John Kirby

Colorado western 086. Hon na fantoma

Na hranici Montany a Kanady jeden tajemný muž rozehrál podivnou hru. Nikdo nevěděl, co si sliboval od toho, že zásoboval Černonožce puškami a whisky a popouzel je k povstání. Státní policisté toho bílého zločince nemohli chytit, a tak tam byl poslán federální marshal Monk Reeley a jeho dva druhové, aby uklidnili situaci na hranici a nalezli onoho záhadného muže, jenž z pozadí tahal za nitky…

Monk Reeley seděl už dvanáct hodin v sedle. Jeho kůň přesto nevykazoval sebemenší známky únavy. Zasněžená prérie se táhla od obzoru k obzoru. Kam oko dohlédlo, všude byla jen bílá, lesknoucí se plocha. Pouze na horizontu plynule přecházela v oblohu víceméně stejné, modrobílé barvy.

Cílem federálního marshala byl Sweetgrass, poslední město před kanadskou hranicí. No, město. Sweetgrass bylo ve skutečnosti jen shlukem několika dřevěných domů, šerifovy úřadovny, jednoho saloonu, obchodu a stanice hraničářů.

A právě tato stanice byla cílem Monka Reeleyho.

Jeho dva přátelé, federální marshalové John Spencer a Tab Baxter se svým psem Bullym, měli přijet za ním. Sám jel napřed.

Z úzkého pruhu na obzoru se vyklubal les. Zároveň si marshal všiml, že vítr zesílil. Zvedal sníh a v důsledku toho se značně zhoršila viditelnost. Ledové krystalky ho bodaly do tváře. Zpomalil.

„No, ještě to tak,“ prohodil a poplácal svého vraníka po krku. „Ale to zvládneme.“

Když dorazil k prvním stromům, začalo sněžit. Před ním se nepřátelsky černal les. Vrzání větví souznělo se skučením meluzíny. Kromě jejího děsivého koncertu nebylo nic slyšet, jen skřípění a praskání zasněžených haluzí.

Náhle Monk zastavil koně.

Před ním na kraji mýtiny stál srub. V okně se svítilo, z komína stoupal dým. Chata tedy byla obývaná.

Seskočil ze sedla a přivázal koně k jednomu mladému smrku. Pak přišel k tomu srubu.

Uvnitř hořela petrolejka, jejíž svit byl tak matný, že se nedalo rozeznat, co se děje uvnitř. Vedle chaty se ve větru houpaly kožešiny pověšené na lase nataženém mezi dvěma stromy.

Marshal zůstal stát. Naslouchal. Nic…

Pokrčil rameny a rozhodl se, že zaklepe. Možná by tam mohl přenocovat, protože noční jízda zasněženou pustinou by jistě nebyla ničím příjemným. A do Sweetgrassu to bylo ještě dobrých dvacet mil.

Pažbou koltu zabušil na mocné prkenné dveře, ale odpovědi se nedočkal.

Zaklepal ještě jednou.

„Ano, co se děje?“ ozval se náhle chraplavý hlas zpoza dveří. Zároveň se otevřely.

Ze srubu se vyvalil dým. To, co vzápětí spatřil, mu rozhodně náladu nezlepšilo.

Uprostřed chaty stál muž, který se spíše než člověku podobal gorile, a vedle něj seděli připraveni ke skoku tři mohutní psi, od pohledu nebezpeční, vycvičení proti lidem a silně agresivní.

Federální marshal Monk Reeley se však nemohl nechat něčím takovým zastrašit.

„Dobrý den!“ pozdravil a klidným pohybem za sebou zavřel dveře.

Muž neodpověděl. Pouze tam stál ve výhružném postoji. Kousek za ním, u krbu, marshal spatřil starší ženu, jejíž pichlavé oči byly upřeny na něj.

„Chtěl jsem jenom dál do Sweetgrassu, „ řekl Monk a oklepal ze sebe v teple tající sníh. „Jenže vichřice je tak silná, že se skoro nedá ani dýchat. Chtěl jsem se zeptat, jestli bych u vás nemohl přenocovat.“

Odpovědi se nedočkal. Pokud za to nepovažoval to, že psi vycenili své dlouhé a špičaté zuby a začali vrčet. Pán srubu stál nehnutě mezi nimi.

