John Kirby

Colorado western 085. Cesta hrůzy

Lidé v Cheyenne River byli vyděšeni bestiálními vraždami. Nejen muži, ale i ženy se stávaly oběťmi tajemného vraha. Všechno ukazovalo, že za zločiny stojí Čejeni. Jen ti proklatí rudokožci přece tak zohavují těla svých obětí, tvrdilo se. Tom Shattuck těmto fámám nevěřil. Byl to míšenec a mezi Čejeny vyrostl. Proto dobře věděl, že vrah nepochází z tohoto lidu. Když se vydal na cestu hrůzy, zažil ďábelské překvapení…

Teritorium Montana, 22. června 1880

V údolí Tongue River stálo takřka tisíc čejenských teepee. U řeky se páslo velké stádo koní. Všech deset klanů Tsistsistas (neboli Lidu), jak sám sebe nazýval tento velký kmen, se shromáždilo v tomto údolí, aby oslavilo největší a nejvýznamnější svátek - Znovuzrození posvátných šípů.

Tom Shattuck si ještě vzpomínal na doby, kdy se tyto obřady slavily každé dva roky - to však bylo už dávno, ještě než na západ přišli bílí.

Mladé squaw, s níž obýval své teepee při svých pobytech u Čejenů, řekl, že tohoto roku jsou severní i jižní kmeny naprosto jednotný.

„Armáda nepřipustí, abychom se ještě někdy sešli. Stavějí železnice a pevnosti, aby nás zneklidnili, aby nás rozehnali a my se pak proti nim nemohli spojit do války.“

Zavrtěl hlavou.

Jeho vlasy měly barvu zralé pšenice. Tvořily zvláštní kontrast k jeho modrým očím a k jeho pleti barvy mědi, jež se leskla jako stará penny. Měl tvrdý, větrem ošlehaný obličej typického čejenského bojovníka, s vystouplými lícními kostmi a dlouhým úzkým nosem.

Byl to poloviční indián, syn bílého trapera a čejenské squaw. Znal bílého muže a jeho způsob života a v jednom koutě jeho teepee byly zbraně a předměty, jaké užíval bílý muž - revolverový opasek s peacemakerem, winchestrovka, sedlo na morgana a ohlávka s udidlem.

Nosil však oděv lidu, v jehož středu vyrůstal jako čejenský bojovník z válečného společenství - čelenku z vraního peří, kožené kalhoty a mokasíny.

Čejeni mu dali jméno Dva měsíce. Znamenalo to, že vedl život pod dvěma měsíci - pod měsícem rudých a bílých.

Žena vstala.

Shattuckovi táhlo na třicet, ona byla mladší.

V čejenských šatech z kůže zdobených třásněmi a perlami jí to slušelo. Jmenovala se Krásné péro a byla vdova po Tomovu nevlastním bratru.

Tom se o ni staral a ona byla hrdá, že smí žít v jeho teepee, ačkoli trávil u jejího kmene jen pár měsíců v roce. Staral se však o ni stejně tak dobře jako jakýkoli jiný bojovník o svou squaw.

„Válka nesmí vypuknout,“ řekla. „Proboha, tato země je přece dost velká pro rudé i bílé.“

„Povedeme válku,“ ozval se chraplavý hlas za nimi. „Velkou válku.“

Shattuck se otočil.

„To vždycky vlezeš do cizího teepee bez dovolení, Osamělý vlku?“

Ten muž byl oblečen tak jako Shattuck, jen nenosil vraní čelenku, ale odznak Štítů, svého válečného společenství. Jeho vlasy a oči byly černé, ale jeho pleť byla světlá, ačkoli žil mnoho let pod sluncem prérie. Nebyl tak vysoký jako Shattuck, měl široká ramena, mohutnou hruď a svalnaté ruce a nohy.

I on byl míšenec a jakoby na důkaz svého původu nosil v revolverovém opasku nízko pověšený Navy kolt.

Široce rozkročen stál před Jhattuckem, s palci zastrčenými za pasem a cenil na něj své žluté, nehezké zuby. V jeho tváři se zračilo dědictví jeho otce - tupý nos a ustupující brada.

„Je mi líto,“ řekl anglicky. „Slyšel jsem, jaké nesmysly jste mluvili. Teď vám řeknu, co si o tom myslím. Válka bude. A čím dříve, tím lépe. Už se nemůžu dočkat, až do modrokabátníků napumpuju olovo.“

Plivl do ohně a dodal: „Až se sejde Rada čtyřiačtyřiceti, tak snad dojdou k rozumnému závěru a vykopou válečnou sekeru.“

„Tys viděl, jak bílí muži vedou válku,“ chladně řekl Shattuck. „A já jsem to viděl také. Víš, že indiáni musí prohrát. Bílí mají lepší zbraně, víc vojáků, železnici, telegraf. Náš lid potřebuje mír, ne válku. Dlouhé roky jsme bojovali proti Kiowům a Komančům. Pak jsme s nimi uzavřeli mír a teď jsou to naši spojenci. Proč bychom se nemohli usmířit i s bílými?“ Zavrtěl hlavou a podotkl: „Velká válka by znamenala konec pro všechny indiány.“

Osamělý vlk si odplivl do ohně.

„Chci konečně odprásknout pár modrokabátníků!“ vyštěkl.

Jeho tmavé oči přelétly po tělu Krásného péra a ulpěly na jejích kulatých ňadrech a vzdouvajících se bocích.

„U bílých i rudých máš dobrou reputaci. U bílých jako pistolník, u našeho lidu jako bojovník, Dva měsíce. Ale někdy mluvíš jako stará ženská.“

Pohrdavě se otočil a opustil teepee.

Shattuck viděl, že Krásnému péru přeběhl mráz po zádech.

„Kdo to je?“ zeptala se tiše. „Není v našem táboře dlouho. Viděls, jak na mě hleděl, Dva měsíce? Hrdlo se mi stáhlo strachem.“

„Ano, viděl jsem, jak se na tebe díval,“ poznamenal Shattuck. „Tak se dívá na každou ženu, na kterou natrefí. Je to darebák, i když je inteligentní a vzdělaný jako žádný jiný míšenec v našem kmeni. Mezi bělochy se jmenuje Pete Lawson. Jeho otec byl pravou rukou Bentů ve staré pevnosti na Arkansasu. Tak jako Bentové a můj otec, i on se oženil s Čejenkou. Před válkou poslal Petea na východ do Missouri. Čtyři roky seděl společně s bílými ve škole. Po vypuknutí války se přidal k armádě Konfederace. Když Jih prohrál, vrátil se na západ. Ale neodolal pokušení a zase si začal s bílými. A věř mi, pro míšence je tu dost příležitostí k boji, hlavně tam, kde je hodně přívrženců Yankeeů.“

Viděl, jak Krásné péro sevřela rty a přikývla.

„Konfederovaní se vždycky pokoušeli dostat indiány na svou stranu,“ dodal, „a Lawson pronesl spoustu projevů a pokusil se zorganizovat bojové oddíly. Jenže na Čejeny jeho řeči dojem neudělaly. Řídili se radami, které jim dali Bentové a také Lawsonův otec, a odmítali se s ním dát dohromady. Pak se rozkřiklo, co má Pete Lawson za lubem, a to mu na popularitě mezi bílými nijak nepřidalo. Nevím, do kolika pistolnických soubojů se zapletl, než se konečně vrátil k lidu své matky. V zásadě jsou mu indiáni stejně tak lhostejní jako běloši. Pro něho je důležitý jen on sám. Miluje boj, peníze, whisky a ženy. Před několika měsíci se přidal k jižním Čejenům. Osobně si myslím, že u indiánů nevydrží déle než předtím u bílých. Měla by ses mu vyhýbat. Pete Lawson je nebezpečný jako chřestýš.“

„Ano,“ přisvědčila Krásné péro. „Připomíná mi chřestýše.“

„Jenže chřestýš svého protivníka varuje, než ho uštkne. To Lawson nedělá. Čejeni mu dali jméno Osamělý vlk, protože je to samotář, který nejraději vyjíždí na lov sám a který sám zabíjí své nepřátele. Mezi bílými se o něm říká, že raději zabíjí ze zálohy než tváří v tvář.“

Před teepee zaznělo bubnování.

„To je signál,“ řekl Tom. „Bude se obětovat posvátným šípům.“

Kývl na squaw a vyšel ven.

Krásné péro musela zůstat v teepee.

Obřadu se mohli zúčastnit pouze muži.

+ + + + +

Maiyun, vtělení Velkého ducha ve starých dobách, dal proroku Mutsoyefovi čtyři posvátné šípy. Byly to talismany kmene, symboly jeho štěstí. Dva šípy zajišťovaly štěstí při lovu, další dva při boji.

Obřady trvaly čtyři dny a byly velmi komplikované.

Kromě náboženského smyslu měla tato slavnost pro Čejeny význam i proto, že se shromáždily všechny kmeny a čtyřiačtyřicet náčelníků mohlo podebatovat o důležitých věcech.

Potom se všichni odebrali na lov bizonů. Jen zřídka se stávalo, že místo toho vyhlásili válku jinému lidu, který je urazil.

Tomův otec byl vzdělaný muž, černá ovce jedné bostonské obchodnické rodiny.

Ve starých traperských dnech se připojil k Čejenům a ukázal svému synovi způsob života a hodnoty bílého muže.

Tom Shattuck se tak od svého otce mohl dozvědět, jak běloši vedou válku. Zúčastnil se totiž občanské války a bojoval jako důstojník pod Shermanem a generálem O. O. Howardem.

Na to si Tom Shattuck vzpomněl i během slavnosti.

Jeho bílé já pozorovalo obřady s jistým cynismem. Indiánská část jeho duše však toto dění brala vážně stejně jako všichni ostatní Čejeni, kteří v životě nepřečetli jedinou knihu a neviděli jediné město.

Proto ho rozčílil posměšný škleb Petea Lawsona, který právě procházel kolem kůlu, na němž visely čtyři posvátné šípy, a pověsil na něj skromnou oběť - roh se střelným prachem a váček se čtyřmi kulkami do revolveru.

Shattuck stál poněkud opodál a přihlížel, jak kolem kůlu prochází jeden Čejen za druhým. Přinášelo to štěstí. Muž takto mohl zajistit požehnání a štěstí pro sebe a pro svou rodinu.

Bezděky svraštil čelo, když k němu Lawson přišel s úsměvem zřetelně ukazujícím pohrdání, které cítil k této slavnosti.

„Podívej se na ně!“ řekl posměšně Lawson a vytáhl váček s tabákem. „Jsou jak stádo ovcí. Klaní se šípům, které vyrobil bůhvíkdo, jako by to bylo něco výjimečného.“

Shattuck přivřel oči.

„Příliš přemýšlí, takoví lidé jsou nebezpeční,“ tiše zacitoval klasika.

„Hm, takže tys četl i Shakespeara? Tím nás krmili na akademii v Missouri. Nechceš mi říct, co tím myslíš?“

„Lid tě přijal, když jsi nevěděl, kam jít, a teď se vysmíváš jeho posvátným obyčejům? Poslouchej, Lawsone, vím, jak se cítíš. Nezapomeň, že i já jsem míšenec. Ale jestli s nimi chceš žít, tak se musíš stát jedním z nich. Se všemi důsledky.“

Lawson se usmál.

„Snad nechceš zpochybnit mé právo považovat se za Čejena tak jako ty? Porazil bych tě s lukem a šípem, s nožem i tomahawkem. Nikdo v mém válečném společenství neulovil víc bizonů, nikdo neukořistil víc skalpů než já.“

„O to nejde. Důležité je jenom to, že musíš přijmout jejich zvyky, jestli chceš, aby tě přijali i oni. Musíš přijmout celou jejich kulturu, nejen bojové metody a lovecké zvyky. Jestli to neuděláš, brzy se setkáš s hněvem kmene, tak jako máš problémy s bělochy. Potom už nebudeš doma nikde.“

Lawson škrtl zápalkou a zapálil si cigaretu, kterou si předtím zabalil.

„Tvoje rady nepotřebuju, Dva měsíce. Toto je život, který se mi líbí, aspoň částečně. Tady se můžu skrývat před Seveřany, kteří by si nejradši přibili mou kůži jako loveckou trofej na zeď. Navíc tu najdu příležitost, jak se pomstít několika lidem.“

Náhle zvážněl.

„Poslouchej, Shattucku, ty jsi velkým mužem u Tětiv, já jsem velkým mužem u Štítů. Náčelníci našich společenství jsou členy rady. Jestli na ně vyvineme tlak, mohli bychom je přimět k tomu, aby vyhlásili válku bílým. Co si o tom myslíš? Proč si nepromluvíš s Šesti koni? Já bych si pohovořil s Krvavými ústy a…“

„Ne,“ odsekl Tom.

„Sakra! Válka vypukne tak jako tak, to já vím velice dobře!“

„Možná. Ale já se za ni nebudu zasazovat, dokud je šance na mír.“

„Mír!“ Osamělý vlk si odplivl do prachu.

Tom na něj s odporem pohlédl.

„Lawsone, já z tebe zešílím. Vůbec nemyslíš na lid. Je ti úplně lhostejné, co bude s Čejeny. Chceš je jenom použít jako nástroj své osobní pomsty.“

Lawson chvíli mlčel.

„Dobrá,“ řekl potom, „bílí mě vyvrhli. Dokonce ani můj otec už se mnou nechce nic mít. Řekl mi, že mám zmizet a nikdy se nemám vracet. Nechce mít v rodině pistolníka. V Ellsworthu jsem zabil tři muže, ano, a…“

„O tom jsem slyšel,“ chladně ho přerušil Shattuck. „Dva z nich jsi zavraždil ze zálohy. Proto s tebou tvůj otec nechce nic mít. Pokusil ses znásilnit ženu jednoho z těch mužů. Ti tři tě pronásledovali, ty sis na ně počíhal a dvěma z nich jsi střelil do zad.“

„Ty toho ale víš,“ usmál se Lawson. „Tak dobrá, udělal jsem to. Byli to Yankeeové a ta ženská byla namyšlená yankeeská coura. Nemohl jsem bojovat proti třem naráz, takže jsem musel utéct a ukrýt se.“

„Utekls k čejenům. Ti tě přijali a teď je chceš zneužít ke svým cílům.“

Tom se zhluboka nadechl.

„Nu, mě nezajímá, jaké máš plány. Ale jedno ti řeknu: Dokud budeš tady, budeš se muset řídit zvyky kmene. Budou tě pronásledovat tak jako běloši, pokud se dotkneš cizí ženy. A budou tě štvát ještě nemilosrdněji, pokud někoho zabiješ. Mnohé zločiny, které ve městě projdou obvykle nepotrestány, Čejeni tvrdě trestají.“

Lawson pustil cigaretu na zem a zašlápl ji špičkou boty.

„Jenom si o mě nedělej starosti. Dokážu se o sebe postarat sám. Myslel jsem, že bys mohl být tím, kdo by mě podpořil a zasadil se za to, abychom vyhlásili válku, než nás napadnou bílí. Ale na to jsi příliš zbabělý.“

Tomem projela křeč, ale ovládl se.

„Lawsone, nejsem ozbrojený.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Kromě toho - pokud bychom spolu někdy bojovali a jeden z nás byl při tom zabit, pak by toho, kdo by přežil, Čejeni vyhnali bičem a poslali do vyhnanství. Mně se líbí být Čejenem a nemíním toto privilegium ohrozit tím, že bych se začínal s někým, jako jsi ty.“

„Jak jsem řekl - jsi zbabělý.“

Upřeně na sebe hleděli, načež se Lawson otočil a zmizel mezi soustřednými kruhy teepee.

Shattuck se díval za ním a jen s vypětím všech sil držel na uzdě svůj vztek.

Pak na Lawsona zapomněl, otočil se a znovu věnoval svou pozornost rituálu.

Za deset minut se však ozval ženský výkřik.

Okamžitě se rozhostilo ticho.

A pak třeskl výstřel.

+ + + + +

Tom se otočil a vyrazil směrem, z něhož zazněl třesk výstřelu, následován půltuctem příslušníků Tětiv, kteří se toho dne starali o klid a pořádek během ceremonie.

Znovu se ozval výkřik, výkřik hrůzy.

Shattuck ukázal na jedno teepee po své pravici.

„V tom teepee!“

Z jeho vchodu vyskočil přikrčený muž, narovnal se a křečovitě se zašklebil.

Shattuck a ostatní se zarazili, protože to byl Osamělý vlk. Pomalu kráčel k nim. V ruce držel kolt, z jehož ústí se ještě stále kouřilo.

„Zpátky!“ zvolal a zvedl zbraň. „Ani o krok dál! Mám ve svém revolveru ještě pět kulek a ani jedna nemine cíl! Shattucku - ani hnout! Budeš první, koho pošlu do pekla. Jednoho muže už jsem musel zabít. Na pěti dalších už nesejde.“

„Tys zabil…“

„Malého býka. Už dlouho se mi líbila jeho žena. Myslel jsem si, že teď přišla moje šance, protože muži byli na ceremonii. Jak jsem mohl vědět, že ten parchant přijde do svého teepee právě ve chvíli, kdy…“

„Tys zabil Malého býka? Člena svého vlastního válečného společenství?“

Tomovi přeběhl mráz po zádech, což nemělo nic společného s koltem, jehož ústí bylo namířeno na něj.

