se vyspí a najde je tu. Nekoulej očima, Caine, nebo ti vypadnou z důlků.“

Donovan se rozesmál, načež se otočil k Sheile. „A teď ke koním!“

„Zrovna jsem je sedlala, když se objevili,“ omlouvala se.

„Cain je lotr hrubého kalibru, děvče, ten se nesmí nikdy podcenit. A to jsme oba udělali. Hm, vlastně bychom měli zaplatit za tvého koně. Nejsme přece zloději koní. A poněvadž nemáme dost peněz, jistě nám pomůže pan Butterfield.“

„Moment, Jime,“ namítla Sheila. „Butterfield mi dluží tři sta dolarů.“

„No fajn!“ Jim prokázal smysl pro humor. „Podíváme se, kolik má u sebe Cain. A pak ten tvůj účet vyrovnáme. Toho koně zaplatí z vlastní kapsy. Určitě si zaslouží lístek na památku.“

Wesley Cain se zmítal v provazech a vydával neartikulované zvuky, když mu Jim vytahoval z kožené vesty peněženku. Vzal z ní tři sta dolarů a podal je Sheile. „Polož osmdesát babek tam na tu bednu s pící, děvče, a chvilku počkej!“

Cain u sebe nosil i pero. Jim napsal účtenku na tři sta dolarů a Sheila ji podepsala. Pro stájníka nechal Jim zprávu vedle peněz. Osmdesát dolarů považoval za přiměřenou sumu za koně, kterého si Sheila vybrala.

Když byli hotovi, přistoupil Donovan ještě jednou ke Cainovi a řekl: „To by tedy bylo. Raději bys odtud měl zmizet! Ty i Don Butterfield. Existuje totiž jeden svědek, Caine. Sheila! Viděla, jak Butterfield zabil tři lidi. A Butterfield jí krom toho tvrdil, že ty údajné bandity, kteří přepadli dostavník, jste najali vy! Máš máslo na hlavě, Caine! Kolik z toho vlastně bude mít Don Butterfield, eh? Vždyť se nechal schválně zmlátit.“

Když Cain zakoulel očima, Jim mávl rukou.

„Vlastně to ani nechci vědět. Možná ta historka o jeho dědickém podílu ani není pravdivá. Jisté je jen to, že to nedělá zadarmo. Povedená rodinka ti Butterfieldové! Vyřiď svému bossovi a Baby Shawn ode mě hezké pozdravy, Caine!“

Obrátil se a kývl na Sheilu. Potom vyvedli koně ze stáje.

„Přes Main Street ne,“ zašeptal Jim Donovan. „Tudy!“ Ukázal při tom na průchod vedle stáje.

Mlčky se vydali na cestu. Teprve když bylo město půl míle za nimi, dal Jim znamení, aby nasedli.

„Teď už můžeme jet, Sheilo. Jedno bys ale měla vědět: Nebude to procházka růžovým sadem. Cain a jeho smečka po nás půjdou.“

Sheilu osvětloval úplněk.

„Já nemám strach, Jime. Nebojím se, když jsem s tebou.“

+ + + + +

Jim vždycky počítal s náhodou. Nebo s nepředvídaným. Proto nejeli na sever nebo na východ, ale nejdřív na jihozápad. K Rio Grande.

„Ty chceš do Mexika?“ zeptala se dívka.

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Kousek pojedeme v řece, dokud nebude voda příliš hluboká. Potom se vydáme do hor. Myslím, že si zasloužíme krátkou zastávku, Sheilo. Měkkou postel ti ovšem nabídnout nemohu. Ale myslím, že se s tím už nějak vyrovnáme.“

„Kam chceš vlastně jet?“

„Nejdřív do hor,“ odvětil. „Mezitím nás Cain začne hledat. Ale ne tam nahoře.“

Sheila mlčela. Její myšlenky byly upřeny k budoucnosti. Jim chtěl zpátky do El Pasa. To jí dal najevo. Byl rozhodnut rozdat si to s Joshuou Prentissem Butterfieldem a vyjasnit tu věc s přepadením. Jinak by totiž musel do konce života žít jako psanec. A Sheila věděla, že by potom přišel den, kdy by se museli rozdělit. Právě na to nyní myslela.

„Proč tak mlčíš?“ vytrhl ji jeho hlas ze zadumání. „Já vím, co tě trápí. Víš už, co uděláš? Butterfield už o tobě nebude chtít slyšet.“

Rozhodla se.

„Budu znovu dělat to, co jsem vlastně dělala vždycky, Jime. Pracovat v saloonu. Jedna moje přítelkyně pracuje v Presidu. A jelikož ty chceš do El Pasa, můžeme zůstat spolu. Já se potom usadím v Presidiu. Souhlasíš?“

Přikývl.

„V pořádku, děvče. Takže ještě nějakou dobu budeme spolu.“

+ + + + +

Mesa de Anguila byla skoro patnáct mil dlouhá a dobře osm nul široká stolová hora, jež patřila k Rattlesnake Mountains.

Jim tu oblast znal. I to hezké místo, kde chtěl s Sheilou přečkat zbytek noci, následující den a další noc.

Od Rio Grande k mese stoupaly terasy. Naštěstí byl úplněk, protože ten výstup nebyl úplně jednoduchý.

Hodinu před východem slunce dorazili k široké skalní římse. Míli předtím musel opustit řeku, protože byla příliš hluboká.

„Tam nahoru?“ zeptala se Sheila, když ukázal nad ně.

„Vypadá to hůř, než jaké to ve skutečnosti je, děvče,“ odvětil Jim, „ty terasy jsou přibližně devět set stop vysoké. Potom začíná serpentina až k mese. Až budeme nahoře, budeme mít fantastický výhled a uvidíš až do Mexika.“

Sheila si povzdechla. Nebyla na jízdu zvyklá. A teď ještě to náročné stoupání.

Dokázala to však. V půli svahu vyšlo slunce a když konečně dorazili na stolovou horu, koupali se Jim, ona i zvířata v potu.

„Ještě kousek, Sheilo, a budeš se moct umýt,“ poznamenal Jim a utřel si pot z čela. V jeho očích se jiskřilo.

„Co?“ zeptala se, jakoby se přeslechla.

Usmál se na ni. „Je to tak, jak jsem řekl. Jen počkej.“

Jim nepřeháněl. Mesa začínala o jednu míli dál. Od okraje pomalu klesala, zhruba půl míle. Pak Sheila uviděla stromy. A vodopád, který se řítil seshora z jedné štěrbiny ve skále zhruba dvě sta stop do přírodního bazénu hladce vymletého ve skále.

Dlouhán seskočil ze sedla.

„No, tak přeháněl jsem, nebo ne, Sheilo?“ zeptal se. „Tam vzadu je tráva. A podívej doleva! Jeskyně. Tam se můžeš okoupat.“

Přikývla, posadila se na jeden balvan a potom přihlížela, jak Jim pečuje o jejich koně a odsedlává je.

O deset minut později byli oba ve vodě. Byla tak průzračná, že mohli vidět až na dno jezera.

„Mně to stačí,“ řekl Jim po chvíli. „Jdu ven a udělám něco k snědku. Jestli chceš, zůstaň ve vodě.“

Se zájmem pozorovala toho vysokého muže s mnoha jizvami, když vylézal na břeh a kráčel k sedlům, která položil před jeskyni.

Když se chtěl obléknout, přišla za ním a vzala mu šaty. „Postarej se o jídlo, Jime, já zatím vyperu naše věci. Nebo máš něco proti?“

Jeho pohled sklouzl po jejím nahém těle, na kterém se třpytily kapky vody. Několikrát polkl a zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odvětil. Chvěl se mu hlas.

Sheila se otočila a odešla. Lehce se pohupovala v bocích a díky tomu se jí houpal její pevný zadek. Na rtech měla zasněný úsměv.

„O.K., děvče,“ zamumlal, „chtělas to sama.“

O něco později – už po jídle – leželi vedle sebe v trávě. Sheila ho lechtala vlasy na hrudi.

„Proč nemůžeme zůstat spolu napořád, Jime?“ náhle se zeptala, otočila se na záda a přitáhla ho k sobě. „Proč ne?“

Na jeho odpověď nemusela čekat dlouho. Strčil jí ruku pod záda a obejmul ji kolem krku. V tom okamžiku Sheila zapomněla na všechny otázky, povzdechla si, zabořila prsty do jeho vlasů a přitáhla jeho hlavu k sobě.

+ + + + +

„Na to nikdy nezapomenu,“ řekla Sheila, když projížděli kaňonem.