Marshal to tedy zkusil jinak.

„Sakra,“ začal klít, „asi máte něco s ušima, co? Ptal jsem se, jestli bych tu nemohl přenocovat.“

„Ne,“ odsekl onen muž. V tom krátkém slově bylo cítit varování.

„Proč ne?“ vyzvídal marshal. „To nemáte stáj, ve které bych se mohl na pár hodin vyspat?“

„Ne.“ A pak zavrčel tři slova, která marshala nahněvala. „Jdi k čertu!“

Monk krátce přemýšlel a pak udělal něco, co ti dva patrně vůbec nečekali: Přišel k jedné ze stoliček, jež stály kolem rozvrzaného stolu, a sedl si na ni.

„Tak,“ řekl a usmál se, „a už tu sedím! A když se někde posadím, tak mě odtud jen tak někdo nedostane. Sakra, přineste mi něco na pití a trochu jídla. Dobře vám zaplatím.“

Muž na něj hleděl krví podlitýma očima. Nebezpečně se v nich jiskřilo.

„Ven!“ vyštěkl.

Marshal neztrácel klid. „Chci se najíst a napít. A jestli mi to nedáte, tak ještě něco uvidíte. Dělejte, přineste mi něco na zub, nebo všechny ty tři psy pošlu k čertu.“

Při těchto slovech už měl v obou dlaních kolty.

Muž neodpověděl. Jenom vykročil k marshalovi, který však nehnul ani brvou a seděl tam jak socha odlitá z bronzu.

V očích pána srubu se zračila brutalita, nemilosrdnost a nenávist. Marshal jen čekal na hvízdnutí, kterým by na něj poštval ty tři psy.

Jenže to hvízdnutí nepřišlo. Muž byl už jen dva yardy od marshala, když tu se do toho vložila jeho žena.

„Stůj! Neblázni!“ zvolala. „Rozstřílí tě na cimprcampr, ještě než něco stačíš udělat. Když zaplatí, tak mu dáme všechno, co potřebuje.“

Muž se vztekle otočil a pohlédl na svou ženu.

Marshal nebyl naivní, dobře věděl, co si ti dva řekli očima.

Asi mě chtějí odkrouhnout v noci, pomyslel si, ale to se ještě budou divit. No, to jsem tu natrefil na pěkné zmijí doupě.

„Je načase, abyste dostali rozum, lidi,“ řekl naoko lhostejně a sklonil obě ruce. „Sem s tím jídlem! A ty jdi ven, příteli. Můj kůň stojí před srubem. Odveď ho do stáje a dej mu nažrat. A nezkoušej s ním žádné finty, je mazanější než člověk. Kdyby tě kopl, tak by tě mohl zabít. A v mrazu se hrob hloubí těžko. Navíc jsi proklatě dlouhý a široký, chlapče. Opravdu bych se nechtěl zbytečně vyčerpávat.“

Federální marshal na něj chvíli hleděl, pak se ten muž otočil a vyšel ven. Tři psi zůstali ležet před Reeleym a zdálo se, že jen čekají na hvízdnutí svého pána. Bez ustání vrčeli.

To je teda past! blesklo marshalovi hlavou. Bude zatraceně těžké se odtud dostat.

Mezitím žena ukrojila chléb a slaninu a položila to před marshala na stůl. Potom přinesla plechovou misku a nabrala do ní polévku. Nakonec mu na stůl postavila hrnek horké kávy.

„Víc nemáme,“ zavrčela.

„Copak jsem chtěl něco jiného?“ odtušil marshal.

Pak chvíli mlčky míchal polévku, nespouštěje při tom ženu ani na okamžik z očí.

Náhle se rozletěly dveře a třeskly o stěnu. Průvan uhasil petrolejku.

Federální marshal se ohlédl a spatřil siluetu muže stojícího ve dveřích. Byla jasně vidět proti světlému pozadí zasněžené mýtiny.

„Proklatý špicle!“ zařval muž a odplivl si.