„Nebude poslední, jestli si nedáte pozor!“

Lawson kráčel ke koni, jenž byl přivázán k jednomu kůlu.

„Pozor!“ řekl Shattuck ostatním Tětivám užaslým nad tímto porušením posvátného zákona. „Myslí to vážně. Bylo by zbytečné riskovat další životy - aspoň zatím.“

Potom se obrátil na Lawsona a již klidnějším hlasem řekl: „Osamělý vlku, odhoď pryč tu zbraň. Víš, že budeš muset přijmout lék. A nic ti nepomůže, že odtud utečeš. V táboře je shromážděno přes pět set bojovníků. Hned jak se vyšvihneš na toho koně a odjedeš pryč, vydají se po tvých stopách. Nemůžeš uniknout.“

Lawson sáhl po uzdě toho koně.

„Ty si myslíš, že se nechám oddělat?“

Shattuck zvedl ruce a udělal jeden krok vpřed.

„Jestli teď zůstaneš tady, tak tě zbijí pouze Tětivy. Pokud se ale pokusíš uprchnout, budou tě pronásledovat úplně všichni. A pak z tebe moc nezbude.“

„Chci využít svou šanci,“ řekl Lawson, ale nyní jeho hlas zněl poněkud nejistě.

Shattuck udělal ještě jeden krok směrem k němu.

„Nemáš žádnou šanci. Znáš trest, který hrozí vrahovi, tak jako já. Dostaneš výprask, pak budeš vyvržen z kmene a už nikdy nebudeš moci patřit k lidu Čejenů. Musíš si rozmyslet, jestli tu zůstaneš a přečkáš ten výprask - nebo jestli uprchneš a skončíš jako mrzák, který nebude moci chodit a už nikdy nevyleze na koně.“

Udělal ještě jeden krok.

„Teď mi dej svůj kolt. Pak budeš mít šanci dál žít jako muž - ne jako zničená, zmrzačená bytost, od které každý odvrátí tvář s opovržením. Jestli mi ale tu zbraň nedáš…“

Lawson se rozhlížel jako zvíře zahnané do kouta.

„Shattucku, sakra - už jsem dlouho neměl ženu! Vždycky se mi sbíhaly sliny, když jsem ji viděl. A ona si mě vůbec nevšímala. To přece musíš pochopit…“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Nevěděl jsem, že bude křičet. A že Malý býk bude poblíž! Přišel dovnitř a…“

„Nejde o to, jestli pro tebe mám pochopení,“ chladně odtušil Shattuck. „Ty víš, co si Čejeni myslí o znásilnění a vraždě. A teď…“ natáhl ruku a nastavil dlaň, „mi dej kolt, Lawsone.“

Osamělý vlk viděl, že je v koncích. Shattuck ale cítil, že není daleko od toho, aby vystřelil.

Lawson přivřel své černé oči, kolt namířil Tomovi na břicho a ukazováček přiložil na spoušť.

Jenže Shattuck udělal ještě jeden krok.

„Je to jen pro tvé dobro, Lawsone.“

Ústí hlavně koltu bylo jen několik coulů od jeho břicha.

„Dej mi ho,“ tiše řekl. „Jestli mě - nebo někoho jiného - zabiješ, tak to pro tebe bude ještě horší.“

„Já…“ Lawson si olízl rty. Pak zamžoural očima a celý se roztřásl. Pomalu, jako náměsíčný, dal zbraň Shattuckovi do dlaně.

„Dobrá.“ Tom se otočil k ostatním Tětivám, kteří nehybně stáli za ním. „Pusťte se do něj!“

+ + + + +

Zákony Čejenů, které se vyvinuly v průběhu mnoha staletí, byly přísné a jednoduché.

Vražda příslušníka kmene byla takřka nemyslitelnou záležitostí a v jazyku Čejenů znamenalo slovo vražda také hnilobu a smrad. Vrah byl po celý život prosycen pachem svého zločinu, nebyl však potrestán smrtí. Byl zbit a pak navždy vyvržen z kmene.

To byl ten nejděsivější trest, jaký si Čejen dokázal představit - nepatřit již ke kmeni, být vyvrhelem.

Ještě zavrženíhodnější bylo spojit vraždu se znásilněním.

Čejeni kladli na čistotu svých žen mnohem větší důraz než bílí. A znásilnit ženu během posvátného obřadu byl obzvlášť hanebný zločin.

Mnohdy se vrah mohl rehabilitovat a vrátit se z vyhnanství ke svému kmeni. Osamělý vlk však nemohl doufat v milost. Jeho čin totiž pošpinil rituál. A Čejeni jej vyvrhli z kmene navždy.

Nejdřív ho ovšem museli zbít.

To bylo úkolem pro Tětivy, protože právě oni se ten den starali o pořádek v táboře. Poněvadž však Osamělý vlk byl příslušníkem Štítů, také velmi mocného válečného společenství, nárokovali si i oni právo provést trest. Jejich přání bylo splněno.

Celý tábor se shromáždil, aby přihlížel.

Tucty bojovníků utvořily uličku. Byli ozbrojeni luky, holemi nebo silnými smrkovými větvemi.

Strhali z Lawsona šaty a přivedli jej k začátku této uličky.

Shattuck jej pozoroval a musel přiznat, že jeho chování bylo hodné Čejena.

Už se nechvěl a jeho tvář byla chladná.

Pohlédl na dvojitou řadu bojovníků, na jejímž konci stáli příbuzní Malého býka a jeho přátelé. I ti se mohli zúčastnit tohoto strašlivého trestu, ať už patřili k Štítům nebo ne.

Lawson si pohrdavě odplivl do prachu.

Muži, kteří jej přivedli ke koridoru, do něj prudce strčili.

Osamělý vlk se rozběhl.

První muži v obou řadách jej udeřili holemi a Shattuck uslyšel tvrdé nárazy dřeva o Lawsonova záda.

Vytryskla krev.

Lawson klopýtl, ale podařilo se mu zůstat na nohou. Běžel ještě několik yardů, než ho jedna mocná rána srazila na kolena. Vzchopil se však a vrávoral dál.

Zdálo se, že to nebude mít konce. V táboře panovalo zlověstné ticho.

Lawson udělal několik kroků zpátky, nato jej strhli k zemi a zasypali ranami.

Potom znovu vstal.

Zdálo se však, že jen proto, aby se zas opět zhroutil. Ještě jednou se posbíral ze země a pak, když už se podobal jen kusu krvavého masa, se skácel na zem a už nevstal.

Ještě stále však na něj čekalo dvacet mužů, mezi nimi i přátelé a příbuzní Malého býka.

Po čtyřech se plazil prachem jako těžce raněné zvíře. Z jeho hrdla se však nevydral jediný zvuk.

Sunul se po břiše, ale přesto se mu podařilo dostat se až ke konci koridoru tvořeného bojovníky.

Bratr zavražděného jej vší silou udeřil do zad smrkovou větví. Osamělý vlk se však plazil dál.

A pak se dostal na konec uličky.

Bezvládně zůstal ležet v prachu. Jen chvění jeho těla a krev, jíž byl zalit a jež mu tryskala z bezpočtu ran, prozrazovaly, že ještě žije.

Ležel tam velmi dlouho a nikdo mu nepřišel pomoci.

Jeden malý hoch přivedl jeho koně.

Lawson zvedl hlavu. Krev mu tekla z rozbitého nosu, z úst a z četných ran na tváři, jež slibovaly velké a ošklivé jizvy. Bylo jisté, že stopy tohoto strašlivého trestu bude na svém těle nosit do konce života.

S vypětím všech sil se zvedl. Dovrávoral ke svému koni, opřel se o jeho bok a otočil se.

„Shattucku,“ řekl přidušeným hlasem. „Slyšíš mě?“

„Slyším tě,“ odpověděl Tom a přišel k němu.

Osamělý vlk na něj pohlédl krví podlitýma očima.

„Řekni jim…“ zašeptal, odmlčel se, pak zakašlal a odplivl si. „Řekni jim, že teď už nejsem Čejen a že je mi proto ode dneška lhostejné, kolik Čejenů zabiju. Už nebudu dělat rozdíl mezi bělochy a Čejeny. Pověz jim, ať nezapomenou - a také to, že budou litovat, že mě nechali přežít.“

Pak se z posledních sil vytáhl na koně. Chytil jeho uzdu a padl na jeho krk. Málem se zřítil do prachu, když se zvíře dalo do pohybu.

Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil, když mezi teepee odjížděl pryč.

Muž, kterému Čejeni říkali Osamělý vlk, se při každém kroku zvířete kymácel, ač se pevně držel hřívy koně. Byl nahý, zbitý a osamělý.

Dívali se za ním, když projel řekou a dorazil na svah na druhém břehu.

Viděli, jak se zhroutil na krk koně. Nadlidskou silou se mu však povedlo zůstat na jeho hřbetě, když se zvíře vydalo do svahu.

Teprve nyní se indiáni začali věnovat něčemu jinému. Museli svolat radu a domluvit se, jestli budou pokračovat v ceremonii posvátných šípů.

Shattuck se vrátil do svého teepee, kde jej čekala Krásné péro.

Seděla u ohně, když vešel dovnitř. Pohlédla na něj. Byla celá bledá.

„Je po všem?“

Tom pomyslel na hrozbu, kterou Lawson vyslovil. Přemýšlel, jakou neuvěřitelnou sílu a vůli musí mít ten těžce poraněný muž, když překonal svou tělesnou slabost, vylezl na koně a odjel. V sedle se sice kymácel, ale stále se v něm udržel.

Zhluboka se nadechl a zavrtěl hlavou.

„Ne, obávám se, že ještě dlouho nebude po všem.“ řekl.

Posadil se vedle Krásného péra a uzavřel se do tíživého mlčení.

O něco později vykouřil doutník a zahleděl se do plamenů táborového ohně, jako by z nich mohl přečíst budoucnost.

+ + + + +

Forsythe, teritorium Montana, 16. listopadu 1880.

Kola plochého rančerského povozu skřípala na zasněžené Main Street. Muž na kozlíku byl zachumlán do těžkého bizoního kožichu. Klobouk měl k hlavě připevněn vlněnou šálou, takže mu jeho sklopené okraje zakrývaly uši.

Vedle povozu jel druhý muž v kostkovaném mackinawském kabátě a bobří čepici. Na vousu mu visely ledové rampouchy. Jeho tvář se podobala kamenné masce. Vzadu byl k vozu přivázán osedlaný kůň.

Z domů vycházeli muži a ženy. Mlčky hleděli na povoz, jako by věděli, že s ním do toho malého městečka na Yellowstone, přijela hrůza.

Na dřevěných chodnících po obou stranách ulice zaduněly kroky. Jejich zvuk se mísil se skřípáním kol a dusotem kopyt.

Lidé následovali povoz až k jedné větší budově, jediné patrové budově ve Forsythe. Na jejím čele bylo bílými písmeny napsáno: YELLOWSTONE TRADING CO. Pod tím bylo o něco menšími písmeny napsáno: Prop., Asa Lovejoy.

V okamžiku, kdy vozka zastavil oba zapražené koně a zatáhl za brzdu, rozletěly se dveře toho velkého domu.

Na zastřešenou verandu z nich vyšel podsaditý, takřka tlustý muž v elegantním tmavém obleku. Byl plešatý. Poslední paprsky zapadajícího slunce se leskly na jeho hlavě.

Zastavil se na kraji verandy.

„Co je, Troute?“ otázal se. Jeho hlas byl chladný a nepříjemně pisklavý. „Nenašli jste ji?“

Muž na kozlíku s obrátil k verandě a kývl na korbu povozu, v níž leželo cosi podlouhlého. Bylo to zabaleno ve světlé plachtě.

Podsaditý muž sestoupil po schodech na ulici a přišel k povozu.

Před vysokým domem se srotil dav. Jezdec slezl ze svého koně a omotal jeho uzdu kolem zábradlí.

Trout seskočil z koně a zastoupil podsaditému muži cestu.

„Neměl byste to vidět, pane Lovejoyi,“ řekl pohnutým hlasem.

Asa Lovejoy svraštil čelo. Pak zbledl.

„Nancy?“ vyhrkl. „Jdi k čertu, Troute!“

Vysoký muž v bizoním kožichu zavrtěl hlavou. „Dejte na mě, šéfe. Není to hezký pohled…“

Asa Lovejoy odstrčil Trouta stranou. Vysoký muž rezignovaně pokrčil rameny a s přivřenými rty přihlížel, jak se Asa Lovejoy chopil cípu plachty a jediným pohybem ji strhl dolů.

Zimním Forsythem zazněly výkřiky, které se slily v jediný výraz hrůzy.

Jedna žena na verandě omdlela.

Asa Lovejoy chvíli rozrušeně hleděl na strašlivě zohavené nahé tělo mrtvé ženy, načež se obrátil, předklonil se a začal zvracet.

Když se uklidnil, Trout ho chytil za rameno a odvedl jej do domu.

Druhý muž zase to tělo zakryl plachtou, vylezl na kozlík a projel průjezdem do dvora toho vysokého domu.

Lidí před budovou přibývalo. Shromáždili se tam skoro všichni obyvatelé městečka.

Byli ohromeni šokem a jen tu a tam se ozývala slova prozrazující rozrušení.

Dosud byli v uplynulých třech týdnech takovýmto strašlivým způsobem zohavováni pouze muži. Jejich těla se vždycky nalezla v okolních kopcích.

To, že tento vrah nyní sáhl na ženu, obyvatele Forsythe omráčilo.

Jeden muž náhle seskočil z verandy, zamával rukama a vykřikl přeskakujícím hlasem: „To už je příliš! Jestli se nedáme dohromady a nevymýtíme ten rudý plevel, tak nás povraždí všechny! Jestli ani tentokrát armáda nic neudělá, budeme muset jednat sami!“

Okolo stojící muži a ženy souhlasně bručeli.

V jejich zkřivených tvářích se zračila nenávist a fanatismus.

+ + + + +

Vysoký, širokoplecí muž před saloonem Porcupine ustoupil stranou, když se do saloonu tlačil dav.

Shattuck se uvolněně opíral o jeden ze sloupků verandy a vydechoval do chladného zimního vzduchu kouř cigarilla. Slunce právě zapadlo za střechy domů a obloha na západě měla rudou barvu.

Jeden z posledních mužů valících se do saloonu se zastavil a překvapeně na něj pohlédl.

„Ta vražda se vás vůbec nedotkla?“ zeptal se ho.

Shattuck se pousmál. Byl rád, že byl oblečen jako běloch. Kdyby se tam objevil ve svých čejenských šatech, pravděpodobně by ho pověsili na nejbližším trámu.

Odsunul si stetson z čela, aby onen muž viděl jeho světlé vlasy. Účinek se dostavil okamžitě. Muž, který dosud nedůvěřivě zkoumal pohledem Shattuckův obličej, byl rázem o poznání přátelštější.

„Je to hrozné,“ řekl. „Pan Lovejoy zatím vždycky indiány bránil. Doufejme, že teď pochopí, že nemáme jinou možnost, pokud chceme v tomto kraji žít v míru.“

„Jakou možnost?“ zeptal se Tom a znovu si potáhl ze svého cigarilla.

„No, vyhubit rudochy,“ odvětil ten muž. „Už před dvěma lety, když naše chlapce ze sedmé kavalerie zmasakrovali na Little Big-hornu, měla armáda tvrdě zasáhnout. Ale bohužel se vždycky najdou snílci, kteří budou tvrdit, že rudoši a my můžeme žít společně v míru. Jenže rudoši jsou a zůstanou vrahy.“

Tom nic neřekl. Jenom kývl směrem k velké budově a řekl: „Neviděl jsem toho mrtvého. Je to nějaký příbuzný pana Lovejoye?“

Muž zasyčel: „Jeho žena! Představte si, ti proklatí rudokožci zabíjejí ženy a otřesným způsobem je zohavují!“ Zavrtěl hlavou. „Opravdu nemáme jinou možnost.“

Otočil se a šel do saloonu. Odtud na chvíli bylo slyšet hluk, načež se dveře zase zavřely.

Tom hodil cigarillo do sněhu a sešel z chodníku na ulici. Nejdřív chtěl jít do hotelu, v němž si pronajal pokoj. Potom však pomyslel na ten rančerský povoz, na němž přivezli mrtvou.

Tom sevřel rty. Místní lidi chápal. Vražda ženy rozrušila i jeho. Nevěřil však, že by tento zločin spáchali Čejeni.

Vzpomněl si na svůj rozhovor s generálem O. O. Howardem v Billings, kde se tou dobou Howard zdržoval.

„Jestli to vraždění nepřestane, vypukne štvanice na rudochy a do jara na severních planinách nezbude jediný indián,“ řekl generál. „Nemůžu uvěřit, že za ty vraždy jsou odpovědní Čejeni - jestli však ano, pak je to jejich poslední zima na planinách.“

Podle Howardovy zprávy byly za poslední tři týdny nalezeny čtyři mrtvoly zohavené stejným strašlivým způsobem. Tři z nich byli vojáci, čtvrtý mrtvý byl traper.