Mesa de Anguila již byla za nimi. I ty hodiny, kdy se milovali a vykládali si.

Pak projeli horami Rattlesnake Mountains. Tímto kaňonem se dostali do jednoho údolí, které spojovalo dva horské masívy.

Před nimi se tyčily štíty a hřebeny Tres Cuevas Mountains. Bylo vedro a vzduch se tetelil.

Jim už vytěsnil ze svého vědomí vzpomínky na hodiny s Sheilou. Nacházeli se v oblasti, kde museli počítat s Apači. Tyto hory byly domovem Lipanů. A Jim věřil, že jich tam je ještě víc než dost.

A nejen jich. Pravděpodobně tam budou i Wesley Cain a jeho lidé. A možná i Don Butterfield.

Jim nebyl mstivý, ale neměl by nic proti, kdyby toho holomka ještě jednou potkal.

Tu zpozorněl. Nalevo nad nimi se něco pohnulo. Byl to sotva zachytitelný pohyb.

Jim jednal instinktivně. Později už nedokázal říct, proč se náhle vyklonil ze sedla, chopil se uzdy Sheilina koně a nahlas vykřikl.

Jeho valach vyrazil cvalem a strhl druhého koně s sebou.

Sheila chtěl křičet, protože si Jimovo jednání nedokázala vysvětlit. Oba výstřely však byly odpovědí i vysvětlením zároveň. Byly příliš krátké. Naštěstí.

Donovan navedl koně doprava, kde mezi keři a kaktusy leželo několik balvanů. Byly dost velké na to, aby se za nimi ukryli.

„Sesedni, rychle!“ vykřikl, seskočil ze sedla a přinutil valacha, aby si lehl.

Sheila okamžitě uposlechla jeho příkazu a vrhla se za jeden balvan. Jim také jejího koně přiměl k tomu, aby si lehl a položil se na bok.

„Winchestrovky,“ řekl. „Moc bych se divil, kdyby Lipani měli takové zbraně. Zatím jsem je zažil jen se starými Spencerovými karabinami.“

„Myslíš, že Cain a Butterfield…“ Sheila na něho hleděla vytřeštěnýma očima.

Pokrčil rameny.

„To je možné. U něho je možné všechno. Chce nás dostat za každou cenu.“

Opatrně vyhlédl zpoza balvanu. V tom okamžiku se zbalesklo nad údolím na protější straně. Hvízdla nad nimi kulka, ale neuškodila jim.

„Pěkná dálka,“ zamumlal Jim. „Spencerovky tak daleko nestřílejí. To bude Cain a jeho zabijáci.“

„Co teď?“ chtěla vědět Sheila. Rozhlédla se a dodala: „Daleko se nedostaneme. Leda, že bychom chtěli skončit s kulkami v zádech.“

„Vždycky jsem si věděl rady, Sheilo!“ Jim sledoval její pohled. „Vidíš tam tu širokou puklinu ve skále? Až k ní dorazíme, budeme prozatím v bezpečí.“

Přikývla. „Tomu bych ráda věřila, Jime. Ale jak se tam chceš dostat?“

Usmál se a odpověděl: „Jak víš, mám trhaviny. A teď dávej pozor: Jednu z nich zapálím a hodím tak daleko, jak to jen půjde. Pak další. Až vybuchnou, zvedne to spoustu prachu a vyvalí se dým. Toho využijeme a zmizíme. Krom toho využijeme momentu překvapení.“

Sheila mu položila pravou ruku na rameno.

„Dostaneme se z toho živi, Jime?“

Usmál se na ni.

„Neměj obavy, Sheilo! My už to zvládneme. Až budeš tam vzadu v bezpečí, postarám se o ty chlápky.“

Sundal si klobouk, nasadil no na hlaveň koltu a vystrčil jej zpoza úkrytu. Okamžitě třeskl výstřel. Tentokrát střelec trefil skálu a kulka se s odporným hvizdem odrazila.

Jim se připlazil ke svému koni. Ten naštěstí ležel pravou sedlovou brašnou nahoru. Dlouhán vytáhl tři tyčky.

„Tak a teď dávej pozor, Sheilo,“ poznamenal, „vezmu si pušku a vystřílím celý zásobník. Potom hodím první tyčku. Až to práskne, vyskočíš a rozběhneš se. Cikcak. Pro všechny případy. Na tak velkou vzdálenost by to musel být jó dobrý střelec, aby zasáhl běžícího člověka. Ale ti chlápci se ani nedostanou ke střelbě.“

Sheila přikývla. Přihlížela, jak Jim vytahuje ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabíjí ji a pak se plazí pryč.

Byla to od něho odvaha, protože tak byl nepříteli snadným terčem. Ale i tady Jim počítal s momentem překvapení. Ti darebáci u skály přece nemohou předpokládat, že se jen tak zničehonic postaví a bude střílet. Navíc neměl žádný přesný cíl.

Sheila si klekla a zapřela se oběma rukama, připravena každým okamžikem vyskočit a vyrazit.

Donovan se náhle postavil, dvakrát vypálil, načež si klekl a střílel dál. Tentokrát čtyřikrát. Potom se schoval, nabil a jednu vteřinu čekal. Nepřítel však jeho střelbu neopětoval.

Jim to zkusil znovu. Tentokrát opustil úkryt na druhé straně, zůstal dřepět a vystřílel celý zásobník. Ani se nestačil schovat, když přišla odpověď. Příliš pozdě. Navíc rány byly nepřesné. Ani jedna netrefila místo, kde Jim ještě před chvílí dřepěl, nebo balvan.

„Takže, Sheilo!“ V ruce držel první tyčku s trhavinou. „Dávej pozor!“

Jim škrtl sirkou, přidržel ji u krátkého doutnáku a odhodil tyčku pryč. K tomu musel vyskočit a opustit úkryt.

Okamžitě na něho stříleli. Jim uslyšel hvízdnutí. Jedna z kulek proletěla kolem jeho hlavy. Následující střela hvízdla nad balvanem.

Potom však zazněla tlumená exploze. Ani ne třicet yardů odtud došlo k výbuchu. Jelikož trhavina dopadla na hlínu, vyvalil se prach a písek.

Sheila běžela pryč a Jim hodil druhou a vzápětí i třetí tyčku. Když se zbavil druhé, zvedl koně a pak se s nimi rozběhl k puklině ve skále.

Sheila již byla v bezpečí.

„Běž dál do hloubi té štěrbiny!“ zvolal. „Udělej místo! Koně!“

Dívka se otočila a běžela pár yardů dál, načež se zadýchána zastavila a přitiskla k drsné, rozpukané stěně. Nejdřív přiběhl její kůň, potom valach a nato Jim.

Uprostřed údolí se valil obrovský oblak dýmu, který se začal pomalu rozplývat. Díky tomu mohli nyní z protější stěny vidět na místo, kde ještě před pár minutami sami leželi.

Jim se usmíval. Jeho tvář byla pokryta prachem a pot v ní vytvářel prapodivné stružky.

„To nejsou Lipani, děvče,“ zakrákal. „To jsou běloši. Tipuju, že Cainovi zabijáci. Možná je tam i on sám.“

Sheila se odlepila od stěny, odvázala si Šátek a utřela Jimovi prach ze tváře.

„A my tu teď sedíme jako v pasti, že?“

„Uvidíme, Sheilo.“ Pohlédl nahoru. Puklina se směrem nahoru poněkud zužovala, ale dole stále dopadalo shora dost světla. „Podíváme se, kam ta puklina vede. Možná je slepá, možná se někam dostaneme. Každopádně nebudeme čekat, až se nás odtud ti ničemové pokusí vykouřit.“

Kývl na ni, Sheila přikývla, chopila se uzdy svého koně a vydala se za dlouhánem.

Ukázalo se, že jeskyně je dlouhá puklina táhnoucí se částí horského masívu. Na některých místech se nahoře tak zužovala, že dole byla tma jako v pytli.

Za půl hodiny se stěny rozestoupily, trhlina se rozšířila a vyústila v suťové pole.

Jim se zastavil a ukázal před sebe. „Tam dozadu, Sheilo!“

Šla tam, kam mířila jeho pravá ruka. Na konci kamenného moře posetého balvany všech velikostí začínalo údolí. Bylo velmi široké. V jeho středu tekl potok, na jehož březích rostly stromy. Zelenala se tam tráva osvěžená květy. O něco dál dívka objevila dům, jehož střecha byla rozpadlá. Z kamenného komína již zbyla jen polovina.