Marshal se rozesmál. „Idiote!“ řekl jen a dál míchal polévku, jako by se nic nestalo. Nevěřil, že ten obr našel nějaký důkaz pro své tvrzení. Jistě jen blufoval. Chtěl ho vehnat do úzkých, protože Reeley svou hvězdu nenosil veřejně.

„Zatracený čmuchale!“ zavrčel muž a přiskočil ke stolu.

„Víš, co mi můžeš?“ zazubil se marshal. „Vlézt mi na záda. Nejlepší bude, když necháš ten svůj chorý mozek v klidu. Vypadá to, že za moc nestojí. Radši by ses měl postarat, aby tvoje žena nepodávala hostům takové nepoživatelné svinstvo. Chutná to jak vařené podrážky vyválené v rybím tuku nebo v krému na boty. Už jsem toho zažil hodně, ale něco takového ještě ne.“

Na hromotluka měla tato slova pramalý vliv. Praštil pěstí do špinavého stolu a zabručel: „Ty pse! Ty odporný fízle!“

„Říká ti něco slušné chování, příteli?“ usmál se marshal, ale byl to nebezpečný a výhružný úsměv. V jeho pravé ruce se náhle zalesklo něco kovového - kalená ocel revolveru.

„Ještě jedno nevlídné slovo, chlapče, a je po tobě. Řeknu ti, kdo jsem. Jmenuj u se Monk Reeley a chci do Sweetgrassu, kde se prý dá najít zlato. Slyšel jsem to v Texasu, ty satanův syne. A jestli se ti to nelíbí, tak ti dupnu na nohu tak, že budeš potřebovat ortopedickou vložku. Rozumíš? Nechej mě na pokoji, jinak něco uvidíš. Zaplatím vám za tuto břečku a za tu vaši zavšivenou matraci tři dolary. A teď chci spát. Dělej, ukaž mi postel!“

Obr se po těchto marshalových slovech přikrčil. Chtivě hmátl po třech stříbrných mincích, které marshal hodil na stůl.

Okamžitě však k němu přistoupila jeho žena a vzala mu je.

„Ruce pryč, ty skrblíku! Jenom by ses opil.“ Pak se otočila k Monkovi. „To je v pořádku, můžete zůstat. Ale musíte přidat ještě dolar.“

„Pro mě za mě,“ přikývl marshal, „ale až zítra. A teď se chci pořádně vyspat.“

Zena pokynula rukou a šla napřed. Když chtěl marshal projít kolem jejího muže, vstoupil mu do cesty a široce se rozkročil.

„Co chceš ve Sweetgrassu?“

„Hledat zlato, ty osle,“ odtušil marshal.

„Nesmysl. To vykládej své babičce. Žádné claimy už se neprodávají. Všechno převzala vláda. Zmiz a hodně daleko!“

Marshal si poklepal na čelo. „Asi máš úpal, co? Zmiz! Pojedu tam, kam chci. A to, jestli ve Sweetgrassu najdu džob, nebo ne, ještě uvidím.“

Marshal chtěl jít dál, ale tu ho zadržel smích od okna. Bleskově se otočil a spatřil černovlasou dívku.

Vítr povíval jejími černými kadeřemi a hrál jimi v tváři. Její lehce opálená pleť se ve svitu petrolejky, kterou žena znovu zapálila, leskla jako roztavený bronz.

Děvče se znovu zasmálo a odhalilo dvě řady pravidelných, sněhobílých zubů. Marshalovi však ty zuby připomínaly spíš dravci tesáky.

„Kdo jsi?“ otázala se a v následujícím okamžiku se elegantně vyhoupla dovnitř.

Marshal hrál svou roli dál. Přiskočil k oknu a chtěl ji chytit, ale děvče se jen zasmálo a zase zmizelo.

„Sakra!“ vztekle vyštěkl. „Je horší než divoká kočka!“

Potom se otočil a vydal se za tiše se smějící ženou. V jednom koutě chaty se zastavila a ukázala na úzký žebřík vedoucí nahoru.

„Běžte nahoru,“ řekla. „Je to tam vystlané sušeným mechem. A bude tam i nějaká deka.“

„O.K. A teď zmiz,“ opáčil marshal a vylezl nahoru. Žena chtěla za ním, ale on shodil žebřík a zavřel poklop.