Shattuck mu slíbil, že se o to postará. Byl přesvědčen, že Čejeni s těmi vraždami nemají nic společného, a návštěva v táboře Šesti koní na Big Coulee River jeho přesvědčení jen posílila.

Čejeni byli zneklidněni. Šest koní a další náčelníci vyslali své zvědy. Objevili sice stopy, ale vraha nechytili.

Šest koní věřil, že tyto nesmyslné vraždy mají vyvolat nenávist modrokabátníků k Čejenům.

Poprosil Shattucka, aby se pokusil toho vraha najít.

„Dávám ti mé čestné slovo na to, že to není Čejen,“ řekl.

Na to všechno Tom myslel, když kráčel přes Main Street.

Setmělo se takřka z minuty na minutu. Ve všech domech se svítilo, ale na verandách a chodnících se nikdo nezdržoval. Všichni měli strach z toho hrozného vraha.

Shattuck dorazil k průjezdu do dvora zdejšího jediného velkého domu. Rozhlédl se, a když nikoho neviděl, vklouzl průjezdem do dvora. Tam se zastavil a zkoumal prostředí.

Na druhé straně dvora stál před nízkou kůlnou plochý rančerský povoz. Ještě ani nevypřáhli koně. Stáli tam se svěšenými hlavami. V srsti se jim třpytily ledové krápníky.

Shattuck si zvedl límec svého kožichu a rychle přešel dvůr. Měl namířeno k tomu povozu. V tom se však otevřely dveře na zadní straně domu.

Tom vklouzl do kůlny a vedle otevřených vrat se přitiskl k prkenné stěně.

Ze dveří na dvůr pronikalo světlo. Ozývaly se chraplavé hlasy. Ve sněhu dusaly kroky. Jeden z koní zafrkal.

Tom zatajil dech. Na kůlnu padl stín nějakého muže. Ten přišel ke koním a tam se zastavil.

„Sakra, už se na ni nechci dívat, Troute,“ řekl chladný, vysoký hlas. „Řekni Hellmanovi, ať ji uloží do své nejlepší rakve.“

„ Stopy vraha vedou podél Yellowstone do Fort Keogh,“ odvětil hrdelní hlas, který musel patřit tomu vysokému muži v bizoním kožichu. „Máme se s Kellym vydat po nich?“

„V noci?“ namítl muž s vysokým hlasem. „To nemáš strach, že s Kellym dopadnete jako Nancy?“

„Z rudokožců jsem nikdy neměl strach, pane Lovejoyi.“

„Nech to být, Troute.“

„Vy chcete nechat vraha své ženy uniknout?“

„Armáda se už postará o to, že to vraždění brzy skončí,“ opáčil nepříjemně pisklavý hlas.

Potom se ozvaly vzdalující se kroky jednoho z mužů.

Dva tam zůstali. Tom zřetelně viděl jejich stíny.

Pak jeden z nich řekl: „Je chladný jak ledovec, Troute. Já bych zešílel, kdyby to někdo udělal mojí ženě.“

„To není naše starost, Kelly,“ zavrčel druhý. „Vypráhněme koně a pojďme do Porcupine.“

Shattuck se stáhl do hloubi kůlny, protože předpokládal, že ti dva muži přitáhnou povoz pod střechu. Mýlil se. Pouze vypráhli koně a odvedli je do sousední stáje. Potom odešli.

Tom chvíli čekal, načel vyšel ven.

Jeho pohled ulpěl na korbě povozu.

Přistoupil k bočnici a pohlédl na tělo zakryté plachtou.

Trhl hlavou, protože v prvním patře domu někdo rozsvítil lucernu. Její svit sahal až k povozu.

Shattuck nadzvedl plachtu.

Ten pohled mu vyrazil dech. Cítil, jak se mu obrací žaludek, a tak plachtu zase pustil.

Celý se chvěl. Zády se opřel o stěnu kůlny a začal zvracet.

Zprávy O. O. Howarda považoval za přehnané. Nyní však věděl, že má co dělat s bestií v lidské podobě.

V té chvíli se rozhodl, že toho vraha najde, ať už je to kdokoli - Čejen nebo běloch…

+ + + + +

Tom spal velmi špatně.

Do čtyř hodin na Main Street dělali randál opilci. Dokonce se střílelo, a protože ve městě neměli marshala, nebyl tam nikdo, kdo by ty pacholky přivedl k rozumu.

Den byl jasný a studený.

Shattuck si zvedl límec kožichu a kolem krku si uvázal šálu. Pod stetsonem nosil chrániče uší z hermelínu, které mu darovala Krásné péro.

Ze severu vanul ledový vítr.

Ačkoli na horizontu nebyl vidět jediný mráček, Shattuck věděl, že bude sněžit. Domníval se dokonce, že do kraje na Yellowstone se brzy přiženou blizardy. V uplynulých letech většinou přišly už v říjnu.

Jeho morgan neúnavně kráčel vpřed. Z nozder mu stoupala pára a z kůže také.

Shattuck odhadoval, že při tom počasí těch 40 mil do Fort Keogh zvládne bez větší námahy.

Generál Howard mu dal dopis, vněmž jej odkazoval na majora Clifforda Bennetta. Bennett měl být jedním z mála rozvážných mužů v posádce, pokud šlo o indiány.

Tom přivřel oči, protože slunce odrážející se od sněhu oslepovalo. Pod okrajem stetsonu hleděl na příkré svahy, jež mu bránily ve výhledu na Little Porcupine River.

Řeka tudy tekla v četných meandrech směrem k Yellowstone, kde kopce strmě klesaly dolů.

Existoval pouze jeden průsmyk, jímž se dalo dostat k Little Porcupine River.

Tom si byl jistý, že řeka v posledních dnech zamrzla, takže nebude problém ji přejet.

Sehnul se, aby svému morganovi poklepal na krk.

V tom okamžiku se někde před ním zablesklo a nad ramenem mu proletělo něco horkého.

Tom reagoval s rychlostí, jíž se naučil u Čejenů. Vrhl se doprava ze sedla a v pádu vytrhl ze sedlového pouzdra zdobeného třásněmi winchestrovku.

Při dopadu na zem rozvířil sníh.

Pronikavě zaječel - to kvůli morganovi.

Zvíře se okamžitě otočilo a se vztyčeným ocasem vyrazilo cvalem pryč. Jeho kopyta vířila sníh, takže ho brzy ani nebylo vidět.

K Shattuckovým uším se donesl třesk výstřelů.

Zalícil.

V kopcích před sebou jasně viděl obláčky dýmu.

Přivřel oči a znovu se pokusil odhadnout vzdálenost. Soudil, že to je určitě nejméně míle.

Ten zákeřný střelec tedy musel mít proklatě dobrou, dalekonosnou zbraň a zároveň muselo jít o výtečného střelce.

Ty kulky mířily na morgana. Na tu dálku však i ten nejlepší střelec mohl pohybující se cíl zasáhnout jen s velkým štěstím.

Shattuck se rozhlédl.

Připadalo mu, že střelec ho má jako na talíři.

Byly tam skoro tři stopy sněhu. Polním triedrem musel být na světlém pozadí zřetelně vidět jako temná skvrna.

Těsně vedle něj vytryskla fontána sněhu. O zlomek vteřiny později zazněl výstřel.

Okamžitě odběhl kousek pryč. Asi sto yardů od něj bylo zasněžené houští, kde se mohl ukrýt. Snad by se odtud dokonce mohl dostat k tomu střelci v kopcích, aniž by byl ohrožován jeho střelbou.

Dalekonosná puška neustále oznamovala svou přítomnost.

Jeho otec mu vyprávěl o ostřelovačích, kteří za občanské války se svými puškami i na jednu míli trefili kartu. Už tehdy se používaly zaměřovače, které se daly připevnit na zbraň.

Pod Shattuckem se náhle probořil sníh. Chvíli klouzal jako v toboganu a pak pochopil, že se dostal do zasněženého koryta.

Oddechl si. Teď už ho ten střelec vidět nemohl.

Opatrně vystrčil hlavu a podíval se po morganovi.

Pak v zasněžené krajině spatřil temnou skvrnu.

Hřebec tam stál, jako by věděl, že už je mimo dostřel oné nebezpečné zbraně.

Byl dobře cvičený. Stačilo zahvízdnutí a přiběhl.

Jenže Shattuck dobře věděl, že muž v kopcích na to jen čeká.

A pokud by zastřelil koně, mohl by si ho v klidu vychutnat.

Shattuck pevně sevřel rty.

Kdo je ten muž?

Ten sadistický zabiják, jehož krvavá stopa děsila kraj?

Dosud útočil jen na osoby, které cestovaly samy. Také Nancy Lovejoyová, žena nejbohatšího muže Forsythe, vyjela přes všechna varování sama.

Shattuck trochu vyzvídal v hotelu. Žena v recepci byla neuvěřitelně užvaněná, takže Tom se dozvěděl, že Lovejoyovi rozhodně nebyli šťastným manželským párem.

Rychle se vrátil do reality.

Teď měl jiné problémy.

Opatrně se plazil korytem. Snažil se nerozvířit sníh, aby neprozradil, kde je.

Muž na kopci už nestřílel.

Shattuck dorazil do křoví. Skrze větve pohlédl na hřeben. Vzduch byl tak jasný, že mohl vidět dokonce i jednotlivá skaliska hřebene.

Trpělivě zkoumal tu skálu, která ještě nebyla zasněžena.

A pak zatajil dech.

Připadalo mu totiž, že zahlédl pohyb. Soustředil se a po chvíli si byl jistý.

Onen ostřelovač totiž opustil své místo a vydal se dolů ze svahu. Chtěl snad jít ke svému koni a prohledat okolí, aby mohl dokončit svou práci?

Nechtěl věřit vlastním očím, když spatřil siluetu jezdce a koně, kteří pak zmizeli za svahem - v onom sedle, jež vedlo k Little Porcupine Creek.

Shattuck čekal déle než hodinu.

Tuhly mu svaly, protože se nehýbal.

Nikde nikdo.

A tak se odvážil zapískat na svého morgana.

Ten hvizd byl v jasném zimním vzduchu dobře slyšet. Shattuck doufal, že svah zadrží jeho ozvěnu.

Morgan se přihnal jako vítr. Jeho srst se třpytila díky nespočetným sněhovým krystalkům. Tančil a frkal radostí. To dlouhé čekání se mu rozhodně nelíbilo.

Shattuck mu poplácal po krku a vytáhl se na jeho hřbet. Winchestrovku si položil přes sedlo, ačkoli byl od skaliska příliš daleko na to, aby tam winchestrovka dostřelila.

Jeho nervy byly napjaté k prasknutí. Byl připraven se každou chvíli vrhnout ze sedla, ale ten zákeřný ostřelovač se skutečně odmlčel.

Shattuck si zapamatoval místo, z něhož na něj a na morgana ten muž střílel. Musel slézt z koně, aby se na ten skalní výčnělek mohl dostat.

Viděl zřetelné stopy.

A našel půl tuctu prázdných nábojnic.

Polkl. Byla to ráže 50. Tomu ostřelovači stačilo trefit ho jen do ruky a byla by po něm veta.

Tom posbíral nábojnice a vrátil se k morganovi.

Spolehl se na svůj instinkt, když jel po stopách v průsmyku vedoucím k Little Porcupine River, ale jeho šestý smysl ho nevaroval.

Na zamrzlé řece stopy náhle zmizely, jako by se jezdec rozplynul ve vzduchu.

Ač se Shattuck snažil sebevíc, nenašel je.

U Tětiv byl jedním z nejlepších stopařů, a tak věděl, jak je možné takovýmto způsobem zmizet.

Ten střelec byl minimálně tak dobrý jako on.

Shattuck polkl.

Žádný běloch by nebyl schopen něčeho takového, žádný běloch by nemohl takto zmást čejenského stopaře.

Ten muž, který na něj vystřelil, musel být indián!

Tom pomyslel na nábojnice.

Jak se indián dostal k takové zbrani? A jakou motivaci by mohl mít indián pro to, aby tak hrůzným způsobem vraždil a zohavoval bílé muže a ženy? Musel přece vědět, že jeho zločiny budou mít dopad na všechny jeho bratry a mohou znamenat zánik kmene na Yellowstone.

Ale co když to byl renegát vyvržený z kmene, v jehož srdci byla jen nenávist a pomsta?

Shattuck sebou trhl, jako by jej někdo udeřil bičem.

Náhle se mu před očima vybavil obraz krvácejícího Osamělého vlka, který se plazil uličkou Čejenů a přijímal rány.

Nenávistně tehdy zašeptal: „Řekni jim, že teď už nejsem Čejen a že je mi proto ode dneška lhostejné, kolik Čejenů zabiju. Už nebudu dělat rozdílu mezi bělochy a Čejeny. Pověz jim, ať nezapomenou - a to, že budou litovat, že mě nechali přežít.“

Pak se Osamělý vlk z posledních sil vytáhl na svého koně a kymáceje se v sedle odjel pryč.

Pete Lawson, který se rozhodl být Čejenem, jímž se ve skutečnosti nikdy nestal, zosnoval strašlivou pomstu.

Zabíjel Čejeny, kteří ho nenáviděli, cizíma rukama.

Zapálil oheň nenávisti u nepřátel Čejenů, aby je poštval proti nim.

A Lawson věděl stejně tak dobře jako Shattuck, že v tomto boji může prohrát jen jeden.

+ + + + +

Bojovník a válečník jako Tom musel často hledět smrti do očí. Viděl již mnoho mrtvých.

Přes všechny tyto zkušenosti, které nasbíral, se mu však stáhlo hrdlo, když s majorem Bennettem, velitelem Fort Keogh, vešel do skladiště. Ve velké studené místnosti leželo tělo jednoho vojáka-nebo spíš to, co z něj zbylo.

Voják musel být toho rána, když Shattuck vyjížděl z Forsythe, zavražděn oním bestiálním vrahem.

Bennett byl na majora hodně mladý a na Západě pobýval jen krátkou dobu. Když znovu vyšli na čerstvý vzduch, několikrát se zhluboka nadechl, aby se nepozvracel.

„Typický případ indiánského mučení, že ano?“

„Ne, to není typický případ,“ ostře odsekl Tom. „Takového svinstva je schopen každý šílenec – nejen rudý - nebo každý, kdo je naplněn strašlivou nenávistí a zmocní se svého nejhoršího nepřítele. Připouštím, že některé indiánské ženy po bitvě takovýmto způsobem zohavují mrtvé a raněné. Ale válečníci to normálně nedělají - i když si to bílí myslí.“

„Slyšel jsem, že generál Howard podezírá Pawnee.“

„To je fáma. To by žádný Pawnee neudělal. Pawnee by možná použil čejenské šípy, aby odvrátil podezření falešným směrem, ale tomu bych v tomto případě nevěřil. Pawneeové už totiž zjistili, že od bílých nic nedostanou, ani když jim pomohou proti jiným indiánským kmenům. Mimochodem - neslyšel jste někdy o míšenci jménem Pete Lawson?“

„Ne.“

„Možná znáte jeho indiánské jméno - Osamělý vlk?“

Bennett zavrtěl hlavou. „Znám všechny lidi z Fort Keogh a okolních městeček. Člověka tohoto jména jsem ještě nepotkal. Většina míšenců se ovšem stáhla do lesů od té doby, co začal řádit ten vrah. A dneska, když přišel telegram o zavraždění paní Lovejoyové, zmizeli i poslední míšenci, protože se bojí lynče kvůli svému původu.“

„Vy znáte Lovejoye?“

„Asa Lovejoy. Nejbohatší člověk ve Forsythe. A také nejmocnější. Je naším dodavatelem a zásobuje pevnost a mou posádku nezbytnými zásobami. Lovejoy je Jižan. Myslím, že pochází z Charlestonu, tak jako jeho žena. Byla to kráska a měla velmi silnou vůli. Lovejoy byl do ní zamilovaný až po uši a chtěl jí zakázat, aby každé ráno dělala sama vyjížďky. Jenže ona si to nenechala rozmluvit. Před týdnem jsem s ní mluvil. I já jsem ji varoval.“

Bennett si povzdechl.

„Ten zabiják ji zohavil tak jako toho vojáka. Jediný rozdíl je v tom, že podle výpovědi doktora ji předtím ještě znásilnil. Lovejoy měl zatím pro rudokožce vždycky pochopení. Teď už je to, jak se zdá, minulost. Ve Forsythe se chystají ustavit milici, která by zahájila štvanici na všechno, co má v sobě jen pár kapek indiánské krve.“

Vrhl na Shattucka ostrý pohled a řekl: „Až přijedete do Forsythe, měl byste nejdřív navštívit Lovejoye a ukázat mu dopis generála Howarda. Jinak byste mohl mít problémy.“

„Díky za radu,“ odvětil Shattuck. „Ale předtím bych se ještě rád podíval na to místo, kde našli tělo toho vojáka.“

„Dobrá, ukážu vám ho sám. Upřímně řečeno, nerad bych tam poslal někoho z mých mužů. Rogers byl vždycky budižkničemu a teď si asi myslel, že nastala ta nejlepší příležitost k dezerci, protože by ho ze strachu z toho zabijáka nikdo nepronásledoval. Určitě nečekal, že vběhne do náruče tomu netvorovi. Můžeme vyjet hned. Není to daleko, a jestli se hned dáme na cestu, tak se vrátíme ještě před setměním.“

+ + + + +

O hodinu později opustili vozovou cestu a přijeli do nivy Yellowstone.