„To jsem nečekala, Jime. Něco takového v této kamenné poušti, kde jsou jen kaktusy?“

„Pojď, porozhlédneme se tam, Sheilo. Předpokládám, že tu kdysi někdo choval koně. Když ještě byli divocí koně. Vidíš tam vzadu napravo ty zbytky oplocení výběhu?“

Nasedli a opatrně přejeli přes kamenné moře.

Jim tam byl poprvé. Proto byl velmi ostražitý a neustále se rozhlížel.

Stěny nalevo i napravo byly strmé, rozeklané a rozpukané. Skýtaly tisíce možných úkrytů pro případného střelce.

Nic se však nestalo. Panoval tam klid – až na ptáky, kteří se vyplašeni vznesli k obloze. A na někohk hadů, kteří prchali, když uslyšeli kopyta.

+ + + + +

Marshal Simmons měl štěstí. Majitel saloonu pro něho poslal, protože v jeho podniku došlo k rvačce. A jelikož marshal nebyl doma, běžel barman do úřadovny, kde nalezl muže zákona spoutaného a s roubíkem v ústech. A zavřeného v cele.

Trvalo jistou dobu, než se marshal vzpamatoval natolik, aby se mohl ujmout svého úřadu. Nejdřív zametl s opilými rváči v saloonu, načež vtrhl do hotelu, aby vytáhl Caina z postele.

Jenže ani Butterfieldův bezpečnostní šéf ani jeho zástupce tam nebyli. Pokoje těch dvou byly prázdné, postele byly nedotčené.

Sakra, pomyslel si, že by si Cain všiml, že Donovan zdrhl?

Vydal se ke stáji, aby se podíval, jestli si Cain a McCabe vzali své koně.

Málem mu vypadly oči z důlků, když je tam uviděl. Potom se škodolibě usmál a řekl: „Jak se cítíte, Caine?“ Pana vynechal. „Takže nejsem jediný, koho Jim Donovan přelstil, co? Jak se mu to povedlo? S trhavinami?“

Odpovědi se nedočkal, zato uslyšel vzteklé vrčení. Když Cainovi vytáhl roubík z úst, začal Butterfieldův bezpečnostní šéf běsnit.

„Vy jste ten největší idiot, jakého jsem kdy viděl!“ zabručel. „Kdo vás vlastně udělal marshalem?“

Simmons, který právě vytahoval roubík z úst McCabeovi, se otočil.

„Že o tom mluvíte zrovna vy! Jestli mě ještě jednou nazvete idiotem, tak vás nechám svázaného. Pro mě za mě si tu na tom trámu můžete zhebnout. Zapomněli jste, že i vás přelstil? Nebo kdo vás svázal, he? Nějaký duch z hor?“

Cain mávl rukou. Simmons měl pravdu. On a McCabe se zrovna nevyznamenali. „Dobrá, marshale, dobrá. Rozvažte mě. Ti dva budou mít náskok tak dvě hodiny. Víc v žádném případě ne.“

„Nemělo by smysl, kdybyste se za nimi hnali. Je noc. A vy ani nevíte, kam se vydali. Jinak, Caine, to děvče přece patřilo k vám. Nebo se snad mýlím? Jak to, že tomu bastardovi pomohlo?“

„Jak to – jak to? Copak jsem žena? Zeptejte se jí, co vidí na tom parchantovi, že s ním leze do postele a navíc se stane jeho komplicem.“

Jack Simmons se posměšně zazubil.

Cain to přešel a zavrčel: „Hm, máte pravdu, marshale, nemělo by smysl vyjíždět teď. Beztak nemůžu pryč kvůli těm dvěma transportům. McCabe, za svítání vytáhneš ostatní z postele a vyrazíš s nimi. Jak znám toho parchanta, bude ještě poblíž. Ten se tak rychle nevzdá.“

Marshal se vrátil do úřadovny. Po cestě ho ještě něco napadlo. Cain mu slíbil část odměny. Možná by měl jet s nimi. To by na bezpečnostního šéfa určitě udělalo dojem a byl by pak svolnější k vyplacení těch peněz.

Přišel do hotelu a chtěl jít nahoru, když tu se na schodech zarazil. Dona Butterfielda ten rozruch probudil a teď se hádal s Cainem.

Simmons naslouchal. To, co slyšel nebylo jen zajímavé, ale přímo šokující.

Don Butterfield tak zuřil nad Donovanovým útěkem, že si přestal dávat pozor na jazyk.

„Proklatě, Caine, to jsem zbytečně oddělal ty tři? A to bylo i to fingované přepadení dostavníku zbytečné?“ řekl tak nahlas, že Cain jej udeřil otevřenou dlaní do úst.

„Držte ten svůj zatracený zobák, vy hlupáku!“ sykl. „To musí každý v hotelu vědět, jak to doopravdy bylo?“

Marshal toho slyšel dost. Stačilo mu to. Tiše opustil hotel a zamířil do své úřadovny. Tam si sedl do koženého křesla, zapálil si doutník a přemýšlel.

A čím déle přemýšlel, tím jasnější obraz mu vyvstával před očima.

„Takové svinstvo,“ nahlas zaklel, „tak bohapusté svinstvo! Všechno je to domluvená vražedná hra. Jen proto, aby dostali Jim Donovana, střílejí lidi jako zajíce. Pane Bože, to by bylo, kdyby soudce – ach, to ani nemůžu domyslet! Banda jedna!“

Vypil velkou sklenici whisky a usnul. Probudil se ještě přes svítáním. Ponořil hlavu do vědra s vodou, připnul si revolverový opasek, nasadil si klobouk na hlavu a vydal se k hotelu.

Když viděl, že McCabe a další dva muži z Cainova mužstva jdou ke stáji, zmizel v jednom průchode. Tam zůstal stát a čekal.

Na Main Street přišel Cain a dal svým lidem poslední instrukce, které zakončil tímto příkazem: „Jeďte k řece, až ho vyřídíte. S tou dívkou si můžete dělat, co chcete.“

Marshal cítil, jak se jej zmocňuje hněv. Zůstal však tam, kde byl. Cain byl při své zarputilosti schopný odstranit z cesty i jeho. Nebo nechat odstranit. Proto počkal, až ti tři zmizeli a Cain se vrátil do hotelu.

Marshal Simmons se vydal za bossem zabijáků.

Wesley Cain se otočil. „Á, marshale! Tak brzo?“

„Ano. To kvůli vám. Zmizte i s tou vaší zabijáckou sebrankou z města! Dávám vám hodinu. Jestli tu potom vy nebo Butterfield budete, tak vás zatknu. Rozumíte?“

„Vy jste zbláznil,“ prohodil Wesley Cain, který hleděl na marshala, jakoby se právě proměnil v slona. „Přeskočilo vám? Nebo vám dal Jim Donovan příliš velkou ránu do palice?“

„Nedělejte ze sebe hlupáka, Caine. Vy jste všechno, jen ne klaun. Hrát opravdu neumíte. Hodinu! A myslete na to, o čem jste se dneska v noci bavil na chodbě s Butterfieldem. Pro mě to bylo velmi poučné. Nemám svědky, proto mám svázané ruce. Navíc nechci mít ve městě problémy. Ale vy možná brzy budete nějaké mít, jestli nezmizíte.“

Cain zbledl. Věděl příliš dobře, že marshal by mu mohl udělat spoustu těžkostí, kdyby chtěl. Samozřejmě, Simmons pro to, co slyšel, neměl žádné důkazy. Jenže byli tu ještě Sheila a Jim Donovan. Pokud se s nimi spojí, může si Cain hledat nový džob. A možná nejen to.

„Poslouchejte, marshale, Butterfield byl opilý. Neměl byste hned každého brát za slovo. Kromě toho nemůžu pryč. Kvůli tomu transportu.“

„Hodinu, Caine. Čas běží! Z Quemada se už o ty transporty starat nemusíte. To, co se děje mimo město, mě nezajímá. Takže zmizte! Myslím to vážně! Víte přece, že v Del Riu je základna pohraniční kavalerie? Mám tam někoho poslat?“

To již bylo na Butterfieldova bezpečnostního šéfa příliš.

„Dobře mě poslouchejte, vy zatracený paličáku! Provádíme ty transporty na zakázku vlády. A to ví i pohraniční kavalerie! Nečeká vás nic dobrého, jestli…“

Simmons mu rázným gestem skočil do řeči.