„Hezké apartmá!“ zamumlal a zapálil sirku. V jejím svitu se rozhlédl.

Přemýšlel. Nalevo pod ním byla místnost, z níž před chvílí přišel. Zněly odtud tlumené hlasy. Dále napravo se ozývalo dusání a frkání - to byla stáj, ve které stál jeho kůň.

Marshal si byl jist, že ten muž se ho v noci bude snažit záludně oddělat. Monk přirozeně věděl, kdo to je. Ve zprávě, kterou mu poslali a v níž se hovořilo o tajném obchodu se zbraněmi, hrál tento muž jistou roli. Jak se jmenoval, ovšem nebylo známo. Byl podezřelý, a to stačilo. Upozornili na něj hraničáři, kteří už týdny pátrali v těchto nehostinných pohraničních oblastech.

Svit sirky ozářil i střechu, když zvedl ruku. Byla pokryta dřevěnými šindely, jaké se používaly na severu bohatém na lesy. Byly vodotěsné a položené na mechových polštářích.

Marshal byl dost zkušený na to, aby se postaral o svou bezpečnost. Vytáhl svůj nůž bowie a přeřezal jednu z příčných latí. Mech a šindele sdělal a položil na podlahu. Tak si vytvořil únikovou cestu.

Pod ním se rozhostilo ticho. Zdálo se, že obyvatelé srubu se uložili ke spánku. Možná to však jen předstírali, aby ho ukolébali.

Náhle pomyslel na tu dívku. Byla ještě venku? Nedalo se předpokládat, že by upřednostňovala mráz lesa před teplem srubu, pokud ovšem neměla nějaké pádné důvody.

Proč si však nad tím lámat hlavu? Spánek byl mnohem důležitější. Takže se natáhl do sušeného mechu a brzy usnul.

+ + + + +

Hranice mezi Spojenými státy a kanadským územím byla jen pomyslná. Přesněji řečeno byla známa jen tam, kde byly cesty a města. Tam se nacházely i hraničářské stanice.

Ovšem tam, kde vládla divoká příroda, v lese a na prérii, o žádné kontrole nemohlo být řeči. Občas se tam sice objevily patroly hraničářů a projely lesem či prérií, ale nemohly mít oči všude.

Pravda, do sítí pohraniční policie se neustále chytali malí pašeráci. Dostávali vysoké tresty a museli si odsedět mnoho let ve vězení.

Byla to však vždy jen vyložená náhoda, když se zjistilo, co se vlastně na hranici děje. Oddíl Královské kanadské horské policie jednoho dne odhalil, že uprostřed nedozírných a hustých pralesů se shromažďují indiáni. Všude to vřelo a k nemalému překvapení policejních jezdců byli rudoši mimořádně dobře vyzbrojeni puškami a revolvery pocházejícími ze Spojených států. Washington se začal v této delikátní záležitosti angažovat a pověřil několik federálních marshalů vyšetřováním.

Výsledek zněl: indiánům v Kanadě dodávají zbraně američtí bandité. Jako protihodnotu dostávají zlato, částečně ve formě prachu, částečně jako nugety.

Několik stop odkazovalo ke srubu stojícímu západně od Sweetgrassu, v němž se nyní nacházel federální marshal Monk Reeley a který byl vzdálen jen několik mil od hranice.

Monk a jeho dva kamarádi měli za úkol zneškodnit člověka v pozadí stejně tak jako pomocníky - a to vzhledem k vážnosti situace bez jakýchkoli skrupulí. Monk vyjel napřed, protože měl jistý plán…

+ + + + +

Tu studenou noc kapitán Colman z 6. hraničářského oddílu klel. Jednak proklínal počasí, jednak nadával všem banditům světa.

Kapitán zvedl pravou ruku a osm jezdců pod jeho velením okamžitě zastavilo koně.

„Takže, chlapci, zůstaneme tady. Jo, tepla si tu asi moc neužijeme. Kvůli těm holomkům jsme se museli trmácet tolik hodin až sem a navíc v tom mrazu.“

Sesedl z koně a houpavým krokem starého jezdce se vydal ke skupině stromů černající se před ním v zasněžené krajině.