Neustále se rozhlíželi a zbraně měli připravené.

V jednom topolovém háji nedaleko od břehu řeky Bennett zastavil svého koně a ukázal na malou mýtinu, kolem které rostly vrby, trní a keře.

„Tady jsme ho našli,“ řekl a seskočil ze sedla.

Také Shattuck sesedl z koně.

„Dobrá, sledujte okolí, já si prostuduju stopy.“

Bennett hlídal a Tom se pomalu vydal k okraji houští.

Stopy byly všude - ale jen stopy kavaleristů, kteří objevili mrtvého vojáka.

Shattuck si mnul bradu. Ten zabiják šikovně zametl všechny stopy. To vylučovalo bělocha. Neznal jediného bělocha, který by dokázal zamést stopy tak dobře jako Čejeni a on sám.

Pak v křoví spatřil větev, jež byla ohnuta dozadu. Její listy byly obráceny opačným směrem. Někdo tudy projel.

Tom si klekl a dobře si tu vrbovou větev prohlédl. Pak se zahleděl do houští za ní. Opatrně ji zvedl a prostudoval půdu pod ní. Zdálo se mu, jako by viděl slabé obrysy otisku mokasínu.

„Shattucku!“ vykřikl major Bennett, načež za míšencem třeskl výstřel.

Tom okamžitě vyskočil na nohy a otočil se. Spatřil stín zvířete, které vyrazilo z křoví vzdáleného jen pár yardů od něj a rozběhlo se přes mýtinu k němu. Před Shattuckem vyskočilo dřív, než ho Bennett mohl vůbec nabít.

Byl to velký šedý vlk, který Tomovi zaútočil na hrdlo.

Shattuck v těchto dvou vteřinách, v nichž jako by se zastavil čas, reagoval bleskově. Sáhl po peacemakeru a okamžitě namířil na vlka.

Kulka zvíře zasáhla do krku právě v okamžiku, když letělo vzduchem. Druhá střela ho trefila do hlavy. Dopadlo na zem jen několik palců před Tomovými holínkami.

Shattuck několik kroků ustoupil a pohlédl na ještě chvějícího se vlka. Jeho ruka se trochu třásla, když zasunoval peacemaker do pouzdra.

Do nastalého ticha se ozval Bennettův hlas.

„Bože můj, Shattucku! Objevil se tak znenadání - já jsem vystřelil a minul. Sakra, ještě jsem nepotkal nikoho, kdo by uměl tak dobře tasit.“

Tom se zhluboka nadechl. Věděl již nyní, kdo zanechal tu stopu v křoví - nikoli člověk, ale ten velký šedý vlk, který teď ležel u jeho nohou.

„Díky, že jste mě upozornil, Bennette. Měli bychom se vrátit do pevnosti. Tady stejně žádné stopy nenajdu. Jestli je ten zabiják nezametl, tak je zničila patrola, když objevila toho mrtvého.“

„Co chcete dělat, Shattucku?“ zeptal se major. „Pojedete zpátky do Forsythe?“

Tom přikývl.

„Možná že se mi podaří Lovejoye přemluvit, aby zabránil krveprolití.“

Bennett přikývl.

„Postavím patrolu a pojedu s vámi, Shattucku. Samotnému by se vám sotva povedlo Lovejoye po smrti jeho ženy přesvědčit.“

Shattuck mohl majorovi říct o tom, co Lovejoy řekl na dvoře. Ale Bennett by pravděpodobně nevěřil, že Lovejoy hovořil tak, jako by ho smrt jeho ženy ani moc nezdrtila.

+ + + + +

Do Forsythe dorazili navečer následujícího dne. Armáda ve městě měla malý sklad, kde se Bennett a jeho patrola ubytovali.

Potom, co se Shattuck s Bennetem rozloučili, přijel do středu města, odvedl koně do obecní stáje a zeptal se stájníka, kde by mohl najít Lovejoye.

„Asi sedí v saloonu Porcupine, to je ta největší hospoda ve městě. Je to o jeden blok dál na Main Street - nemůžete to minout.“

Shattuck mu poděkoval a opustil stáj.

Ze saloonu Porcupine zněla hudba jen tlumeně, protože dveře byly kvůli chladu zavřené.

Shattuck je otevřel a vešel do velkého sálu, v němž se tísnili obyvatelé města, lovci bizonů, trapeři a kovboji.

Zněl tam křik a smích, vzduch byl prosycen kouřem.

Když se však Tom vydal k pultu, smích utichl a na míšence se upřelo několik tuctů párů očí, jako by byl malomocný.

Věděl proč. Kvůli barvě jeho pleti.

Ticho, které se tam tak náhle rozhostilo, dokazovalo, co mu předtím řekl Bennett - že totiž indiáni a míšenci jsou ve Forsythe nežádoucí.

Atmosféra, která ještě před chvílí byla uvolněná a veselá, nyní působila napjatě a nepřátelsky.

Toto nepřátelství vůči onomu drzounovi se snědou pletí se však zároveň mísilo se zmatkem, protože měl světlé vlasy a modré oči. A ty indiáni obvykle nemívají.

Našel si volné místo u pultu a přistoupil k němu tlustý a plešatý barman, který na něj vrhl chladný, zkoumavý pohled.

„Indiánům nenaléváme.“

„Nechci nalít,“ klidně odvětil Shattuck. „Jenom hledám muže jménem Asa Lovejoy.“

Než mohl barman odpovědět, ozval se z opačného konce sálu studený a nepříjemně pisklavý hlas, který už Tom znal. „Našel jste ho.“

Shattuck se otočil.

U stěny vedle dveří stáli tři muži.

Shattuck poznal oba muže, kteří do města přivezli na voze Lovejoyovu mrtvou ženu.

Ostatní hosté se rozestoupili a vypadalo to, jako by Shattuck a ti tři stáli proti sobě. A to doslova a do písmene.

„Já jsem Lovejoy,“ řekl podsaditý muž s částečně lysou hlavou, který stál před dvěma svými společníky. „A vy jste míšenec. Tady nemáte co pohledávat. Zmizte!“

Toma se zmocnil hněv, ale ovládl se.

Lovejoy sice byl tlustý, ale Shattuck cítil, že tohoto muže nesmí podcenit. Jeho oblek šitý na míru se na břichu napínal.

Tom mu hádal tak čtyřicet, ačkoli díky lysině vypadal starší. Měl pichlavé, tmavé oči a souměrnou tvář, již zdobil černý knír nad širokými, plnými rty.

Shattuck viděl, že ten muž nosí pod elegantním dlouhým sakem revolver - na levém boku. Jeho pažba byla otočená dopředu, takže ho mohl rychle vytáhnout pravou rukou křížným tasením.

„Možná za pár minut půjdu,“ odvětil klidným hlasem Shattuck. „Ale předtím si s vámi chci promluvit. Jmenuju se Tom Shattuck a jsem tu proto, že mě o to poprosil generál Howard.“

Lovejoy nezměnil svůj kamenný výraz.

„Shattuck? Myslím, že jsem o vás už někdy slyšel. A že vás sem poslal generál Howard? Můžete to dokázat?“

„Ano.“ Když se Tom odlepil od pultu, přikročili oba muži za Lovejoyem k němu.

Jeden z nich byl malý a šlachovitý, měl chladné šedé oči a dlouhý knír. Nosil kovbojský oděv a dva kolty se dvěma nábojovými opasky překříženými na zádech. Ruce držel těsně nad pažbami revolverů. To musel být Kelly.

Toho druhého Lovejoy oslovoval jako Trouta. Byl vysoký a mohutný, mohl mít tak kolem třiceti a měl zvrásněnou tvář, jež vypadala jako hrubě otesaný kus žuly. K tomu široká ramena, z nichž vyrůstaly dlouhé opičí ruce s velkými pěstmi.

Na světle a bez bizoního kožichu či mackinawského kabátu je Tom skoro nepoznal.

Nespouštěl je z očí, když kráčel k jejich bossovi.

„Povězte vašim lidem, ať nejsou nervózní, když si teď sáhnu do kapsy a vytáhnu jeden papír.“

„Kelly, Troute, uklidněte se,“ řekl Lovejoy, jehož vysoký hlas Tomovi způsoboval téměř bolest v uších. „O.K., Shattucku, ukažte mi ten váš papír.“

Shattuck mu podal dopis, který dostal od generála Howarda.

Lovejoy si ho přečetl a jeho chování se rázem změnilo.

„Generál Howard? No, to je samozřejmě něco jiného.“

Otočil se k hostům saloonu a řekl: „Tento muž přijel do města, aby zde vyřídil jeden speciální úkol pro generála. Nesmí být obtěžován a dostane všechno, co si bude přát.“

Usmál se a nyní, když se rozplynula jeho nedůvěra, působil na Shattucka takřka sympatickým dojmem.

„Je mi líto.“ Lovejoy rozpřáhl ruce. „Ale víte přece, v jaké jsme situaci. A musíme podezírat každého, v jehož žilách koluje indiánská krev, pokud nás nepřesvědčí o své nevině. Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěl bych s vámi pár minut hovořit.“

„Samozřejmě. Charley, posadíme se do zadního salonku. Přineste nám tam láhev a sklenice.“

„Hned to bude, pane Lovejoyi,“ odpověděl barman s respektem v hlase.

Lovejoy odvedl Shattucka do zadní místnosti k pokerovému stolu, jenž stál uprostřed salonku. Kelly a Trout se postavili ke stěně za svého bosse, když se spolu s míšencem posadil ke stolu.

Tom na oba krátce pohlédl. „Vy nejste člověk, který by rád riskoval, nemýlím-li se?“

„Přesně tak.“ Lovejoy svraštil čelo. „Možná už jste slyšel, co se stalo mé ženě.“

„Ano, vyprávěl mi o tom Bennett. Je mi to velmi líto.“

„Až toho zabijáka dostanu…“

Lovejoyův hlas byl nyní studený a zvonivý jak kus ledu.

„Roztrhám ho na kusy.“

Pak zvedl své silné, ale současně i jemné ruce.

„A kdyby se to nemělo podařit mně samotnému, tak mi pomohou Kelly a Trout. Nezajímá mě, jestli to je nějaký superman. Já…“

Odmlčel se a nadechl se.

„Prostě a jednoduše, kam půjdu já, půjdou i ti dva. Doufám, že ten zabiják to jednou zkusí proti mně.“

Barman přinesl láhev a dvě sklenice. Když odešel, Lovejoy nalil a vtiskl Shattuckovi sklenici do ruky.

„Nu, jak vám mohu pomoci.“

„Generál Howard mě poprosil, abych vypátral toho vraha.“

„Rozumím. Teď si vzpomínám, že Howard o vás mluvil. Prý indiány dobře znáte, protože jste poloviční Čejen. A Howard tvrdí, že umíte střílet rychleji než kdokoli jiný, koho zatím potkal. Mluvte prosím dál.“

„Podle mého názoru ten zabiják nenávidí Čejeny tak sveřepě jako armádu, protože musí vědět, že jeho vraždy dostanou Čejeny do špatného světla. Znám jednoho člověka, na něhož by sedělo to, co zatím víme. V občanské válce bojoval na straně Konfederace a pokusil se poštvat indány proti Severu. Jeho otec pracoval pro Benty, a když se ten muž vrátil domů, uspořádali na něj Yankeeové hon. A tak uprchl k Čejenům, lidu své matky. Jenže ani tam neměl štěstí.“

Shattuck poté popsal, co se stalo v táboře Čejenů během slavnosti posvátných šípů.

„Potom přísahal, že se pomstí Yankeeům i Čejenům, a odjel. Indiáni věřili, že neodjel daleko. Možná je však houževnatější, než by se zdálo. Mezi bílými si říkal Pete Lawson a platil za nebezpečného pistolníka. U Čejenů se jmenoval Osamělý vlk.“

Lovejoy zamyšleně zavrtěl hlavou.

„To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Možná mezitím začal používat jiné. Ale jelikož ho Čejeni skoro umlátili k smrti, určitě bude mít spoustu jizev. Nevybavuje se vám nějaký míšenec, který se tu potlouká a jehož podoba by mohla odpovídat mému popisu Lawsona?“

Lovejoy si z náprsní kapsy vytáhl černý doutník, ukousl mu špičku, zapálil si ho a zamyšleně se zahleděl do obláčku kouře.

„Ne. Žiju tu dva roky. Ale Kelly a Trout možná někoho takového potkali. Slyšíte, chlapci?“

Oba muži zavrtěli hlavou a Lovejoy pokrčil rameny.

„Bohužel vám nemohu pomoci, Shattucku, ačkoli bych rád.“

Lovejoy se trpce zasmál a dodal: „I já jsem samozřejmě byl ve válce. U Hamptonovy kavalerie Černých koní. Válka mě zruinovala tak jako většinu Jižanů. Sherman vypálil sídlo naší rodiny a političtí dobrodruzi mě potom připravili o všechno, co mi zbylo, když zvedli daně. Jenže mezi mnou a tím mužem, o kterém jste mi vyprávěl, je jeden velký rozdíl - já nejsem posedlý pomstou. Nezůstal jsem na jihu, abych tam plakal nad rozlitým mlékem. Odešel jsem na západ a uchytil se zde. Jistě, měl jsem štěstí, ale tomu jsem vyšel vstříc, když jsem začal obchodovat se Seveřany. To je lepší než s nimi bojovat. Usadil jsem se tady ve Forsythe a začal tu od píky. Teď zásobuju všechny armádní posádky podél Yellowstone. A k mým nejlepším přátelům patří lidé, jako je generál Howard - lidé, kteří proti mně ve válce bojovali. Vydělal jsem tu velké peníze, Shattucku, a proto podporuju lidi, kteří na toho zabijáka vypsali prémii. Většina té sumy pochází z mé kapsy. A jestli toho bastarda chytíte, tak vám přidám ještě dva tisíce dolarů.“

Sáhl po láhvi a řekl: „Dal byste si ještě drink?“

Shattuck mu přisunul svou sklenici.

Na Lovejoyově tváři se objevil stín.

„Něco se ve mně po smrti Nancy zlomilo.“

Nalil si až po okraj.

„V každém případě vy jste teď tady a já do vás vkládám všechny své naděje. Nepřeji si nic tolik, než abyste konečně chytil toho zabijáka. Jestli je to ovšem ten váš Osamělý vlk, tak v okolí Forsythe se nepohybuje. Budeme však mít oči otevřené a hned vám dáme vědět, když uvidíme někoho, kdo by odpovídal tomu popisu. A jestli budete potřebovat mou pomoc, tak za mnou okamžitě přijďte.“

Dopili své sklenice a Shattuck vstal. V tom okamžiku někdo zaklepal na dveře. Pak dovnitř vběhl popelavě bledý barman.

„Pane Lovejoyi…“

„Co se děje, Charlie?“

„Kid Denver… je namol. Právě přišel dovnitř a uslyšel, že tu je nějaký míšenec. Čeká venku v baru a přísahal, že tomu chlápkovi zpřeráží všechny kosti.“

Lovejoy přivřel oči. „Sakra-Shattucku, prosím, počkejte tady. Kelly, Troute, pojďte se mnou.“

„Ještě okamžik, prosím. Kdo je ten Kid Denver?“

Lovejoy si povzdechl. „Jeden z pistolníků, kteří se zahnízdili v našem městě. Je to ještě poloviční dítě, ale umí být rychlý jak blesk, dokonce i když je opilý. Už má na pažbě svého koltu půl tuctu zářezů, a to mu přitom není ani dvacet let. Ten první voják, kterého ten zabiják zavraždil, byl Kidův bratr. Proto přijel do Forsythe. Kdybyste teď vyšel ven, nastal by rozruch. Ale my už to zvládneme - Kelly, Trout a já. Přijde k rozumu a uklidní se.“

„Obyčejně,“ podotkl Tom, „si své záležitosti vyřizuju sám.“

„Dobrá. Jestli se chcete nechat zabít - nebo zabít jeho - jen do toho.“

Tom zaváhal.

„Ne. Postarejte se o to, ať se uklidní. Nic proti němu nemám.“

Lovejoy na něj vrhl zvláštní pohled.

„Vy jste ale sebevědomý.“

„Každý jednou najde někoho, kdo je rychlejší,“ klidným hlasem odvětil Shattuck. „Denvera neznám. Zkuste to s ním vyřídit, já počkám tady.“

„Bude to trvat jen několik minut.“

Lovejoy kývl hlavou ke dveřím a oba osobní strážci jej mlčky následovali k baru.

Tom pootevřel dveře a mohl tak slyšet rozhořčené brblání: „Ksakru! Kde je ten zatracený míšenec? Kde se schovává? Řekni mu, ať vyjde ven. Zřídím ho tak, jako to on udělal mému ubohému bratru Tomovi!“

Shattuck tou škvírou viděl chlapce stojícího uprostřed sálu. Byl malý a útlý, oba revolvery, které nosil, působily na jeho úzkých bocích velmi robustně.