„To všechno vím. Ale ta věc s Jimem Donovanem a oba přepady byla vaše soukromá akce. S transporty zlata to nemá nic společného. Dělejte si, co chcete! Pro mě za mě si jeďte za vašimi zabijáky. Obávám se ovšem, že si na Jimu Donovanovi vylámete zuby – tak jako dosud. Hodinu, Caine! Myslete na to!“

Otočil se a vydal se pryč.

Wesley Cain na něho rozzuřen hleděl. Nejradši by ho vyprovodil kulkou. V duchu proklínal Dona Butterfielda. A sebe také, protože se s ním spojil. Věděl totiž, že zašli příliš daleko.

Donovan při přepadení vystřelil jako první, ale to nic znamenalo. Teď už vůbec nic, protože ty tři muže zabil Don Butterfield.

Navíc nesmělo vyjít najevo, že Don Butterfield pro toto přepadení Jima Donovana prakticky najal jako společníka.

Ano, už se do toho svinstva příliš namočil. Cainovi nezbývalo, než z Quemada zmizet.

Tím by si ušetřil spoustu problémů. Navíc tam ani nemusel být. Transporty se přes hranici dostanou i bez něho. S Butterfieldem se pak vydá po stopách Jima Donovana a té dívky.

Don Butterfield s tím tak úplně nesouhlasil, ale Cain mu slíbil, že z něho nadělá fašírku, jestli se k němu nepřidá.

Teprve když mu řekl, že marshal Simmons špiní svou výhrůžku a uvědomí armádu, Don Butterfield svolil.

Ani ne za hodinu oba muži opustili Quemado.

+ + + + +

Původně byli tři: Elroy McCabe, Hank Davis a Joe Harvey. V horách se rozdělili. Na Jima Donovana a tu dívku stříleli šilhavý, podobaný Davis a Harvey pocházející ze Skotska. Elroy McCabe už několik hodin předtím jel dál.

Do toho idylického údolí, v němž kdysi kdosi choval koně, se mohl dostat mnohem jednodušší cestou. Jenže McCabe neměl ani potuchy o existenci pukliny táhnoucí se horami, ačkoli jezdil nedaleko ní v naději, že potká Jima Donovana a Sheilu Bensonovou.

Nyní je oba spatřil. Jeli přímo k tomu polorozpadlému domu, v němž se skrýval. Jeho kůň se pásl za ním. Jim jej tedy nemohl viděl, zato jej ale slyšel.

Sotva zaslechl tiché zaržání, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a nabil ji.

„Zůstaň vzadu, děvče,“ sykl na Sheilu. „Není to tak klidné, jak jsme si mysleli.“

V tom okamžiku se Elroy McCabe objevil ve dveřích domu – které už vlastně nebyly dveřmi, ale jen jakýmsi otvorem. Bez varování vystřelil. Před Jimovým koněm vytryskla fontána prachu.

Valacha to však nevyděsilo, klidně klusal dál.

Jím odpověděl winchestrovkou. Kulka z její hlavně se zavrtala do levého rámu dveří. Hned vedle McCabeovy hlavy.

„Tak co?“ zvolal. „Rozdáme si to? Šance jsou vyrovnané. Nebo ne, ne tak úplně. I Sheila má zbraň, McCabe!“

„Slez ze sedla, Donovane!“ vykřikl McCabe.

Jelikož to dlouhán nemínil udělat, srazil mu McCabe klobouk z hlavy. Kulka mu při tom vytrhla vlasy a zanechala po sobě šrám široký jako prst.

Donovan vypálil z winchestrovky. Zasáhl hlaveň MčCabeovy pušky a vyrazil mu ji z rukou.

Než mohl tasit revolver, byl již Jim u něho. Tlak stehen mu stačil na to, aby valach vyrazil cvalem.

Jim ze sedla skočil na svého soka. Všechno se to odehrálo tak rychle, že McCabeovi se nepodařilo uskočit stranou. Jim jej proto mohl udeřit pěstí do krku.

Butterfieldův muž několik minut lapal po dechu. Jim se však nenechal zmást. Věděl, že účinek rány pěstí rychle přejde. A nemýlil se. Netrvalo to dlouho a McCabe byl opět připraven.

Jim viděl, jak se mu jiskří v očích. Pak se McCabe přikrčil a švihl pravačkou.

Jim to koupil. Jednal o zlomek vteřiny později, než měl. McCabeova pěst ho zasáhla do brady. Donovan byl katapultován dozadu. Zakopl a spadl.

McCabe využil své šance a přiskočil k němu. Naběhl však přímo na nohu, kterou Jim vykopl. Dlouhán se bleskově otočil a vrhl se na McCabeho.

Tomu se zdálo, jakoby vrazil do zdi. Připadalo mu to, jakoby ho kopl kůň. Sykl, padl na kolena a musel se zapřít oběma rukama, aby se úplně nezhroutil.

Jim mu hned zasadil ránu pravačkou do čela a tak jej povalil.

McCabe se však zvedl a zatřepal hlavou. Otřel si krev a vrhl mračný pohled na Jima. Stál tam se svěšenýma rukama, kymácel se jako slaměný panák ve větru a nenávistně hleděl na dlouhána.

„Ty zatracený bastarde!“ zasyčel. „Já tě rozcupuju na maděru! Tak nebo tak!“

„Dej tu ruku pryč z toho koltu, McCabe,“ varoval ho Donovan.

Butterfieldův pistolník však neposlouchal. Sáhl po koltu, který měl v pouzdře – a to bylo také vše.

Jim sklonil hlavu, chopil se jej a efektním chvatem jej poslal k zemi.

McCabe zamával rukama a praštil sebou. Přivřenýma očima pohlédl na Jima, přikrčil nohy a vykopl je – právě v okamžiku, kdy se na něho chtěl Donovan vrhnout.

Jim tak byl odražen, ale ustál to, neupadl a po dvou krocích nalezl rovnováhu.

Také McCabe už byl na nohou. Chvíli tam stáli naproti sobě, zhluboka oddechovali a dívali se na sebe.

Potom McCabe ukázal, že je dobrý bojovník. Byl střední postavy. Ač byl velmi svalnatý, působil spíš podsaditě až obtloustle. Jenže to byl klam.

Dokázal být neuvěřitelně rychlý a obratný. A právě to nyní předvedl.

Zničehonic vyrazil proti Jimovi. Ten však byl hbitější a navíc jeho pohyb předvídal.

Tak se mohl ubránit kopu, chytit McCabeovu nohu a prudce ji obrátit.

McCabe se znovu poroučel k zemi. Jim ho kopl do zadku, sklonil se k němu, obrátil ho a zasadil mu dva háky na bradu.

Při tom ale poněkud povolila jeho pozornost. McCabe navíc tyto dva háky neuvěřitelně rychle strávil, otočil se jako had, lehl si na záda a odplazil se kousek dál od Jima, načež se zvedl.

Při tom Jima kopl levou nohou do tváře a rozedral mu kůži.

Tentokrát si Jim pomohl nohou. Podkopl McCabeho a ten se opět skácel.

Potom Butterfieldovu muži došel dech.

Jestli si však Jim myslel, že to je konec, tak to se mýlil. McCabe tam několik minut nehybně ležel. Během té doby Jim odpočíval. Nebyl nadčlověk, i jej tento zápas stál mnoho sil.

Stále však na tom byl lépe. Vzpamatoval se rychleji než McCabe. Ten ztratil nervy a udělal klíčovou chybu. Zaútočil na něho totiž příliš brzy.

Jeho vůle po zničení Jima Donovana byla tak velká, že se na něho vrhl, ještě než si náležitě odpočinul. Sotva otevřel oči a už znovu bojoval.

Bylo neskutečné, že se mu povedlo tak rychle se dostat na nohy. Nic mu to však nepomohlo. Dostal jen další ránu, která ho opět poslala k zemi. Tentokrát definitivně.

„Pane Bože!“ řekla Sheila. Seskočila ze sedla a rozběhla se k Jimovi. „Vypadáš, jakoby po tobě přeběhlo stádo dobytka, Jime!“

Strhané se usmál. „Tak se i cítím, děvče,“ hlesl. Dělalo mu problémy mluvit.

„Běž k potoku,“ radila mu. „Studená voda ti pomůže.“

Mávl rukou. „Nejdřív se musím postarat o McCabeho. Ten chlápek je tvrdý jak steak ze starého býka.“

Chtěla ho zadržet, ale vytrhl se jí, klekl si k McCabeovi a prohlédl ho. V kovové pochvě našel vrhací nůž. McCabe ho měl schovaný v úzké kapse na vnější straně kalhot. Revolver ztratil při boji. Donovan vysypal bubínek, vybral mu též všechny náboje z opasku a strčil mu ho do pouzdra.