Jenže tím se Tom nenechal mýlit. A jeho mládím také ne. Ty dva armádní kolty, které mu visely na stehnech, totiž Denver nenosil jen pro parádu. Tak mladý člověk navíc mívá velmi dobré reflexy. To, co pistolníkům v tomto věku většinou chybí, je chladná hlava - jsou dvojnásob nebezpeční, protože jsou ne-vypočitatelní.

„Dej mi ještě jeden drink, Charlie, ať si to čekání zkrátím!“

„Už máš dost,“ zazněl chladný a ostrý Lovejoyův hlas. „Zmiz!“

„Cože…“ Lovejoyova pra vačka už byla připravená sáhnout pro kolt v levém pouzdře. A Kelly, který k němu přistoupil, měl obě ruce na pažbách koltů.

„Takže tak je to!“ vyštěkl Denver. „Vy stojíte na straně toho rudého negra. A…“

Než mohla jeho tiráda pokračovat, Trout ho zezadu chytil svými mohutnými tlapami.

Dostal se za něj, zatímco Lovejoy s Kellym odpoutali jeho pozornost. Nyní ho svíral jako medvěd a Kelly mu tak mohl pohodlně vytáhnout z pouzder kolty.

„Ven s ním!“ přikázal Lovejoy.

Chlapec se snažil vytrhnout, ale to mu nijak nepomohlo.

Trout ho odvlekl na ulici následován Kellym a Lovejoyem, kteří za sebou zavřeli dveře.

Uplynulo několik minut. Shattuck si zamyšleně zapálil doutník.

Pak se trojice vrátila do saloonu a Trout si utřel zaprášené ruce do kalhot.

Shattuck přišel do hlavního sálu.

„Je mi líto,“ řekl Lovejoy. „Ale možná byste tomu chlapci rozuměl lépe, kdybyste viděl, co ten sadistický vrah provedl s jeho bratrem. A teď ta další vražda. Celé město je na nohou. Doufám, že jsem tomu chlapci vysvětlil dostatečně jasně, že vás má nechat na pokoji. Jestli budete mít s kýmkoli problémy, tak hned přijďte za mnou. Opravdu už nechcete další drink?“

„Ne, díky,“ odtušil Tom.

„Pak vám přeji hodně štěstí. Budeme mít oči otevřené. Snad někde objevíme toho zjizveného míšence, o kterém jste nám vyprávěl. Zahájím pátrání.“

Podal Shattuckovi ruku a poznamenal: „Řekněte recepčnímu v hotelu Union, že vás posílám já, pak dostanete ten nejlepší pokoj v celém hotelu.“

„Jsem vám velmi zavázán,“ řekl Tom a opustil saloon Porcupine.

+ + + + +

Shattuck za sebou zavřel dveře a obezřetně se rozhlédl kolem, načež vyšel ze světla, které ven pronikalo z oken saloonu, a opřel se zády o stěnu podniku.

Po Denverovi nikde ani vidu ani slechu.

Přesto Tom držel ruku poblíž pažby koltu, když přecházel ulici směrem k hotelu Union.

Vstoupil do překvapivě velké recepce.

Vypadalo to, že recepční klímá, ale to bylo jen zdání. Byl vzhůru a zmateně hleděl na muže s modrýma očima a snědou pletí.

„Jmenuji se Shattuck. Rád bych se tu ubytoval.“

„Nemáme volné pokoje…“

Tom potlačil svou zlost.

„Asa Lovejoy vám vyřizuje, že mi máte dát ten nejlepší pokoj v celém hotelu.“

„Pan Lovejoy? Ach, jestli je to tak, samozřejmě…“

Recepční mu přisunul knihu hostů a Shattuck právě sahal po peru, aby se zapsal, když tu se otevřely dveře.

„Hej-míšenče!“

Tom s povzdechem položil pero na recepční pult a obrátil se.

Stál tam před ním Kid Denver, onen mladý pistolník, který jako by nějakým zázrakem vystřízlivěl. Dlaně měl poblíž pažeb koltů, oči jasné, rty zkřivené a nohy rozkročené. Typický pistolník těsně před soubojem.

„Denvere, myslím, že Lovejoy vám řekl…“

„Nemusím dělat to, co mi Lovejoy řekne. Nenechám se jím zastrašit jako toto prašivé město. Dělám si, co chci. A teď chci vás.“

„Nic proti vám nemám,“ poznamenal Tom klidným hlasem.

„Ale já proti vám ano. Ti proklatí rudokožci zavraždili mého bratra, umučili ho k smrti…“

Jeho modré oči se zvlhly, což nevěstilo nic dobrého.

„A jsem tu proto, abych našel muže, který to udělal,“ klidně řekl Tom.

Kid Denver zaklel.

„Máte rudou kůži, to mi stačí. Oko za oko, zub za zub…“

Náhle se výraz jeho očí změnil.

Shattuck neviděl, jak tasil. V jednom okamžiku ten mladík prostě v ruce kolt neměl a v následujícím už ano.

Řídil se však jeho očima a tak sám tasil. Svůj peacemaker vytáhl z pouzdra možná ještě dřív než Denver a vypálil.

Kulka Denvera zasáhla do hrudi a otočila ho. Jeho střela se již jen neškodně zavrtala do recepčního pultu.

Denver otevřel ústa a jeho oči se rozšířily úžasem.

„Vy - jak jste mohl - tasit rychleji - než já?“

Pokusil se ještě jednou zvednout kolt, ale to už Shattuck vystřelil podruhé.

Náraz kulky Denvera prohodil skrze skleněné dveře hotelu.

Ty se rozbily a mladík se skácel na chodník. Jen nohy mu zůstaly zachyceny na hraně rozbitého skla.

„Ježíši,“ zašeptal recepční.

„Sakra!“ zvolal Tom. „Ten hlupák! Nechtěl jsem ho zabít.“

Denver mu však nedal na vybranou.

Pokud někdo sáhne po koltu, není čas na vyjednávání. Pak se musí střílet a kulka musí zasáhnout smrtelně.

Po obou stranách ulice se otevíraly dveře, byly slyšet rychlé kroky a rozrušené hlasy.

Vmžiku se tam shromáždilo množství lidí.

Tom s instinktem pistolníka nahradil obě vystřelené nábojnice v bubínku svého peacemakeru novými náboji.

Přihlížející si ho však nevšímali, jen fascinovaně hleděli na mrtvého mladíka a rozbité sklo.

„Pane Bože!“ zvolal jeden z mužů. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že někdo může být rychlejší než on - možná s výjimkou Kellyho.“

Davem se prodral Lovejoy následovaný Troutem, Kellym a jedním mužem se stříbrnou hvězdou.

Shattucka to překvapilo.

Ještě před dvěma dny Forsythe žádného muže zákona neměl.

Tito čtyři muži překročili Denverovo tělo a vešli do recepce.

Shattuck vyšel Lovejoyovi naproti.

„Podle všeho si vaše varování nevzal k srdci. Chtěl mě zastřelit.“

Marshal se obrátil k recepčnímu.

„Viděl jste, co se stalo?“

„Ano, pane.“ Hlas toho muže se chvěl. „Ten mladík přišel dovnitř a začal pana…“ Podíval se do knihy hostů a dodal: „Ano, začal pana Shattucka provokovat. Pan Shattuck řekl, že proti němu nic nemá. Jenže Denver přesto tasil. Byl rychlý. Ale ne dost.“

Marshal pokrčil rameny.

„O.K., takže férový souboj. Nemusíme tedy ani dělat hlášení. Podívám se, jestli má po kapsách dost peněz na zaplacení toho skla. A pak o tom někdo musí říct jeho přítelkyni.“

Nato se sklonil nad mrtvého.

Lovejoy vrhl na Shattucka uznalý pohled.

„Vy jste opravdu ďábelsky rychlý. Nemyslím, že by kromě vás byl v tomto městě někdo jiný, kdy si to mohl s Denverem rozdat - kromě mě a Kellyho.“

„Myslel jsem, že jste obchodník.“

Lovejoy se šibalsky pousmál.

„Předtím jsem byl kavaleristou v nejlepším oddílu jižanské armády. Kromě toho by se člověk v takovémto městě nedokázal prosadit, kdyby…“

Nedořekl to a mávl rukou.

„Každopádně vím, jak se s koltem zachází. Je mi to líto, Shattucku, že se to muselo stát. Kdybych to tušil, řekl bych Troutovi, ať mu zlomí ruku.“

„Jste poměrně brutální.“

„Jen když mi nezbývá nic jiného. Násilí používám jen velmi nerad, protože většinou k ničemu nevede. V každém případě vás ale ve jménu celého města prosím o odpuštění. A teď běžte nahoru a vyspěte se.“

„Ano,“ řekl Shattuck.

Nejdřív rozzuřený vlk, teď rozzuřený pistolník. To byl teda den, pomyslel si.

„Uvidíme se zítra, Lovejoyi.“

„Vstávám vždycky velmi brzo. Dobrou noc. A na Denvera už nemyslete. Nechám jeho tělo uklidit.“

„Díky.“

Tom si vzal z recepčního pultu klíče.

Když kráčel po schodech nahoru, zůstávala jeho ruka v blízkosti pažby koltu.

A muže, kteří stáli v hale a před ní, nespouštěl z očí, dokud nezmizel v bezpečí chodby v patře.

+ + + + +

I když byl vyčerpán, spal Tom jako divoké zvíře - připraven reagovat na sebenepatrnější šramot, jenž by naznačoval hrozící nebezpečí.

Proto se hned probudil, když se ozvalo klepání na dveře. V následující vteřině sáhl po revolverovém opasku, který visel na noze postele a v němž měl peacemaker.

Úplně nahý vyskočil z postele a vytáhl zbraň z pouzdra. Klepání se ozvalo podruhé, tiše a nenápadně.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

„Pane Shattucku!“ Byl to ženský hlas. „Prosím, pusťte mě dovnitř! Musím s vámi mluvit.“

To šeptání znělo rozrušeně a ustrašeně.

Tom váhal.

„Okamžik,“ řekl, navlékl si kalhoty a připnul si opasek. Pak přišel ke dveřím, přitiskl se ke stěně vedle nich a odsunul zástrčku.

Nato je opatrně pootevřel.

Na chodbě svítila kerosinová lampa a v jejím svitu spatřil mladou světlovlasou ženu. Měla napudrovanou bledou tvář a velké oči.

„Kdo jste?“

„Jsem Bess Talbotová - byla jsem přítelkyní Kida Denvera.“

Shattuck na ni namířil svůj revolver.

Takovéto ženy mohly být stejně nebezpečné jako jejich milenci, a pokud toho chlapce milovala, bylo celkem možné, že se chce pomstít.

„Jste tu sama?“

„Prosím, pusťte mě dovnitř!“

„O.K. Ale nepokoušejte se o žádné hloupé triky, jasné? Jak vidíte, mám v ruce revolver a pokud byste chtěla provést nějakou hloupost, tak by vás skutečnost, že jste dívka, nezachránila.“

„Věřte mi, nepřišla jsem proto, abych vám něco udělala.“

Vklouzla do pokoje a chtěla za sebou zavřít dveře.

„Nechtě je pootevřené!“ přikázal jí Tom.

Ve svitu pronikajícím dovnitř z chodby našel zápalky a mohl tak rozsvítit stolní lampu.

„Tak, teď můžete ty dveře zavřít.“

Poslechla a zasunula zástrčku. Ve svitu lampy na sebe pohlédli.

Bylo jí něco přes dvacet a podobala se krásné porcelánové panně. Strach ještě zvýraznil její velké, modré oči. Nad jejími velkými ňadry se vzdouvala bavlněná košile, která obdobně podtrhovala půvaby jejího úzkého pasu a kulatých boků. Dlouhá sukně jí cudně zakrývala nohy. Rtěnka a pudr však prozrazovaly, že jde o tanečnici některého z nočních podniků či o prostitutku.

„Zůstaňte stát tam, kde jste,“ řekl Tom. „Zvedněte ruce, musím se podívat, jestli u sebe nemáte nůž nebo nějakou jinou zbraň.“

„Řekla jsem vám přece, že jsem nepřišla kvůli pomstě za Kida,“ zašeptala. „Chci vám poděkovat.“

Shattuck se zarazil.

„Poděkovat?“

„Ano. Já - já jsem hrozně nervózní. Mohla bych si zapálit?“

„Ale ovšem.“

Držel ji v šachu peacemakerem, když si sahala do výstřihu.

Vytáhla však jen váček s tabákem a balíček s cigaretovými papírky. Rychle a umně si ubalila cigaretu, strčila ji mezi rty, zapálila si ji a vdechla její kouř.

Nikotin ji, jak se zdálo, uklidnil.

„Přišla jsem vám poděkovat,“ opakovala. „Byl to bastard. Už tři měsíce jsem se od něho snažila utéct. Ale nechtěl mě nechat jít. Chtěla bych vám něco ukázat.“

Začala si rozepínat šaty, a když si je stáhla z ramene, Shattuck zadržel dech - a to nejen proto, že pod nimi nenosila spodní prádlo.

Stála tam před ním nahá až po pás a její slonovinově bílé břicho a ňadra byla poseta zelenými a modrými skvrnami.

„Vidíte to, pane Shattucku?To mi udělal Kid.“

Znovu si ty šaty navlékla, ale už se ani nenamáhala je zapnout.

„Už chápete?“

„Ne tak docela.“

„Dobrá. Pracuju v Doves Nest. To je tančírna o něco dál na ulici. V patře je pár pokojů, a když chce jít nějaký host nahoru a má dost peněz - no, to už prostě patří k mému džobu. Před třemi měsíci přišel Kid. Okamžitě se do mě zabouchl a - no ano, ze začátku se mi zdál celkem milý. Nastěhovali jsme se do jednoho domku u řeky. Už po týdnu jsem zjistila, jaký je to hajzl. Mlátil mě, když jsem domů nedonesla každý niklák, který jsem vydělala, nebo když se mu zdálo, že se ve volném čase tahám s jinými muži. Život s ním byl peklo, ale já jsem nemohla utéct, protože jsem věděla, že by mě zabil. Ale teď jste mě té noční můry zbavil a já jsem přišla, abych vám poděkovala - a zároveň vás varovala.“

„Před čím?“

„Opustím město ještě před rozedněním. Jestli Lovejoy zjistí, že jsem s vámi mluvila…“

Zamáčkla cigareu do plechovky, jež sloužila jako popelník.

„Kid pracoval pro Lovejoye.“

Shattuck přivřel oči.

„On pracoval pro Lovejoye?“

Pomalu sklonil revolver a strčil si ho do pouzdra.

„Mluvte dál.“

„Není co. Kid byl náhradník za Kellyho a - slyšela jsem, co se včera večer stalo. Jedno mi můžete věřit: Kdyby Kid opravdu dostal příkaz, aby se vám vyhýbal, tak by za vámi do hotelu nepřišel. Vždycky jednal přesně podle Lovejoyových pokynů.“

Shattuck si vzpomněl, jak Trout vlekl toho mladého muže ze saloonu, následován Lovejoyem a Kellym. Ti tři se vrátili zhruba po dvou minutách.

„Chcete tím říct, že toho kluka proti mně poštval Lovejoy?“

„Samozřejmě. Ale nechtěl to udělat nápadně, a proto zabránil přestřelce v saloonu Porcupine. Předstíral, že Kidovi zakázal si s vámi začínat. Ale ve skutečnosti mu přikázal, aby vás zabil.“

Tentokrát to byl Shattuck, kdo potřeboval cigaretu. Ubalil si ji a zapálil si.

„A proč by to Lovejoy měl dělat?“

Pokrčila rameny.

„To nevím. Od té doby, co tu řádí ten zabiják… Lovejoyovi by se jen hodilo, kdyby armáda vyhlásila Čejenům válku. Od Kida vím, že sem z Texasu míří deset tisíc kusů dobytka. Lovejoy chce stavět velký ranč na Musselshell River.“

Tom zavrtěl hlavou.

„To je na čejenském území. Vláda ho Čejenům zajistila smlouvou.“

„Ta by přestala platit, kdyby armáda Čejeny porazila ve válce…“

Bess Talbotová povytáhla ramena. Zachvěla se a náhle si skryla tvář do dlaní.

„Och Bože…,“ zavzlykala. „Asi jsem zešílela. Přijdu sem a všechno vám vyzvoním. A zítra už nebudu moct nasednout do dostavníku a odjet na západ - protože budu mrtvá.“

„Vy chcete na západ?“

Stáhla si ruce z tváře a pohlédla na něj. Po lících jí tekly slzy.

„Ano, chci do Heleny. Tam mě nikdo nezná a myslím, že bych tam mohla začít znovu. Našla bych si tam nějaký slušný džob - jako služebná nebo číšnice. Nenávidím tento život. Ale jestli Lovejoy zjistí, co jsem vám povyprávěla, něco se mi přihodí. To vím zcela jistě. A on to zjistí. Ví všechno, co se ve městě děje. Mám dost peněz na lístek. Ty jsem před Kidem ukryla. Ale Lovejoy se to dozví a…“

„Kde jsou vaše věci?“ skočil jí do řeči.