„Jeho kůň, Sheilo. Musí stát za domem. Podívej se, co má v sedlových brašnách. Asi nějaké balíčky s municí. Vezmi je s sebou. I jeho pušku. Leží u domu.“

Zatímco dívka šla k domu, odvlekl Jim omráčeného McCabeho k potoku a ponořil mu hlavu do vody.

McCabe se rychle probral, zaprskal a zamával rukama a nohama, takže Jim ho pustil. „No, přítelíčku? Co z toho teď máš?“ zeptal se ho. „Modřiny, bolavé kosti a nalomené sebevědomí.“

„Jdi k čertu, Donovane!“ zavrčel McCabe. Měl opuchlé rty a při mluvení ho bolela celá spodní čelist.

„Tu laskavost ti neudělám. Můžeš zmizet, jestli chceš. Měl bys však vědět, že ve svých zbraních nemáš ani náboj. Pro jistotu jsem je vytáhl, aby tě nenapadla nějaká hloupost. Kdybys na mě vystřelil, tak by přestala legrace. Já nejsem zabiják jako ti, které na mě posílá Cain. U tebe si nejsem úplně jistý. Známe se, McCabe, takže víš, že nerozumím žertům, když jde o můj život či svobodu.“

„Jsi proklatý darebák, Donovane,“ zasyčel McCabe.

„Možná máš pravdu. Ale teď zmiz! A vyřiď ode mě Cainovi hezký pozdrav. A také těm dalším dvěma holomkům, kteří se tu teď ještě někde potulují. Už vás mám plné zuby. Jestli ty dva ještě někdy potkám, tak si přestanu brát servítky.“

McCabe vstal. Poněkud sice vrávoral, ale bylo na něm vidět, že se mu vrátily síly.

„Nemůžeš mě nechat jít bez nábojů,“ zavrčel. „Co, kdyby mě přepadla puma? Nebo ti zatracení Apači?“

Jim se chladně zasmál. „Jenom se nepodělej strachy. Pumy tu nejsou. A rudoši? Tak je zmlať! Tomu přece rozumíš. Žádné patrony ti nedám. Najdi ty své dva kumpány. Potom už se nebudeš muset bát.“

Butterfieldův muž zaklel, plivl na Jimovu pravou botu a vydal se k polorozpadlému domu.

Donovan kráčel za ním.

„Dej mu jeho pušku, Sheilo!“ zvolal Jim na dívku. „A potom ať okamžitě zmizí, než si to rozmyslím!“

+ + + + +

Jim a Sheila opustili údolí, v němž by tak rádi zůstali. Sheila trvala na tom, že Jim si umyje obličej a postará se o ty dvě rány, které utrpěl. Pomohla mu ty šrámy na hlavě a na tváři ovázat.

Ale pak Jim naléhal, aby odjeli.

„Nechtěl bych, aby nás tu překvapili,“ argumentoval. „McCabe brzy narazí na ty dva.“

„No a?“ zavrtěla hlavou. „Můžeme na ty tři natrefit i jinde. V čem je rozdíl?“

„V tom, že já chci překvapit je, Sheilo. A nechci, aby oni překvapili nás.“

Dopadlo to však ještě jinak. McCabe své dva kumpány nenašel, zato je potkali Jim s Sheilou.

Hank Davis a Joe Harvey drsně kleli, když jim Donovan proklouzl mezi prsty díky tomu triku s trhavinami.

Než se dostali do údolí, uplynula určitá doba. Nebylo pro ně žádným 40

tajemstvím, kam Jim s Sheilou zmizeli. Oba holomci vlezli do pukliny, překonali i kamenné moře a nalezli též přilehlé údolí a polorozpadlý dům.

Donovanovu a McČabeovu střelbu neslyšeli. Nalezli však stopy, které ukazovaly, že tam došlo k boji. Tráva tam byla uválená a mnohde byly vyrvané drny.

„Nemůže to být dlouho,“ prohodil Davis. „Možná tak hodinu.“

Ukázal na trávu, která už se pomalu začínala narovnávat.

„Elroy?“ otázal se Harvey.

„On a Jim Donovan.“ Davis si prostudoval stopy. „To děvče při tom bylo také. A všichni tři odjeli tímto směrem. Nejdřív jeden – to bude Elroy – potom dva. Podívej na ty otisky kopyt.“

Harvey přikývl. „Pojedeme za nimi?“

„Myslíš ty vůbec, chlape?“ řekl Davis a zaťukal si na čelo. „Nezapomeň, kolik chce Cain vysolit, když Donovana dostaneme. Živého nebo mrtvého. No a to děvče?“ Neodpověděl si, jen se perverzně usmál.

Pak vyjeli po stopách Jima a Sheily.

Za hodinu už jim stáli tváří v tvář.

Jim jel po klikaté cestě vedoucí na sever. Na rozcestí se vydal doprava, aby po jedné míli zjistil, že to dál nejde. Cesta končila nad okrajem rokle, přes niž kdysi vedl most sbitý z kmenů. Potom ho však nějaká bouře strhla do propasti.

„Takže zase zpátky, Sheilo,“ řekl. „Můžeme si však odpočinout, jestli chceš.“

„Chci,“ odvětila. „Už mě bolí zadek. Nezapomeň, že jsem děvče ze saloonu a ne žádná Amazonka, Jime.“

S úsměvem slezl ze svého valacha a pustil ho. Také Sheila sklouzla ze sedla. Nějakou dobu si mnula partii těla mezi nohama a zády.

Po půlhodině odpočinku se jelo dál.

Když projeli jednou zatáčkou, objevili se před nimi dva jezdci: Hank Davis a Joe Harvey.

Oba pistolníci jeli po jejich stopách. Elroy McCabe sjel z této cesty ještě před rozcestím a tou dobou ležel v jednom borovém háji v horách.

Hank Davis okamžitě tasil.

Byl však příliš pomalý. Příliš pomalý na někoho tak zkušeného, jako byl Jim Donovan. Jeho pravá ruka bleskově trhla k pouzdru a vytáhla Navy kolt, přičemž natáhla kohoutek.

Kulka Davise zasáhla, ještě než stačil vytáhnout kolt z pouzdra. Na místě byl mrtev.

To však nebylo všechno.

Joe Harvey se dostal ke střele, ale minul, protože příliš spěchal a protože jeho kůň neklidně tančil.

Kulka Donovana trefila do levého stehna, ale nepronikla příliš hluboko do masa. Těsně předtím, než se to stalo, Jim vypálil podruhé. Také tato střela byla smrtící.

Jim strčil Navy kolt do pouzdra a zaklel.

„Sakra, s tím jsem nepočítal. Ti chlápci byli rychlejší, než jsem si myslel.“

Sheila přijela k němu. „Jsi postřelený,“ řekla. Pravou rukou ukázala na Červenou skvrnu s temným středem. „Sesedni!“

„Jen pomalu, Sheilo,“ odsekl. „Tak zlé to není. Nejdřív jeďme dál.“

„Ty ses zbláznil! Ale možná právě proto tě mám tak ráda! Krvácíš, ale chceš dál. Proč, k čertu?“

Noha ho bolela, ale dalo se to vydržet.

Jim zavrtěl hlavou. „Uvažuj! Jestli je McCabe poblíž, tak slyšel ty výstřely. Nemá sice náboje, ale mohl by natrefit na Caina nebo Butterfielda. Potom by byli tři. Takže si nejdřív najděme místečko, kde bychom byli v bezpečí. Tam se o mě budeš moct postarat.“

Povzdechla si. „Tak dobře. Znám tě už příliš dobře, takže vím, že jsi paličák a nenecháš si poradit.“

Oba mrtvé tam nechali ležet. Sheila na ně vrhla letmý pohled, načež řekla: „A jejich koně?“

„Ti už si budou vědět rady. Ale odsedlat bych je mohl. Proč by se s tím ta zvířata měla tahat?“

Opatrně sesedl a pokusil se našlapovat na levou nohu obezřetně. Šlo to, i když ho v ní píchalo a pálilo. Se zatnutými zuby odepnul zvířatům sedla a ohlávky, hodil je k mrtvolám a znovu se vytáhl na svého koně.

Sheila sice úplně nesouhlasila s tím, že tam Harveyho a Davise nechají jen tak ležet, ale nic neřekla. Jim měl tak naspěch, že si ani neprohlédl svá zranění.

Na rozcestí se vydali druhou cestou, načež jeli jednu hodinu do kopce.