„Mé věci? Mám jenom jeden kufr. Stojí venku na chodbě.“

Přišel ke dveřím a odsunul zástrčku. Pak je otevřel a rozhlédl se po chodbě. Nikde nikdo.

Sáhl po levném papírovém kufru a odnesl ho do pokoje, načež zase zavřel dveře, přistoupil ke stolu a pohlédl na hodinky. Byla jedna hodina.

„Sám odjedu brzo ráno - do Junction. Postarám se o to, abyste v pořádku nasedla. Do té doby zůstanete tady.“

„Ano…“

Náhle se k němu rozběhla a objala ho kolem krku.

„Jsem vám tak vděčná. Tajně jsem doufala, že to řeknete.“

Shattuck ji přitiskl k sobě a počkal, až se uklidní.

Ale už po několika vteřinách se vymanila z jeho objetí, a než si uvědomil, co se děje, si přetáhla šaty přes hlavu.

„Okamžik, nemínil jsem tím to, že…“

Stála tam před ním nahá až na podvazky a usmívala se na něj.

„Vím, že jste to tak nemyslel. Ale -cítím se tak osamělá a mám strach. Jestli nechcete, dobrá. Ale kdybyste mě jen držel v náručí…“ Sklopila zrak a dodala: „Jsem čistá, jestli víte, co tím chci říct. To vám přísahám.“

Pokochal se jejím krásným, slonovinovým tělem posetým modřinami a klidným hlasem řekl: „Běž do postele.“

Lehce se vyděsila a rychle vklouzla pod deku. Shattuck si lehl vedle ní, když si předtím svlékl trenýrky. Přitiskla se k němu a on ji vzal do náruče. Potřebovala jeho teplo a ochranu.

„Všechno je v pořádku, Bess,“ řekl. „Nemusíš se ničeho bát.“

Cítil však, jak se chvěje a jak jí rychle a nepravidelně bije srdce.

„Drž mě pevně!“ zašeptala.

Udělal to, a protože nebyl z ledu, nezůstal jen u toho.

Začal jí hladit ňadra a pak jeho rty nalezly její.

Pomalu jí přejížděl dlaní po stehnech. Bess tiše zasténala a přitulila sek němu…

+ + + + +

Ráno, když se Bess umyla a oblékla, se dívala, jak se Shattuck mydlí. Její pohled byl upřen na jeho snědé, svalnaté tělo.

„Máš tolik jizev.“

„Často jsem bojoval.“

Osušil se, oblékl a připnul si svůj zbraňový opasek.

„Teď si musíme pospíšit, jinak propásneme dostavník.“

Na ulicích Forsythe bylo toho dne jen velmi málo lidí. Ti byli teple oblečeni.

Když přišli k dostavníkové stanici, byl tam již shromážděn dav pozorující příjezd dostavníku.

Nechyběl tam ani major Bennett a půl tuctu jeho vojáků.

Bennett kývl na Bess Talbotovou, přiložil si ruku ke klobouku a vrhl na ni zvídavý pohled.

„Slyšel jsem, že jste včera měl nějaký menší problém, Shattucku.“

„Ano, ovšem.“ Tom mu ve stručnosti o všem povyprávěl, zatímco Bess si šla koupit lístek. „Pojedu teď do Billings,“ řekl nahlas, takže to okolostojící mohu slyšet. „Musím si ještě jednou promluvit s generálem Howardem. Vyskytlo se několik nejasností.“

„Vyřiďte ode mě generálovi hezké pozdravy. Jestli budete potřebovat pomoc, pošlete mi telegram. Vyřídím ještě jeden transport a pak se se svými muži vrátím do Fort Keogh.“

Shattuck dal majorovi znamení očima, načež odešli stranou, kde se mohli bavit nerušené.

„Chtěl bych vás poprosit o pomoc, majore,“ tiše řekl Tom. „Prosím, pokuste se zjistit co možná nejvíc informací o Lovejoyovi. Chci vědět všechno o jeho minulosti. Ale buďte opatrný! Nesmíme vzbudit jeho nedůvěru. Mimochodem, nepojedu až do Billings…“

Stručně mu vysvětlil, co má za lubem a požádal ho ještě o jednu laskavost.

„Je mi ctí,“ slíbil major. „Budu…“

Odmlčel se, protože Bess, která se vrátila, vykřikla a otočila se.

Vysoký, svalnatý Trout oblečený do bizoního kožichu stál vedle ní se svou prackou na jejím rameni. Díval se na ni přivřenýma, tvrdýma očima.

„Co chceš dělat? Kam chceš jet?“

Shattuck k němu přišel a zvedl hlavu, protože Trout byl ještě o několik coulů vyšší než on.

„Slečna Talbotová jede do Heleny.“

Trout zkřivil rty.

„Ne, to neudělá. Každopádně ne bez svolení pana Lovejoye.“ Opět se obrátil na dívku a dodal: „Hledali jsme tě celou noc. Pan Lovejoy si s tebou chce promluvit.“

„Nemá mi co říct a já s ním ani nechci mluvit!“ vyhrkla Bess. „Pusť mě!“

Pokusila se mu vytrhnout, ale Troutovy prsty se jí zaryly hlouběji do ramene.

Shattuck chytil Trouta za zápěstí a vší silou ho sevřel.

„Okamžitě tu dívku pusťte.“

Trout to udělal, načež se vytrhl Tomovi. Otočil se a rozzuřeně pohlédl na míšence.

„Do toho vám nic není. Jestli máte jen kapánek rozumu, tak se budete držet zpátky.“

„Nechcete mi říct, o čem s ní chce pan Lovejoy mluvit?“

Trout váhal, aby pak řekl: „Dluží mu peníze.“

„To je lež!“ zvolala Bess. „Nejsem mu dlužná ani cent!“

„Kolik mu má dlužit?“ zeptal se Shattuck ledovým hlasem. „A za co?“

Plaménky v Troutových očích prozrazovaly, že lže. „To nevím. Každopádně dost.“

„Pak povězte panu Lovejoyovi, ať přijde sem a promluví si se mnou o podrobnostech. Ještě máme čas, než dostavník vyjede.“

„ Sakra!“ vykřikl Trout. „Mám své rozkazy. A nenechám si od vás říkat, co mám dělat.“

Bleskově se rozmáchl pěstí, a kdyby skutečně udeřil Toma do brady tak, jak to v tu chvíli chtěl, tak by mu rozdrtil obličej.

Shattuck to však čekal.

Věděl, že Trout není pistolník, že sází na své pěsti.

Tom reagoval rychle a elegantně jako panter. Uhnul hlavou a Troutova pěst jen švihla kolem.

V tom samém okamžiku padl na kolena a chytil Trouta za kotníky.

Obr ztratil rovnováhu, zavrávoral a skácel se na ulici.

Tom nemínil připustit pěstní souboj. Měl toho příliš mnoho na práci a musel zůstat v pořádku. A i kdyby ten souboj vyhrál, určitě by musel snést mnoho ran.

Než ten osobní strážce zjistil, co se děje, Shattuck vyskočil na nohy a zvedl nohu.

A když Trout chtěl vstát, kopl ho Tom do brady.

Trout cvakl zuby a to cvaknutí znělo, jako by do sebe zapadly dvě ocelové součástky.

Jeho oči rázem zesklovatěly. Přesto se instinktivně zvedl a sevřel pěsti.

Než však mohl přejít k útoku, udeřil ho Shattuck pěstí do čela. Troutova hlava odletěla dozadu, nato se zhroutil a zůstal bezvládně ležet ve sněhu.

Tom se otočil k Bennettovi.

„Majore, byl bych vám velmi vděčný, kdybyste navštívil pana Lovejoye a řekl mu, ať si ho tu vyzvedne.“

„To nebude nutné!“

Za míšencovými zády se ozval Lovejoyův pisklavý hlas.

Shattuck se otočil a položil ruku na pažbu revolveru.

Lovejoy stál před ním, pěstěný a oblečený v bezvadném kožichu z rysa.

Za ním se objevil Kelly, s oběma rukama na pažbách koltů.

„Nech to být, Kelly,“ řekl Lovejoy a prohlédl si Trouta, jenž nehybně ležel v udupaném sněhu. „Pane Bože!“ Sardonicky se usmál a dodal: „Nikdy jsem nezažil, že by se před někým musel sklonit. A navíc tak rychle. Shattucku, co to má znamenat?“

„Bess Talbotová chce odcestovat a Trout jí v tom chtěl zabránit. Tvrdil, že vám dluží peníze, a ona říkala, že to není pravda.“

„A to má naprostou pravdu.“ Lovejoy pozvedl obočí. „Nic mi nedluží. A věřte mi, nepřikázal jsem Troutovi, aby ji tu zadržel.“

Pousmál se a zvolna si z náprsní kapsy svého saka vytáhl dlouhý, černý doutník.

„Jenže před několika měsíci po ní začal pokukovat. Mezi ní a jím stál jen Denver Kid a jeho dva kolty. A protože Kid už mu dělat problémy nebude, chtěl to s ní zkusit.“

„Bess mi řekla, že Denver pracoval pro vás.“

Lovejoy si povzdechl.

„Čekal jsem, že se to dozvíte. Ano, až do minulého týdne to byl můj osobní strážce. Jenže já nemám rád osobní strážce, kteří mají příliš rychle prst na spoušti. Propustil jsem ho a od té doby se tu potuluje na vlastní pěst. Očividně se cítil velmi osamělý. Včera večer, když jsem mu řekl své mínění, mi pověděl, že vás chtěl zabít, aby mi ukázal, že je ještě stále můj člověk. Řekl jsem mu, že by měl co do činění se mnou, kdyby vám něco udělal. Ale nechtěl si dát poradit.“

V té chvíli se na konci Main Street objevil dostavník. Rány biče byly doprovázeny hlasitými výkřiky vozky. Kopyta koní rozviřovala sníh.

Lovejoy smekl klobouk.

„Věřte mi, slečno Talbotová, vím, co jste si s Kidem prožila. A nezazlí-vám vám, že chcete toto město opustit. Kam máte namířeno?“

„Do Heleny.“

„Skvělý nápad! Doufám, že tam budete šťastná.“

Dostavník zastavil. Z těl koní stoupala pára.

Tři muži je vypráhli, další dva přivedli čerstvý zápřah.

Lovejoy se obrátil k míšenci.

„Shattucku, je mi velice líto, že vás Trout obtěžoval. Dám mu lekci, na kterou jen tak nezapomene. A chtěl bych vás ještě jednou ujistit, že při všech vašich krocích můžete počítat s mou podporou. Jestli pojedete do Billings, vyřiďte tam, prosím, srdečný pozdrav generálu Howardovi.“

„To udělám,“ s úsměvem řekl Tom. Lovejoy, jak se zdálo, měl v tomto městě své zvědy skutečně všude.

„Hodně štěstí,“ řekl Lovejoy a podal mu ruku.

Shattuck mu jí potřásl, načež se otočil, sáhl po kufru patřícím Bess a podal ho vozkovi.

Potom pomohl Bess dostavníku, a když byli zapřáhnuti čerství koně, nasedl i on.

Lovejoy se usmíval. Jeho pichlavé, černé oči však hovořily jinou řečí.

Tom přemýšlel, co je pravdy na podezřeních, o kterých mu vyprávěla Bess.

Potom si však uvědomil, že ten vrah bestiálně zabil Lovejoyovu ženu.

Ne, bylo nemyslitelné, že by Asa Lovejoy a Pete Lawson měli něco společného.

+ + + + +

Dostavník již minul první domy Junction.

Shattuck odhrnul deku, jíž byl spolu s Bess zakrytý.

Také další cestující, kteří se k sobě tiskli, aby se zahřáli, se připravili na krátkou zastávku v Junction.

Tom se zhluboka nadechl. Stále nebylo vyloučeno, že Asa Lovejoy se pokusí umlčet Bess Talbotovou.

Tu se ozval vozkův výkřik.

Zaskřípaly brzdy a rychlost dostavníku se prudce snížila.

Kolem oken letěl zvířený sníh.

Na okamžik bylo vidět na verandu dostavníkové stanice.

Tom sebou trhl.

Tu mohutnou postavu v bizoním kožichu spatřil jen na zlomek vteřiny, ale přesto si byl jist, že to je Trout.

Instinktivně položil dlaň na peacemaker.

Ostatní pasažéři na něj vyděšeně hleděli, když jej vytáhl z pouzdra a rychlými, automatickými pohyby překontroloval jeho funkčnost.

„Co chceš dělat?“ vystrašeně se zeptala Bess.

„Vystoupíš jako poslední,“ řekl jí přidušeným hlasem. „A snaž se, aby tě stále někdo z ostatních zakrýval.“

Mluvil velmi tiše, aby mu ostatní cestující nerozuměli.

Bess zbledla.

„Lovejoy?“ zašeptala.

Tom přikývl.

„Zdá se, že Trouta poslal za námi.“

„Já nevystoupím!“ hlesla Bess.

„To by Trouta jen varovalo,“ zamumlal Shattuck. „Myslím, že Trout do Junction nejel sám. Máme jen jedinou šanci, jak je dostat.“

Její rty se chvěly a v očích měla strach. Když se zvenčí otevřely dveře, potlačila výkřik.

Jeden z mužů sedících naproti chtěl dát Bess přednost, ale Shattuck mu kývnutím dal najevo, že jako první vystoupí on.

Očima dodával odvahu Bess. Pak otevřel dveře a vyskočil.

Ještě než dopadl, uslyšel hvízdnutí kulky, krátce na to prasknutí, když se zavrtala do stěny dostavníku, a potom třesk výstřelu.

Přistál do udusaného sněhu a třikrát se převalil. V ruce držel peacemaker.

Na protějším chodníku koutkem oka spatřil záblesk.

Okamžitě vypálil tím směrem.

Viděl, jak muž v kožichu seskočil z chodníku a znovu na něj vystřelil.

Shattuck palbu opětoval. Do tváře mu dopadaly ledové krystalky. Kulka jeho soka se zavrtala do sněhu těsně před ním.

Nevěděl, jestli trefil, bleskově se však otočil.

Náhle se ozval výkřik Bess Talbotové. Chtěl podruhé vypálit na toho muže v kožichu, ale v tom okamžiku na chodníku uviděl blondýna, jenž byl ozbrojen dvěma kolty.

Shattuck se s výkřikem otočil.

Ještě během tohoto pohybu vypálil.

U boků toho blondýna se zablesklo.

Shattuck cítil, jak mu něco trhlo kožichem, načež blondýn vykřikl a zhroutil se z chodníku do sněhu.

Tom okamžitě vyskočil.

Střelec v kožichu byl ještě na nohou. Vrávoral však jak věchet slámy ve větru. Revolver v jeho pravé ruce byl skloněn k zemi a Shattuck poznal, že ten muž má dost starostí sám se sebou, než aby na něj střílel.

Bess opět vykřikla.

Tom se přikrčen otočil a přichvátal k dostavníku. Viděl, že vozka strnule sedí na kozlíku, vyděšen tou přestřelkou. Pak se dostal k otevřeným dvířkám.

Bess ještě seděla vevnitř. Oběma rukama se držela sedátka a nohama se zapírala o rám dveří.

Tom spatřil Troutovu tvář zkřivenou hněvem.

Obr svíral levou rukou cíp jejího kožichu a pokoušel se ji vytáhnout z dostavníku. V pravé držel revolver.

„Troute!“ řekl drsně Shattuck.

Osobní strážce zvedl ruku s revolverem.

Tom okamžitě vystřelil.

Kulka zasáhla pistolníka do krku a její náraz ho odhodil. Ještě stačil zmáčknout spoušť svého koltu, ale kulka jen prostřelila střechu dostavníku.

Zvenčí se ozýval jekot lidí.

Bess se vrhla na Shattucka.

Ten ji chytil, vytáhl ji z dostavníku a sykl: „Lehni si na zem!“

Potom se otočil.

Střelec v kožichu klečel na kolenou.

Blondýn ležel na břiše a nehýbal se.

Shattuck oběhl zadní část kočáru.

U pravého zadního kola se zastavil a zhluboka se nadechl.

Trout ležel před schody verandy na zádech s rozhozenýma rukama. Klobouk ležel kousek od něj. Ústa měl otevřená a jeho vytřeštěné oči byly upřeny na jasnou zimní oblohu.

Shattuck pohlédl do jeho zkřivené tváře.

Na verandě se ozvaly.kroky, načež se objevil muž v podšívaném koženém kabátě, na jehož hrudi se leskla hvězda.

Doplnil si náboje v bubínku peacemakeru, jako by se nechumelilo.

Zničehonic se u něj objevila Bess a chytila ho za rukáv kabátu.

„Můj Bože, Shattucku,“ hlesla. „Oni nás opravdu chtěli zabít…“

+ + + + +

Shattuck nechal Bess Talbotovou vyjít z marshalovy kanceláře na verandu jako první. Potom za sebou zavřel dveře a položil jí ruku kolem ramen.

Usmál se na ni a řekl: „Je dobře, že marshal ještě není na Lovejoyově výplatní listině.“

Bess byla ještě stále bledá.

Očividně ještě nikdy nestála tak blízko smrti.