Potom narazili na jeskyni, jež vedla do jednoho uzavřeného údolí. Nebylo moc velké, možná mělo tak tisíc yardů čtverečních. Zelenala se tam tráva a z jedné pukliny ve vápenci vyvěral pramen.

„Tak,“ řekl dlouhán, „tady zatím zůstaneme. Možná až do zítřka.“

Sheila byla spokojená. Bolely ji všechny kosti a krom toho si dělala starosti o Donovana, jehož pobledlá tvář byla zalita potem. Jakoby ani nebyl opálený. Jeho rty působily naprosto bezkrevně.

„Proč si vlastně pořád musíš hrát na hrdinu, Jime?“ zeptala se, když se k němu posadila. Ležel na zádech, levou nohu měl nataženou, pravou skrčenou. „Nejdřív se biješ s McCabem, potom koupíš kulku a klidně si jedeš dál.“

„Není důvod se vzrušovat, Sheilo,“ usmál se. Ten úsměv ovšem nevypadal příliš přesvědčivě. „Tady jsme v bezpečí.“

„Mám ti rozstřihnout nohavici? Nebo si ji stáhneš?“

Zapřel se rukou, pozvedl se, odepnul si opasek, který mu držel kalhoty, načež si pak opatrně sáhl na stehno.

„Podívej!“ poznamenala Sheila a ukázala na tu ránu. „Hezká boule.“

Jim se sehnul a usmál se. „Skvělé. Ta kulka vězí přímo pod kůží. To není žádný problém. Nic důležitého neporanila. Takže, vezmi ji do svých prstíků a vytlač ji k té díře, kterou vletěla dovnitř.“

Zavrtěla hlavou.

„Nedělej si ze mě srandu, Jime. Myslíš, že to jde?“

Přikývl.

„Začni, pak uvidíš sama. Ale řekni, kdyby se ti udělalo špatně.“

Procedura trvala půl hodiny. Jim zatínal zuby tak silně, že mu vystouply lícní kosti. Vypadalo to, jakoby mu měla prasknout kůže nad nimi.

Sheila mu nekonečně pomalu vytlačovala kulku z rány, která začala znovu krvácet.

Když se jí to podařilo, byla ještě unavenější než Donovan.

Vyčistila mu ránu whiskou, kterou s sebou vozil v sedlové kapse, a ovázala ji. Pak si mohl znovu natáhnout nohavici.

Jimovi nebylo do zpěvu, ale přesto se cítil dost silný na to, aby vstal a začal pajdat okolo.

O něco později nasbíral suché dřevo, rozdělal oheň a uvařil kávu.

„Do rána zůstaneme tady, Sheilo,“ řekl, když potom leželi na dekách vedle sebe. „A potom pojedeme dál.“

„Kam?“ vyzvídala.

„Na západ. Přes hory do Presidia. Tam přes noc zůstaneme v hotelu a já si koupím nové kalhoty a novou košili. Z Presidia pojedu dál do El Pasa.“

„To je pěkné, Jime. Jak dlouho zůstaneme spolu?“

Vzal ji do náruče.

„Několik dnů. A nocí.“

Kývla na něho a vrhla na něho zastřený pohled. „A v Presidiu se rozloučíme a už se nikdy neuvidíme. Toho okamžiku se bojím.“

+ + + + +

Bylo to kolem desáté hodiny následujícího dne.

Jima a Sheila jeli za sebou po stezce vinoucí se po hoře připomínající pagodu, když tu uslyšeli výstřely.

Dlouhán zastavil koně, zapřel se ve třmenech a naslouchal.

Noha ho už skoro nebolela. Jen občas cítil lehké tepání, jinak nic. Bylo zjevné, že rána brzy začne svědit a hojit se. Znal to. Zdobil ho bezpočet jizev.

„Winchestrovka na jedné a sharpka a henryovka na druhé straně, „ poznamenal. „Lipani. A běloši.“

Sheila se ho zeptala, jak může tak přesně vědět, kdo to střílí.

„Winchestrovka má vysoký zvuk, střílí hvízdavě. Sharpka tlumeně duní. To – to byla ona! A henryovka má hlubší zvuk než Winchestrovka. To, že to je henryovka, jsem poznal podle toho, že ten chlápek vystřílel všech patnáct ran za sebou. To je typické pro rudokožce. Střílejí ostošest. Bez rozvahy a míření. Dál, Sheilo! Rád bych věděl, kdo to je.“

„Tam – podívej!“ zvolala Sheila a ukázala doprava.

Jim pohlédl směrem, kam ukazovala.

Na jednom úzkém bradle se objevil muž. Jim odhadoval vzdálenost mezi nimi na dobrých sto yardů.

Na okamžik tam stál zpříma, ale potom se mu do zad zabodl dlouhý, opeřený šíp. Vykřikl, pustil pušku, kterou držel v levé ruce, zavrávoral, otočil se a zřítil se dolů.

Sheila zavřela oči. Jim to padající tělo sledoval, dokud nezmizelo.

„Poznalas ho, Sheilo?“

„Ano, poznala,“ odpověděla. „Byl to McCabe.“

Opět třeskly výstřely. Mezi střelbou se ozýval divoký jekot, který se nesl až k Junovým a Sheiliným uším.

„Pospěšme si,“ radil. „Nepřeju sice Cainovi a Butterfieldovi nic dobrého, ale to, aby je zmasakrovali rudoši, zase ne.“

„Ty jim chceš pomoct, Jime? Zrovna těm dvěma, kteří tě málem dostali na šibenici?“

Zadumaně na ni pohlédl, přikývl a poznamenal: „Ano. Prostě se mi nelíbí, když tucet indiánů útočí na dva bělochy.“

Nechal valacha klusat a o minutu později opustili cestu, aby dorazili k jedné mese, na jejímž okraji se tyčila strmá skála.

„Musíme ji objet, Sheilo,“ řekl dlouhán. „Myslím, že Lipani budou někde na druhé straně. McCabe se asi pokusil je napadnout z boku. A při tom ho dostali. Radši se měl obrátit.“

Sheila se necítila ve své kůži. Kvůli Apačům. Dosud se s indiány nikdy nesetkala. Její život dosud probíhal poklidně, pokud se to o placené společnici dá říct.

Když ji však Cain najal, aby obelstila Jima Donovana, něco se změnilo. Už dlouho litovala toho, že Cainovu nabídku přijala.

Poznala již mnoho mužů, ale žádný nebyl jako Donovan. A teď měla pocit, že by se neměla bát. Jim Donovan byl u ní a během té relativně krátké doby, co se znali, nejednou ukázal, že těžké situace brilantně zvládá.

Přejeli mesu. V horách již panoval klid. Střelba utichla.

Jen abychom nepřijeli pozdě, blesklo jí hlavou. Ani já nemám Caina ráda, o Butterfieldovi ani nemluvě, ale Jim Donovan má pravdu. Ti dva si zaslouží trest, ale ne smrt z rukou hordy Apačů.

Jeli podél strmé skalní stěny, dorazili k jejímu konci a odbočili doleva. Napravo se táhlo suťové pole, nalevo se tyčila hora.

Jim Donovan se rozhlížel, ale neviděl živou duši.

A pak, když se ohlédl, spatřil na obloze několik supů. Asi se zajímají o McCabeho, pomyslel si, ale to by už museli být dole!

Projeli skalní branou a dostali se na pustou plošinu. Ještě stále nic neslyšeli.

Jim sesedl a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. „Zůstaň tady, Sheilo,“ řekl a odešel, aniž by čekal na její odpověď.

Kulhal k okraji plošiny.

Na posledních yardech zpomalil, pak se zastavil a nabil pušku. Potom se rozhlédl do všech stran a také nahoru.

Nic však neviděl.

Náhle padl výstřel. Jim sebou trhl. Byl to výstřel z winchestrovky.

Jestli to jsou Cain s Butterfieldem, tak musejí být někde pod plošinou.

Pomalu kráčel dál, zase se zastavil a klekl si na pravé koleno, potom na levé, natáhl se a začal se plazit.

Bylo to preventivní opatření, které se vyplatilo.

Když dorazil k okraji a pohlédl dolů, spatřil je.

Wesley Cain a Don Butterfield leželi za balvany na dně rokle. O něco dál vzadu Donovan spatřil jejich koně. Leželi na zemi a nehýbali se. Očividně je zkosily kulky.

Jim hledal Lipany. A nalezl je. Bylo jich víc než osm. Nacházeli se přímo naproti němu, jen něco pod ním, na jednom výčnělku.

Napravo od něho, přímo naproti, ale o něco výše než Lipani, se mihnul pohyb. Jim se instinktivně otočil.