Neodpověděla mu.

Shattuck ji přivedl k hotelu Bighorn.

Dostavník do Virginia City už jel. Bess mohla odjet až za dva dny, kdy měl přijet dostavník z Fort Bufford jedoucí podél Yellowstone.

„Co chceš dělat?“ zeptala se ho. „Nemůžeš mě nechat samotnou. Lovejoy se brzy dozví, co se stalo, a vyšle další zabijáky.“

Tom pokrčil rameny.

Bess mu sama řekla, že po smrti Trouta a toho blondýna a po těžkém zranění toho třetího pistolníka se Lovejoyova garda zúžila již jen na tři muže.

Kromě Kellyho měl už jen dva chlápky, kteří navíc nebyli prvotřídní.

A Kellyho by Lovejoy určitě neposlal, musel totiž počítat s tím, že Shattuck se vrátí do Forsythe, aby s ním zúčtoval.

„Nemyslím, že by ses v následujících dvou dnech měla něčeho obávat,“ řekl. „Já nemohu čekat déle. Ten zabiják může znovu udeřit. Každý den čekání může někoho může stát život.“

Sevřela rty a nic neřekla.

Krátce předtím, než dorazili k hotelu Bighorn, zazněl dusot kopyt.

Tom pohlédl po dlouhé ulici směrem na východ.

Spatřil tři jezdce a poznal, že to jsou vojáci. Za uzdu za sebou vedli čtvrtého koně.

Tom spokojeně přikývl.

Major Bennett dodržel své slovo a poslal tři muže, kteří mu do Junction přivedli jeho morgana.

Pozdravil ty vojáky a pozval je k jídlu, když předtím odvedli koně do stáje hotelu.

Potom jim pověděl o přestřelce při příjezdu dostavníku a poprosil je, ať o tom řeknou majoru Bennettovi.

O hodinu později vojáci odjeli do Forsythe a Fort Keogh. Jelikož byli tři, neobávali se toho zabijáka, který zatím napadal jen osamělé jednotlivce.

Shattuck ucítil prázdné nábojnice v kapse svého kabátu. Ještě je neza-hodil.

Prohlédl si je a pomyslel si, že i on si bude muset pořídit dalekonosnou zbraň, pokud má mít při honu na toho vraha šanci.

Poblíž marshalovy úřadovny uviděl obchod a dílnu puškaře, a tak tam zamířil.

Krám byl prázdný, když do něj vešel.

Skříně u stěn byly plné nejrůznějších pušek. Byly mezi nimi i modely, které Shattuck ještě nikdy neviděl.

Na prodejním pultu stál zvonek. Shattuck na něj položil dlaň.

Cinknutí přivolalo podsaditého muže s šedými vlasy, jenž nosil brýle a mžoural přes ně na Shattucka.

„Přejete si, pane…“ V jeho vrásčité tváři se objevil výraz prozrazující, že Toma již zná. „Ach, vy jste ten muž, který vyřídil Trouta a ty dva další mameluky.“

Shattuck se pousmál.

„Jenom jsem se bránil, pane. Nic víc a nic míň.“

Pohled toho starého puškaře na chvíli ulpěl na pažbě peacemakeru na Shattuckově pravém boku.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Chci pušku, se kterou bych mohl trefit i na jednu míli.“

Starému puškaři se rozechvěla víčka. „Proč?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Na lov.“

„Na-lidi?“

Shattuck na něj vrhl ostrý a zároveň zkoumavý pohled.

„Jak jste na to přišel?“

„Ta poslední puška, kterou jsem prodal zhruba před čtyřmi týdny, způsobila mnoho neštěstí,“ hlesl ten muž.

Shattuck se předklonil. Vytáhl z kapsy kabátu prázdné nábojnice a pustil je na pult. Zacinkaly.

Puškař vytřeštil oči.

„Kde jste je vzal?“

„Našel jsem je na místě, ze kterého na mě ten zabiják střílel,“ odvětil Shattuck.

„Můj Bože, a vy ještě žijete?“

Shattuck se usmál. „Doufám, že to mě je vidět.“

„Hm. A vy chcete na toho zabijáka uspořádat hon?“

„Přesně tak.“

„Proč si na vás počíhal Trout? Myslel jsem si, že to je Lovejoyův člověk. A nikdo nemůže mít větší zájem na tom, aby ten vrah byl chycen, než Lovejoy.“

„To jsem si myslel také,“ zamumlal Tom. „Něco tu ale nehraje. Víte o Lovejoyovi něco víc?“

Starý puškař zavrtěl hlavou.

„Jenom to, že dělá velmi dobré obchody s armádou. Za těch pár let, co žije ve Forsythe, se z něho stal boháč.“ 38

„Neslyšel jste o jeho dalších ambicích?“

„Proč by měl nějaké mít? Je bohatý. A to, jestli má půl milionu nebo milion celý, už přece nehraje roli.“

Shattuck se usmál.

Ten starý muž byl dobromyslný, jednoduchý člověk. Očividně neměl žádnou představu o tom, jak žijí boháči, kteří nikdy nemají dost.

Obrátil list.

„Jakou pušku jste prodal tomu zabijákovi?“

„Na zadovku předělanou metfordku. Od Gibbse z Anglie. Ráže 50, délka hlavně 101,5 centimetru. S doplňkovým zaměřovačem. Kdybych věděl, co s tím ta bestie provede, vpálil bych mu tady v krámu kulku do hlavy.“

Shattuck na něj hleděl. Pocítil vzrušení, když se ho zeptal: „Popište mi toho muže.“

„Byl to víc mrzák než člověk,“ řekl puškař. Shattuck viděl, jak se otřásl. „Levé rameno měl svěšené. Ano, myslím, že celou levou ruku má ztuhlou. Krom toho kulhal a při chůzi vysunoval levý bok. Ale úplně nejhorší byla jeho tvář, kterou se neustále snažil skrývat za širokým okrajem klobouku. Byla poseta širokými, temně rudými jizvami. Přes levé oko měl černou pásku. Jeho spodní ret byl „pohmožděný, takže mohl jen drmolit.“

Shattuck polkl.

Nemohlo být pochyb: Ten zabiják nebyl nikdo jiný než Pete Lawson.

A díky puškařovu popisu Shattuck porozuměl jeho nenávisti.

Jenže Lawson žil u Čejenů dost dlouho na to, aby věděl, jaký trest ho

čeká, když znásilní squaw a zavraždí jejího muže, který navíc patřil ke stejnému válečnému společenství jako on sám.

Tom zahnal myšlenky na Lawsona a vrátil se do reality.

„Máte pušku, která by se té metfordce vyrovnala?“

„Hm. S takovými zbraněmi se poměrně špatně manipuluje. Mám tu jednu sharpsku…“ Přišel k jedné skříni a vytáhl odtud pušku, kterou pak položil na pult. „Kalibr 44-77,“ řekl. „Hlaveň je jen 81 centimetrů dlouhá, ale dá se s ní trefit i na míli -pokud člověk umí střílet. A díky tomuto pákovému závěru nabijete rychleji než s metfordkou.“

Tom přikývl. „O.K., vezmu si ji. Máte pro ni dost nábojů?“

Puškař přikývl a vytáhl tři krabičky.

„Pro tu metfordku jsem měl jenom padesát nábojů,“ řekl. „Ale ten mrzák si je mohl mezitím dokoupit někde jinde.“

Shattuck si vzal sharpsku a zeptal se: „Kolik za ni chcete?“

„Nic. Skoncujte s tím zabijákem. Jestli to zvládnete touto sharpskou, tak budu možná jednoho dne zase klidně spát.“

+ + + + +

Tom sevřel rty.

Celý den bylo hezky a zrovna teď, když nalezl Lawsonovu stopu, muselo dojít k tomu, co cítil v kostech od chvíle, kdy odjel do Forsythe.

Začal foukat ostrý a studený severák. Nad strmými kopci Tiny Buttes, asi deset mil na sever od Yellowstone, se černaly mraky, které se hnaly neuvěřitelnou rychlostí. Vypadalo to, jako by chtěly pohltit doposud azurovou oblohu.

Shattuck si posunul stetson do čela a kolem krku si uvázal vlněnou šálu.

Morgan zaržál. Chtěl poslechnout hlas přírody a vydat se po větru, ale Tom ho přinutil, aby kráčel dál po stopě, tedy směrem na sever.

Osamělý vlk, vyvržený míšenec, patrně tak jako Shattuck vycítil, že počasí se změní. Jinak si Tom nedokázal vysvětlit to, že za sebou nezametal stopy.

Před jednou hodinou narazil na údolí, kde Lawson krátce odpočíval.

Podle koňského trusu, který tam ležel ve sněhu, Shattuck odhadoval, že Lawsonův náskok čítá nanejvýš dvě hodiny.

Od té doby Shattuck horečně přemýšlel, co má Lawson za lubem.

Už jen to, že se nacházel v této oblasti, ani ne deset mil od Junction, Toma iritovalo. Navíc měl několikrát pocit, že Osamělý vlk tam stopy zanechává schválně. Kvůli němu.

Lawsonův kůň se bořil hluboko do sněhu. Očividně nesl spoustu zásob a vybavení.

Prudký závan větru Shattuckovi smetl klobouk z hlavy. Nemusel ani zvedat hlavu, aby věděl, že ta černá mračna už jsou tady.

Obloha se rázem zatáhla.

Ozývalo se stále sílící skučení.

Vítr mu hnal do tváře sněhové krystalky. Bodaly jako jehly.

Byl nejvyšší čas najít si místo, kde by mohl blizard přečkat.

Naštěstí to v rozeklaných kopcích Tiny Buttes nebyl problém. Byly totiž doslova provrtány bezpočtem jeskyní.

Shattuck se na svém morganovi vydal do svahu. Hustě sněžilo.

Před ním ve skále se objevilo ústí jeskyně.

Morgan vklopýtal dovnitř.

Skučení stále divočejší bouře po vstupu do jeskyně jako by náhle ustalo.

Seskočil ze sedla a vedl hřebce dál do hloubi skalní sluje. Pak se otočil, aby zkontroloval situaci

Vchod do jeskyně už vypadal jen jako slabě prosvícená šedá skvrna. Takřka v pravém úhlu se v něm tvořily závěje.

Shattuckovi proběhl mráz po zádech.

Dostal se sem v hodině dvanácté.

Poplácal morgana po krku, aby se uklidnil.

Nějakou dobu teď nebude muset myslet na Petea Lawsona.

Blizardy v tom kraji trvají někdy až čtyři dny i déle.

Shattuck začal odsedlávat morgana.

S vděčností pomyslel na puškaře, který se postaral o to, aby ho lidé z Junction vybavili vším, co může osamělý člověk v zasněžené divočině Montany potřebovat k přežití.

+ + + + +

Probudilo ho zafrkání koně. Zvedl hlavu z kožešin, v nichž ležel. Bylo v nich poměrně teplo.

V jeskyni byla tma jak v pytli. Přesto se Shattuck rychle posadil. Panovalo tam ticho.

Skučení blizardu, které znělo jako hučení vodopádu a bylo slyšet celou noc, utichlo.

Shattuck vylezl z kožešin a vodotěsné plachtoviny. Sáhl po zápalkách a jednu zapálil.

Ve svitu malého plaménku se zaleskly morganovy oči.

Shattuck prošel kolem něj k východu z jeskyně.

Byl zmaten.

Jeho šestý smysl mu napovídal, že už musí být den.

Tiše si zahvízdl, když se dostal až k ústí jeskyně.

Zatímco zápalka pomalu zhasínala, levou rukou hmatal po sněhové stěně, která se utvořila v ústí.

Zabořil do ní ruku. Sníh byl dost kyprý.

Začal hrabat oběma rukama. Sníh mu padal za krk a rychle roztával.

V následujícím okamžiku se sněhová stěna probořila a v horní části ústí jeskyně vznikla díra, jíž dovnitř pronikalo světlo.

Tom užasl.

Blizard zuřil jen dvacet čtyři hodin. Neuvěřitelné množství sněhu však zastavilo všechen život v kraji.

Shattuck pomyslel na Bess Talbotovou, která bude muset další týdny strávit v Junction.

Vrátil se k morganovi, vytáhl ze svého rance skládací lopatu a začal odhrabávat sníh.

Při blizardu napadly skoro dva yardy sněhu.

Tom musel přivřít oči, protože od čerstvého sněhu se odrážely oslepující sluneční paprsky.

Přemýšlel, jestli má smysl jet dál do Tiny Buttes. Lawsonovy stopy již zapadly sněhem. Ty už nenajde.

Jenže Lawson se po blizardu bude cítit bezpečně.

Shattuck se rozhodl jet jeden den dál. Pokud by do večera Lawsona nenašel, chtěl se vrátit do Forsythe. Možná že mezitím major Bennett něco zjistil o Asu Lovejoyovi.

Sbalil si své věci a přivázal je k morganovu sedlu. Pak zvíře vyvedl ven.

Pohlédl dolů do údolí.

Díky sněhové pokrývce se svah zdál být hladký, ale Tom si byl jist, že pod sněhem je spousta škvír a skalních výčnělků.

Vyšvihl se do sedla a opatrně se vydal dolů.

Morgan se zabořil hluboko do sněhu. Spíš doklouzal, než došel, do údolí. Shattuck byl celý zpocený, když se jim to podařilo.

Morgan krátkými skoky postupoval skrze hluboký sníh. Z nozder mu stoupala pára.

Když se Tom po půlhodině ohlédl, zjistil, že za sebou mají jen pár set yardů.

Bylo mu jasné, že hřebec se brzy vyčerpá, pokud se takto bude propracovávat dál, a možná potom ani nezvládne zpáteční cestu do Forsythe nebo do Junction.

Přitáhl uzdu a vzhlédl.

Hle!

V zasněženém horském sedle asi půl míle daleko na konci údolí spatřil malou černou postavu zřetelně se rýsující proti světlému pozadí.

Instinktivně sáhl po pažbě sharpsky, která mu trčela ze sedlového pouzdra vedle levé nohy, a s výkřikem se vrhl ze sedla.

Ještě než se zabořil do sněhu, spatřil nahoře záblesk. Pak se ozval odporný tleskavý zvuk, s nímž se olovo zavrtalo do morganovy hrudi.

Hřebec zařehtal. Pokusil se vstát, ale už se mu to nepodařilo.

Do rozvířeného sněhu vedle Shattucka stříkala krev dokonávajícího zvířete.

Tom se připlazil k jeho bezvládnému tělu a opřel o sedlo sharpsku.

Pete Lawson tam ještě pořád stál. K Shattuckovým uším se donesl jeho ječivý smích.

Tom na něho zamířil a zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel a vznesl se obláček dýmu, jenž mu na okamžik znemožnil výhled.

Lawsonův smích utichl.

Tom sevřel rty. Nedělal si iluze.

Slunce a odraz jeho paprsků od sněhu - to nebyly ideální podmínky. A Lawson měl naopak slunce za zády.

Shattuck minutu počkal.

Lawson se již neobjevil. Tom si byl jist, že ho minul.

Jeho instinkt mu to napověděl.

Nyní však měl aspoň jeho stopu. Byl odhodlán jít po ní, dokud toho nelítostného zabijáka nedostane na mušku.

Odvázal svůj ranec ze sedla mrtvého morgana a vybral vše, co si chtěl vzít s sebou.

Opět s vděčností pomyslel na toho starého puškaře, když si před sebe položil sněžnice. S nimi bude rychlejší než Lawson na koni.

Když si je připevnil k botám, hodil si ranec odlehčený o věci, se kterými se již nechtěl zatěžovat, na záda, chopil se sharpsky a vydal se na cestu.

Horské sedlo nespouštěl z očí.

Lawson se však už neukázal.

Po zhruba dvaceti minutách dorazil do průsmyku.

Opatrně kráčel k jeho nejvyššímu bodu.

Nalezl stopy Lawsonova koně, který stál za ním. Dolů, na druhou stranu vedla zřetelná stopa, která mizela za jedním skalním výčnělkem.

Shattuck si dával na čas.

Byl si vědom toho, že Lawson ho láká za sebou.

Věděl však míšenec, že Shattuck je se sněžnicemi třikrát rychlejší, než kdyby šel bez nich?

Tom přikývl.

Lawson už každopádně věděl, že i Shattuck má dalekonosnou pušku, a podruhé na něho nezaútočí tak lehkomyslně.

Shattuck kráčel po stopách až ke skalnímu výčnělku. Tam se přikrčil a opatrně vyhlédl dál.

Jeho obezřetnost se vyplatila.

Ve vzdálenosti zhruba tisíc yardů totiž spatřil Lawsona.

Tom vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku a opřel si její pažbu o rameno a přiložil ukazováček na spoušť. Měl ho přímo na mušce.

V tom okamžiku se Lawson otočil v sedle.

Shattuck zatajil dech. Na vteřinu uviděl postavu sedící v sedle před Lawsonem.

Na slunci zasvítily světlé vlasy.

Bezděčně se přikrčil.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Bylo to možné? Měl Lawson dost času na to, aby jel do Junction, unesl tam Bess Talbottovou a pak schválně nadělal stopy, aby jej nalákal za sebou do Tiny Buttes?