Dvakrát se převalil, načež zamířil a vypálil.

Lipan, který na něho vystřelil šíp, vykřikl a zmizel ve svém ukrytu.

Vzápětí se ozval vzteklý jekot jeho pokrevních bratří.

Jim pozvedl hlavu, zamířil na dalšího rudocha a vypálil. Lipan se zvedl, rozhodil rukama a zhroutil se.

„Hej, Caine!“ zvolal Jim. „Jen si nemysli, že vám pomáhám rád! Vlastně bych vás měl nechat indiánům.“

„Proč to teda neuděláš, bílý muži?“ vykřikl jeden z Lipanů plynnou angličtinou.

„To je komická otázka, Apači! Zaprvé jste mě a ty dva dole napadli a já jsem musel dva z vás poslat do věčných lovišť. Zadruhé se mi nelíbí, když…“

Dál se nedostal, protože na něho vypálili dva Lipani. Mířili ovšem prachbídně, Kulky hvízdly nad ním a odrazily se od skály.

Jim zaklel, načež se ohlédl na Sheilu. I ta už sesedla. Stála mezi koňmi.

„Zůstaň, kde jsi,“ zvolal na ni.

Vedle něho narazil do skály šíp. Jim znovu zaklel a pohlédl doprava. „Prach a broky!“ zamumlal.

Otočil se, zamířil a vystřelil. Lipan vyhlédl zpoza skály a to bylo také to poslední, co udělal. Byl příliš pomalý.

Než se stačil ukrýt, zasáhla jej Jimova kulka.

„Sejmi je, Donovane! Jednoho po druhém!“ zabručel dole Cain.

„Drž hubu, Caine!“ zvolal Jim. „Nejsem kat! A proti indiánům nic nemám, když mě nechají na pokoji! Vlastně bych vás tam dole měl nechat usmažit ve vlastní šťávě!“

Lipani se na něho nyní soustředili. Stříleli na něho, protože byl pro ně mnohem nebezpečnější než ti dva dole.

„Proklatý bastarde!“ vykřikl Cain.

Butterfield zatím mlčel. Ležel vedle bezpečnostního šéfa svého strýce a pušku držel u boku. Jen občas vzhlédl na plošinu, na níž ležel Jim Donovan.

Apači bez ustání stříleli. Jim proklínal bělochy, kteří jim prodali ty hromové hole. Oficiálně byl prodej zbraní indiánům zakázaný, ale vždycky se našel někdo, kdo tento obchod provozoval. Tito podloudní obchodníci indiánům prodávali whisky a pušky a nakupovali od nich zlato a stříbro. Revolverů si rudoši moc necenili.

„Sakra,“ zavrčel Donovan, „všichni střílejí po mně. O.K., když to tak chcete…“

Opět si lehl, odplazil se a vstal teprve, když se ocitl v bezpečí a Lipani ho již neviděli.

Sheila na něho hleděla vytřeštěnýma očima, když k ní přikulhal.

„Co je?“ zeptala se.

„V sedlových brašnách mám jestě několik trhavin. Zkusím, jak daleko je dokážu hodit.“

„Jsou Cain s Butterfieldem dole?“

Přikývl.

„Ano. Jsou v kleštích. Lipani jsou ve skalách nad nimi. Vlastně bych těm bastardům ani neměl pomáhat.“

Vzal si dvě tyčky s výbušninami, kývl na Sheilu a vrátil se zpátky.

Jen, co si Lipani všimli, že se znovu objevil, začali opět střílet. Jim si lehl na levý bok a obezřetně na ně hleděl, s trhavinami v ruce.

Byl oproti indiánům ve výhodě. Nacházeli se totiž pod ním, museli střílet nahoru a mohli ho vidět jen tehdy, když se ukázal. On se naproti tomu díval dolů.

Tím ovšem riskoval, protože při tom byl vidět. Všechno tak záviselo na jeho rychlosti.

Vzdálenost nebyla příliš velká. Aby tam však mohl dohodit, musel vstát. Byla to hra vabank.

Na jedné straně musel doutnák zapálit ještě předtím, než vstane, na straně druhé mu pak zbývala jen velmi krátká doba na to, aby tu tyčku hodil. Při tom ho mohla zasáhnout kulka. Pokud by Lipani byli ve střehu a vystřelili na něho hned, jak by se ukázal.

Přesto to riskl.

Škrtl sirkou, přidržel ji u krátkého doutnáku, vyskočil, rozmáchl se a hodil.

To, jestli tam dohodil, neviděl, protože se zase hned vrhl k zemi.

Ozval se výbuch. Ozvěna detonace se nesla horami.

Donovan se odvážil vyhlédnout zpoza okraje plošiny.

Nic nebylo vidět. Nejdřív se musel rozplynout kouř a prach.

Po další minutě znovu vystrčil hlavu. Kus skály zmizel.

„Bílý pse!“ zvolal kdosi hrdelním hlasem. „Dostanu tě a potom zemřeš tisícem smrtí!“

„Jen do toho,“ zabručel Donovan, „čekám! Ale pospěšte si.“

Znovu se ozval vzteklý jekot, načež nad Jimem hvízdly kulky. Zapálil další trhavinu. Tentokrát ji hodil vleže. Nebezpečí, že by ho trefili, kdyby vyskočil, bylo příliš velké. Věděli už totiž, co to znamená, když se náhle objeví na okraji plošiny.

Druhá trhavina neexplodovala pod Apači, ale nad nimi, a uvolnila kamennou lavinu, která se zřítila na indiány.

„Ještě nemáte dost?“ škodolibě zvolal. „Mám těch pekelných věciček ještě hodně! Stačí říct a vyhodím vás do vzduchu s celou horou!“

Sotva to dořekl, když tu se na druhé straně zablesklo. Jim se přitiskl k plošině.

„Dej jim to, Donovane!“ zazněl zdola Cainův hlas. „Odkrouhni je!“

„Drž hubu, Caine!“ Jim nabil svou pušku a dodal: „Nebo jednu nálož hodím i k vám dolů!“

Wesley Cain nahlas zaklel, načež náhle uviděl hlavu jednoho indiána, jeho zvědavost byla větší než jeho opatrnost. Vypálil a Lipan zmizel. Ránu doprovodil hlasitý jekot.

Přes svou špatnou situaci to indiáni nevzdávali. Neustále Jima i ty dva dole ostřelovali. Aniž by někoho trefili.

Jim Lipany nechápal. Neměli šanci. Naopak, čím déle zůstávali naproti, tím menší měli naději, že se z toho dostanou živí.

Ohlédl se na Sheilu. Stála u koní. Mávla na něho.

Indiáni již nestříleli.

Jim Donovan si už chtěl oddechnout a vrátit se k rokli, když tu se za ním ozval ječivý výkřik.

Bleskově se otočil.

Za Sheilou stáli dva Lipani. Bylo záhadou, odkud se tam vzali. Jeden z nich držel děvče, druhý stál vedle Jimova valacha a právě napínal tětivu.

Donovan ležel na boku a opíral se o levé předloktí. Winchestrovku měl nabitou a držel ji v pravé ruce. Ukazováček, který dosud měl na pákovém nabíjení, nyní položil na spoušť.

Dal si pažbu pod paži a namířil na toho lučištníka. Moc často z takových pozic nestřílel, ale zkusil to. V tom zlomku vteřiny neměl jinou možnost.

Věděl, že Lipani jsou jedněmi z nejlepších lukostřelců mezi indiány. A nepochyboval o tom, že ten chlápek vzadu by ho trefil.

Neměl tedy na vybranou. K takovému rozhodnutí dospěl během jediného okamžiku.

Kulka vyletěla z hlavně a zasáhla indiána ještě předtím, než vypustil šíp. Lipan se tiše zhroutil na luk a šíp.

Druhý bojovník byl tak překvapen a možná i šokován Jimovou reakcí, že se ohlédl.

Jim této šance využil. Vyskočil a přikrčen zamířil.

V tom momentě zasáhla Sheila.

Zprvu strnula, když spatřila ty dva rudochy, ale nyní, když viděla, jak rychle Jim reagoval a jak dokázal zabít jednoho z Lipanů, se vzpamatovala.

Nosila jezdecké holínky s vysokým podpatkem. Lehce přesunula pravou nohu a prudce jí dupla indiánovi na nohu. Zároveň se předklonila.

Náhlá bolest indiána přiměla, aby ji pustil. Krom toho jí břichem narazil do zadku.

„Stůj! „zabručel Jim.