Ale odkud ten darebák mohl vědět o Bess?

Shattuck na to měl jen jedinou odpověď. Lawson se to musel dozvědět ve Forsythe.

Od někoho z Lovejoyových lidí, nebo od Lovejoye samotného.

Přeběhl mu mráz po zádech.

Vzpomněl si na slova té ženy v hotelu, která tvrdila, že Lovejoyovo manželství rozhodně nebylo šťastné.

Mohl být schopen obětovat ji takové bestii, jako byl Lawson?

Shattuck strnul děsem.

A jeho vůle zúčtovat s Petem Lawsonem ještě zesílila.

Věděl však, že bude muset postupovat velmi opatrně, pokud bude chtít Bess Talbotovou zachránit.

+ + + + +

Jiskřivé hvězdy na jasném nočním nebi osvětlily krajinu natolik dostatečně, aby Shattuck mohl jít podle stop.

Ačkoli mrzlo, Tom se ve svém kožichu téměř koupal v potu.

Měl za sebou pořádný pochod a již se nemusel bát, že Osamělý vlk svého pronásledovatele uvidí.

Nacházel se nyní v jednom údolí, které se podobalo tomu, v němž přečkal blizard.

Nalevo a napravo stoupaly k rozeklaným skalním stěnám strmé svahy. Skály zde byly velmi porézní, takže v nich zelo mnoho jeskyní.

Shattuck cítil, že Lawson je blízko.

Musel být velmi opatrný.

Tušil už ten darebák, že ho má v patách?

Tom obezřetně kráčel dál.

Teď už nemusel spěchat. Byl přesvědčen o tom, že Lawson se za setmění uchýlil do některé z jeskyní, kde se mínil utábořit.

Na Bess Talbotovou Shattuck raději ani nemyslel.

Musel všechny své smysly upnout na Lawsona. Ten zločinec byl nevypočitatelný, to dokazovaly jeho sadistické vraždy.

Tom se zastavil.

Stopy před ním odbočovaly doleva a dál vedly do svahu.

Neváhal ani na vteřinu. Okamžitě se vydal do svahu, až se dostal pod skalní stěnu.

Asi padesát yardů před ním zelo ústí jeskyně.

Shattuck několik minut zůstal stát a naslouchal.

K jeho uším se donesly tiché zvuky, které však nedokázal rozluštit.

Sharpsku i se sedlovým pouzdrem postavil ke skalní stěně, vytáhl peacemaker a překontroloval jej. Dalekonosná puška by mu v jeskyni jen překážela.

Krok za krokem se blížil k ústí jeskyně. Neslyšně oddechoval.

Velkým nebezpečím byl Lawsonův kůň. Kdyby jej zavětřil, mohl by varovat svého pána.

Shattuck se dostal až na dva kroky od vchodu do jeskyně.

Přikrčil se a opatrně si odepnul sněžnice. Tiše to zakřupalo, když je zabodl do sněhu, aby nesjely po svahu.

Potom vytáhl peacemaker.

A pak vklouzl do jeskyně.

Okamžitě ucítil ostrý koňský pach.

Vyděšeně se přitiskl ke stěně, protože nepočítal s tím, že Lawson rozdělá oheň. Míšenec byl očividně přesvědčen o tom, že Shattuck se neobjeví dřív než ráno.

Zvuky, které slyšel už předtím, byly nyní ještě zřetelnější. Bylo to mužské hekání.

Shattuck cítil, jak ho polil studený pot.

Odlepil se od skalní stěny a vydal se do hloubi jeskyně.

Pak uviděl malého, chundelatého koně. Koulel očima.

Náhle trhl hlavou, několikrát kývl a tiše zafrkal.

Shattuck napravo od sebe, vedle téměř již vyhaslého ohně, zaregistroval pohyb.

Kožešinu, jež se odhrnula.

Mihotavý svit plamenů ozářil zmrzačené a děsivě zjizvené nahé tělo

Petea Lawsona. Pod ním ležela Bess Talbotová. Nehýbala se, jenom hleděla na Shattucka velkýma, prázdnýma očima.

Lawsonovo levé rameno bylo svěšené. Ruku měl jen kousek od pažby revolveru, který trčel z pouzdra ležícího na zemi.

„Jen to zkus, Lawsone, a koupíš kulku do hlavy!“ zavrčel Tom.

Nenávistně na něj hledělo Lawsonovo pravé oko. Levé měl zakryté černou páskou. Mastné černé vlasy měl přilepené ke znetvořenému čelu. Rozseknutý spodní ret bylo to jediné, co se v té hrozné tváři pohybovalo. Nekontrolovatelně se chvěl.

Teprve nyní, jak se zdálo, si Torna všimla Bess. Zaječela.

Za Shattuckem se ozval klapot kopyt na kamenité půdě jeskyně.

Jeho pozornost byla na zlomek vteřiny rozptýlena a to Lawsonovi stačilo. Reagoval jako dravé zvíře zahnané do kouta.

Shattuck si myslel, že sáhne po revolveru, ale míšenec pravou rukou zvedl kožešinu a hodil ji po Tomovi.

Ten vypálil z peacemakeru. Kulka provrtala kožešinu.

Bess opět vykřikla.

Shattuck se vrhl stranou, aby unikl kožešině. Úplně se mu to nepodařilo. Zasáhla jeho pravé zápěstí.

Uviděl stín, který se k němu rychle blížil, a uskočil.

Jeho tvář jen těsně minula široká čepel nože, od níž se odrážela zář ohně.

Lawson běsnil jako zvíře.

Otočil se a zaútočil nožem na Shattuckovu hrud.

Tom zvedl pravou ruku s peacemakerem a odklonil tak Lawsonův útok. Potom zabijákovi namířil na jeho rozedrané břicho.

A pak zmáčkl spoušť.

V úzké jeskyni měl výstřel ohlušující účinek. Jeho ozvěna se odrážela ze všech stran.

Shattuck ji však neslyšel.

Viděl, jak se Pete Lawson zkroutil a spadl na záda.

Nůž zazvonil o skálu.

Lawson se oběma rukama držel za břicho. Mezi prsty mu protékala krev. Jeho černé oči byly rozšířené a ze znetvořených úst se mu draly zvuky, při kterých Tomovi naskakovala husí kůže.

Shattuck namířil ústí peacemakeru na Lawsonovu hlavu.

„Zmáčkni to, Dva měsíce,“ hlesl Lawson.

Tom mu neodpověděl.

Seděl tam před Lawsonem a teprve po chvíli řekl: „Zemřeš, Osamělý vlku.“

Nedokázal si pomoci, musel s ním mít soucit, ač šlo o bestiálního vraha.

Trest, který nad ním vynesli Čejeni, byl strašlivý.

Radši mu tenkrát měli vpálit kulku do hlavy, pomyslel si Shattuck.

„Na co ještě čekáš, Dva měsíce?“ zasípal zlosyn.

Shattuck otevřel ústa, aby se ho zeptal na Asu Lovejoye.

V tom okamžiku za sebou uslyšel šramot, a když zvedl hlavu a uviděl nahou Bess Talbotovou, bylo už pozdě.

Bess zmáčkla spoušť Lawsonova revolveru, který si vzala, a střelila svého únosce přímo do hlavy.

Lawson se zhroutil na zem. Ještě jednou zachroptěl a pak už se nehýbal.

Shattuck vstal a vzal chvějící se ženě peacemaker z dlaně.

Pohlédla na něj. Po tvářích jí tekly slzy. Její rty se třásly. Zdálo se, že chce něco říct, ale z jejího hrdla se nevydral jediný zvuk.

Shattuck zvedl kožešinu a přehodil ji Bess přes ramena.

„Už je po všem, Bess,“ zamumlal.

+ + + + +

Bess se z toho všeho probrala teprve tehdy, když už začalo svítat a Shattuck ji jemně probudil.

Pohlédla na něj vyděšenýma očima, a když ho poznala, objevil se na její tváři úsměv.

Tom byl rád, že se usmívá.

Celou noc plakala ve spánku a tiše křičela. Ty dvě noci, které musela strávit s Lawsonem, musely být pro ni hrozné. Ale Bess Talbotová byla silná žena. Tom věřil, že na to dokáže zapomenout.

Vstala, aby mu pomohla sbalit věci.

Pohled na tělo zabalené do plachtoviny její úsměv zase zahnal.

Vystrašeným hlasem se Shattucka zeptala: „Ty ho chceš vzít s sebou?“

Tom přikývl.

„Musím. Lawsonovo tělo je důkaz, že ty vraždy nespáchali Čejeni.“

Otočila se a strnula.

„On - on zabil paní Lovejoyovou…“ zašeptala.

„To je pravda,“ řekl Shattuck.

Otočila se k němu a v jejích očích se objevil děs.

„Ano, ale věděls, že to udělal na příkaz Asy Lovejoye?“ zašeptala.

Tom se zarazil.

„Odkud to víš?“

„Vyprávěl mi to. Tvrdil, že před ním nemusím mít strach. Že by ženě neublížil. Nancy Lovejoyová prý byla výjimka. Lovejoy to po něm chtěl.“

Obrátila se a sehnula se k Lawsonovu lůžku. Ze sedlové kapsy vytáhla svazek peněz, které potom podala Shattuckovi.

„Pět tisíc dolarů, Shattucku. Dal mu je Lovejoy. Chtěl se zbavit své ženy a zároveň poštvat bílé proti Čejenům…“ Křečovitě se chytila jeho kožichu. „Shattucku, chtěl tě zmrzačit před mýma očima, kdyby tě dostal…“

Tom se pousmál.

„To je v pořádku, Bess. Nedostal mě. Už na to nemysli. Vrátíme se teď zpátky do Forsythe. Je načase zastavit Asu Lovejoye, než napáchá další škody.“

„Do Forsythe? Zbláznil ses? Lovejoy mě okamžitě nechá zabít, jestli mě uvidí! A tebe také!“

„Mě není tak jednoduché zabít, Bess. Myslel jsem si, že už to víš.“

„Ale má u sebe Kellyho a Dana Ericksona! A možná ještě pár dalších chlapů. Proti tolika pistolníkům sám nic nesvedeš.“

„Kdo je Erickson?“

„Už jsi ho viděl. Lovejoy si ho pozval z Sheridanu a připnul mu na hruď marshalskou hvězdu!“

Tom pokrčil rameny.

„Doufám, že major Bennett je s několika svými lidmi ve městě. Je důležité, aby lidé viděli Lawsonovo tělo a my jim řekli, že to je ten zabiják. Potom už se Lovejoy nebude moct dál vymlouvat.“

„Jestli se vůbec dostaneme k tomu, abychom jim něco řekli,“ zamumlala Bess.

+ + + + +

V oknech pod střechou verandy velkého domu se svítilo.

Shattuck se ještě jednou rozhlédl. Viděl stíny vojáků, kteří zaujali své pozice.

Major Bennett nebyl ve městě.

Jeden z vojáků se nabídl, že pojede do Fort Keogh a o všem majora informuje, protože blizard poškodil telegrafní vedení. Tolik času však Shattuck neměl. Věděl, že jeho příjezd nezůstane utajen dlouho.

Vytáhl peacemaker z pouzdra, vyskočil na verandu a přišel ke dveřím. Slyšel tiché zvuky.

Ještě jednou se zhluboka nadechl. Pustil kožich na zem, sáhl na kliku, zmáčkl ji a otevřel dveře.

Průvan za ním do velkého sálu s půl tuctem stolů vehnal vločky sněhu.

Kopl do dveří a tak je za sebou zavřel.

Zpoza velkého psacího stolu na levé straně se zvedl Asa Lovejoy. V jeho tmavých, pichlavých očích se na okamžik objevilo překvapení. Rychle se však vzpamatoval.

Jeho široké rty vykouzlily úsměv. Levou rukou si shrábl pramen prořídlých vlasů.

„Shattucku!“ zvolal. „Jaké překvapení! Už jste se vrátil ze setkání s generálem Howardem?“

Tom mu neodpověděl. Koutkem oka pohlédl na další muže, kteří dosud jakoby nezúčastněně seděli na židlích, ale nyní zaujali napjatý postoj.

Dva z nich neznal. Ten třetí nosil na černém kabátě s dlouhými šosy marshalskou hvězdu.

Shattuck jej nyní znovu poznal, protože při odjezdu z města ho potkal. Podle Bess se jmenoval Dan Erickson.

Marshal měl pravý šos svého kabátu odhrnutý, a tak mohl držet dlaň těsně nad pažbou revolveru.

Kde ale byl Kelly?

Tom se nenápadně rozhlížel.

Byly tam troje dveře, které vedly do dalších místností nebo chodeb. Musel si na ně dát pozor. Kelly byl vedle samotného Lovejoye tím nejnebezpečnějším mužem z celé té sebranky.

„Dobrý den, Lovejoyi,“ řekl. „Přináším vám potěšující zprávu, že jsem potrestal vraha vaší ženy.“

Lovejoyovi zmizel úsměv z tváře. Jeho malé, pichlavé oči se začaly nebezpečně lesknout. „Cože?Kdo to je?“

Tom položil pravou dlaň na pažbu svého remingtonu.

Viděl, že Erickson udělal to samé.

Lovejoy nechal svůj kolt, který nosil na pravém boku, na pokoji.

„To víte sám nejlépe, Lovejoyi,“ chladně odtušil Shattuck. „Vy jste mu totiž přikázal, aby zabil vaši ženu!“

Lovejoy vysunul hlavu dopředu.

„Vy jste se zbláznil, Shattucku! Jak jste přišel na něco takového?“

Tom vytáhl levou rukou svazek peněz a hodil jej na psací stůl.

„Vašich pět tisíc dolarů, Lovejoyi. Lawson je můj starý známý. Hodně mi toho řekl, než zemřel.“

Na Lovejoyovi bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. Pak se na jeho zkřivené tváři objevil úsměv.

„To jste si vycucal z prstu, Shattucku! Toho Lawsona, o kterém pořád mluvíte, jsem nikdy v životě neviděl!“

„Ale viděl, Lovejoyi. Lawson byl tady ve Forsythe. A vy jste mu přikázal, aby mě sledoval a zabil, aby tak nemohly být ohroženy vaše plány.“

„Jaké plány?“ hlesl Lovejoy.

„Slyšel jsem, že sem z Texasu ženou deset tisíc kusů dobytka a že sem mají dorazit na jaře. Do té doby musíte podnítit válku proti Čejenům, abyste mohl obsadit území na sever od Yellowstone. Ale teď už je po všem, Lovejoyi. Mám důkazy, že Če-jeni s těmi vraždami nemají nic společného. Tím vrahem je Pete Lawson. A vy jste využil jeho nenávisti, abyste poštval armádu proti Čejenům.“

Asa Lovejoy ztěžka oddechoval. „Nemůžete mi dokázat, že mám s Law-sonemněco společného,“ vyštěkl. „Nemůžete mi dokázat vůbec nic, protože odtud nevyjdete živý. Dane!“

To jméno doslova zařval.

Tom jednal bleskurychle.

Tak jako Erickson však měl revolver pouze napůl vytažený z pouzdra, když místností třeskl výstřel.

Erickson sebou trhl. Udělal dva vrávoravé kroky a pak se zhroutil.

Shattuck nyní držel peacemaker pořádně v dlani. Mířil jím na pistolníka Kellyho, který vešel dovnitř jedněmi dveřmi a zastřelil Ericksona.

Kelly si však Shattucka nevšímal.

„Mohu dokázat, že jste s tím mrzákem setkal, Lovejoyi,“ řekl s kamennou tváří. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že člověk může být tak krutý a vydat vlastní ženu takové bestii jako Lawson…“ Nedořekl to.

Asa Lovejoy reagoval jak podrážděný chřestýš. Ještě než Tom stačil zmáčknout spoušť, třeskl Lovejoyův revolver.

Lovejoy mířil na Kellyho, jenž byl jeho reakcí také překvapen.

Tom koutkem oka zahlédl, jak pistolníka odhodil náraz kulky.

Potom se Lovejoy otočil k němu.

Shattuck vystřelil.

Kulka zasáhla Lovejoye přímo do čela a katapultovala ho na stěnu.

Lovejoy do ní narazil zády a pomalu se pak svezl dolů.

Ostatní dva muži teprve nyní povytáhli kolty z pouzder. S otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima těkali

pohledem mezi mrtvým Lovejoyem a Shattuckem.

„Zmizte odtud,“ řekl Shattuck. „Jestli tu budete ještě zítra, postará se o vás armáda.“

Rozběhli se ke dveřím, které se v tom okamžiku otevřely.

Dovnitř vešli tři vojáci. Chtěli oba muže zajmout, ale Shattuck jim dal znamení, aby je nechali běžet.

„Postarejte se o mrtvé,“ řekl. „Všechno ostatní vyřídíme zítra.“

Otočil se a odešel. Na verandě zvedl z podlahy svůj kožich a oblékl si ho.

Pohlédl k hotelu na opačné straně ulice.

V jednom osvětleném okně v prvním poschodí spatřil siluetu útlé postavy.

Pomalu vykročil tím směrem.

Na cestu hrůzy, kterou měl za sebou, v náruči Bess Talbotové určitě zapomene…