Lipan stál na jedné noze a tu poraněnou si mnul oběma rukama. Jeho tvář byla zkřivená, když se otočil k Jimovi.

„Pojď sem! Ale žádné hlouposti, Lipane!“ Jim pozvedl winchestrovku. „Sheilo, odstup! Aspoň šest kroků!“

Lipan se zastavil a nebránil dívce v tom, aby odešla. Zároveň ale také neposlechl Jimovu výzvu a nešel k němu.

Dlouhán okamžitě pochopil, jaká šance se mu tu skýtá. Apač byl vysoký, nosil jelenicový šat, mokasíny a kulatý klobouk, za jehož stužkou se skvěla tři orlí péra. Kolem krku nosil náhrdelník s pestře pomalovanými zuby pumy.

Nejenom podle těchto per a náhrdelníku Jim poznal, že má před sebou náčelníka, prozradily mu to i tři rudé a bílé pruhy na tvářích.

„Chceš zemřít?“ zeptal se ho Jim. „Jestli sem nepřijdeš, tak tě pošlu do věčných lovišť, náčelníku!“

Aby ukázal, že nežertuje, vystřelil indiánovi pod nohy.

Lipan nehnul ani brvou. Pouze v jeho tmavých očích se zablesklo. Pak konečně vykročil a přikulhal k Donovanovi.

„Máš na vybranou,“ řekl Jim. „Odvolej své bratry! Jestli to neuděláš, shodím tě do rokle.“

Indián pohlédl na pušku, jejíž hlaveň mu mířila na břicho a byla od něho vzdálena jen dlaň. Potom přikývl.

„Ty jsi ďábel,“ řekl hrdelním hlasem. „Ale máš lepší karty. A to je nejdůležitější.“

Jim se pousmál.

„Hlavně žádné proslovy, náčelníku! Jenom pošli své lidi pryč. Když to uděláš, nic se ti nestane.“

„A když to udělám? Co se mnou potom bude?“

„Budeš mě doprovázet. Dokud nebudu vědět, že tvoji rudí bratři jsou doopravdy pryč.“

Indián mlčel.

„Poslouchej,“ dodal dlouhán, „mně je jedno, že jste opustili rezervaci a že se potulujete v horách. Do toho mi nic není.“

„Dobrá. Ale nerozumím ti. Ti dva bílí muži tam dole jsou tvoji nepřátelé. Nebo se snad mýlím?“

Jim zavrtěl hlavou.

„To s tím nemá nic společného. Rozhodni se!“

Apač chvíli přemýšlel, načež přikývl a postavil se tak na okraj plošiny, že ho ostatní indiáni mohli vidět. Jim si stoupl za něho. Stál tak, že rudoši mohli vidět, jak mu tiskne hlaveň pušky do zad.

„Ještě moment,“ řekl Jim. „Počkat. „ Potom zavolal na ty dva dole: „Caine, indiáni teď odtáhnou! Ať vás ani nenapadne na ně střílet. Rozumíte?“

„A co, když to přece jen uděláme?“ zabručel Don Butterfield.

„Pak budete mít dva nepřátele. Lipany a mě! Na to vemte jed!“

Nyní se ozval Wesley Cain: „O.K., ty bastarde! To překousneme! Ale nečekej žádný dík!“

Jim se zasmál.

„To ani nečekám, Caine! Jak budou pryč, můžete zmizet!“ Strčil do náčelníka. „Tak, amigo, vydej svým lidem pokyny!“

Apač cosi zavolal na své lidi. Jim tomu nerozuměl, ale viděl, že indiáni se stahují. Takže neslyšně mizeli ve skalách.

„Spoutám tě,“ řekl dlouhán. „Kde máš koně?“

Apač na něho strnule hleděl. Pouze jeho lícní svalstvo poněkud cukalo. Potom podal Jimovi ruku. „Můj kůň a zvíře mého mrtvého bratra stojí dole.“ Nato kývl směrem, o kterém mluvil.

„Dobrá.“ Jim vytáhl z kapsy tenku koženou šňůru a svázal mu jí zápěstí. „Je to jen preventivní opatření,“ řekl.

Nůž, který náčelník nosil v kožené pochvě na levém boku, mu ponechal.

„Hej, Caine, chci se s vámi rozloučit! Jednou se uvidíme v El Pasu, to vám slibuju!“ Jim stál na okraji plošiny.

„A jak se odtud máme dostat?“ vykřikl Cain. „Naši koně jsou mrtví!“

Jim se zasmál. „Pěšky! Nemám pro vás koně a i kdybych měl, nedal bych vám ho.“

„Jsi skunk, Jime Donovane, a….“ Cain dál nemluvil.

Don Butterfield se přestal ovládat, zvedl pušku a vypálil na Jima.

Kulka proletěla mezi dlouhánem a indiánem.

Jim neváhal a vystřelil na Butterfielda.

Ten vykřikl a chytil se za rameno.

„To ti doma vrátím!“ zařval. „A nejen tu kulku, ty parchante! Všechno!“

„I za ty muže, které jsi zabil, Butterfielde?“ Donovan by Butterfielda nejraději zastřelil, ale nebyl vrah. Však Butterfield jednou za své zločiny zaplatí.

Jim se obrátil a kývl na Apače.

Oba apačské koně nalezli v jedné průrvě za mesou. Takových průrev je v horách nepočítané. Sheila nejdřív mlčela. Ani Apač nic neřekl.

Jim ho po třech hodinách pustil.

„Dávejte si pozor,“ řekl mu, když mu rozvazoval pouta. „Může se stát, že přitáhnou vojáci.“

Apač na něho jen pohlédl, otočil se, vyšvihl se na svého koně a zmizel.

Sheila si povzdechla: „Ten chlápek byl hrozný! Kromě toho jsem měla celou dobu strach. Celou dobu. Když…“

S úsměvem mávl rukou. „Copak jsi nevěděla, že jsem dítě štěstěny, děvče? Mně se jenom tak nic nestane.

A teď, Sheilo, přejedeme přes hory a zamíříme do Presidia!“

„Jedno mi ještě musíš říct, Jime. Proč ses do toho namočil? Myslím tím ten transport zlata.“

„Proč?“ Pokrčil rameny. „Protože jsem byl nahněvaný na Joshuu Butterfielda a chtěl jsem mu vytřít zrak. To byl ten důvod. Nebylo to ode mě správné, to už teď vím. Když se na to tak dívám, tak jsem vlastně rád, že Don Butterfield vymyslel ten zákeřný plán. Teď už musíme dokázat jen to, kdo zabil tři muže v transportu zlata.“

+ + + + +

Uplynuly skoro čtyři týdny, než Jim Donovan spatřil oblak prachu a kouře halící Presidio.

Na tváři se mu objevil úsměv, když pomyslel na poslední noc se Sheilou, kterou s ní strávil v široké mosazné posteli v hotelu její přítelkyně.

Zapřísahala ho, aby nejezdil do El Pasa, ale když následujícího dne do města přijel marshal Jack Simmons a prohlásil, že je ochoten vypovídat v El Pasu v Jimův prospěch, nechala ho jít.

V El Pasu se Jim jako první věc dozvěděl to, že Joshua Prentiss Butterfield vyhodil Baby Shawn ze svého domu a anuloval manželství s ní. Stálo ho to balík peněz.

Jestliže si však myslel, že starý Butterfield konečně přišel k rozumu, tak to se mýlil. Důvodem pro takovýto krátký proces s Baby Shawn totiž byla jedna osmnáctiletá blondýnka, která u Joshuy Prentisse Butterfielda mohla přijít k majetku mnohem rychleji než v hampejzu.

Joshua Butterfield nejdřív urovnání s Jimem Donovanem odmítl, ale tlak oblastního šerifa jej záhy přiměl k tomu, aby stáhl zatykač na Jima. Ovšem pod podmínkou, že Jim nevznese žalobu proti jeho synovci Donu Butterfieldovi.

Jimovi to bylo jedno. Teď byl znovu svobodným člověkem a nikoli psancem, na něhož mohl kdokoli beztrestně vystřelit.

To se musel dozvědět i Don Butterfield, když se Jimu Donovanovi před jeho hotelem v El Pasu postavil do cesty. Jimova kulka mu rozdrtila pravou ruku, v které již nemohl držet revolver.

Wesley Cain se Donovanovi vyhýbal, ale Jim byl přesvědčen, že se jejich cesty beztak jednoho dne zase zkříží.

Zavrtěl hlavou.

Nechtěl myslet na Caina, ale na to, co ho Čekalo v Presidiu.

A nebylo toho málo…