Jeho lidé rovněž slezli ze sedel a zamířili tím směrem. Také oni tiše nadávali. Nebylo divu při tom, co po nich chtěli.

Dorazili na místo. Koně zůstali mezi stromy hlídáni jedním z nich, zatímco zbytek hraničářů se zakopal ve sněhu.

Byli sice oblečeni do kožichů a obuti do zimních bot, ale po deseti minutách se začali třást zimou.

Před nimi ležela hranice, pravda neviditelná, ale ti muži její průběh dobře znali. Na to už sloužili v tomto Bohem zapomenutém kraji Montany dost dlouho.

+ + + + +

„Sakra! Ti zatracení banditi!“ zvolal kapitán. „Doufejme, že ti holomci přijdou brzy. Jestli tu budu muset ležet až do rána, tak mě budete muset z toho sněhu vysekat. Jestli toho budete schopni.“

Nikdo mu neodpověděl. Každý ležel za svou hromadou sněhu s puškou připravenou ke střelbě.

Vyšel měsíc. Byl velký a jeho stříbrný svit zalil krajinu. Všechno působilo strnule a neživě.

Náhle sebou kapitán trhl a přiložil pravé ucho ke sněhu.

„Už jedou!“ prohodil a znovu si natáhl kožešinovou kapuci přes hlavu. „Připravte se, chlapci!“

Hraničáři si oddechli. Byli rádi. Vypadalo to, že noc nebude tak dlouhá.

„Sakra!“

To byla nadávka a muž, který ji vyslovil, skutečně vypadal mrzutě.

„No, ty máš zase náladu,“ odvětil jeho společník, mohutný chlapík, a hlasitě se rozesmál. Jel na nádherném hnědákovi, který však proti vraníkovi jeho kumpána byl jen druhou třídou. Mezi oběma jezdci sněhem skákal velký vlčák, jenž slyšel na jméno Bully.

Dlouhán na vraníkovi byl federální marshal John Spencer, ten druhý muž federální marshal Tab Baxter. Oba se pohybovali v blízkosti kanadské hranice.

Byla noc a zuřila sněhová bouře.

Před oběma marshaly se za takřka nedozírnou prérií objevil výběžek hor. Temně a výhružně tam čněl, zároveň jim však poskytoval ochranu před ledovým severovýchodním větrem.

„Díky Bohu!“ oddechl si Spencer. „Konečně nějaká změna. Zrychleme. Možná si najdeme nějaké chráněné místečko. Co myslíš?“

„Možná, ale mluvit o místečku je při tvé výšce přehánění.“

„Seči!“ prohodil Spencer a pobídl vraníka k rychlejšímu tempu. Kůň vystřelil jak šíp. Pes jej následoval. Tab Baxter svého druha napodobil.

Dorazili k výběžku pohoří a zmizeli ve změti zasněžených skal. Už po několika minutách si všimli, že vítr již nemá takovou sílu jako na otevřené prérii.

„Ta Montana mě jednou přivede do hrobu,“ řekl John Spencer, když po dlouhém hledání konečně nalezli jednu hlubokou jeskyni. „Ti hlupáci ve Washingtonu neberou žádné ohledy na ubohého, usouzeného federálního marshala. Mimochodem, máš s sebou dost rumu?“

Baxter vytřeštil oči.

„Copak tobě to nestačí? Asi chceš vypít i můj, co? A přitom máš sám v sedlové tašce ještě jednu láhev.“

Spencer se usmál. „Ty víš také všechno. A teď si uvařím pořádný grog. Ten zatracený mráz by nevydržel ani grizzly!“

Tab Baxter mu neodpověděl. Nebyl o nic méně unavený než jeho druh a proti horkému grogu nic nenamítal.

Po tom, co se postarali o koně a o psa, se v jeskyni uvelebili, jak to jen šlo. Baxter zvenčí přinesl kotlík sněhu, zatímco jeho přítel nasbíral dřevo a rozdělal oheň. Krátce nato se sníh v kotlíku rozpustil a po deseti minutách se z něj začala linout příjemná vůně rumu. Ten zajedli tvrdým chlebem a kouskem slaniny.

„Myslím, že zítra kolem poledne budeme ve Sweetgrassu,“ poznamenal John Spencer po chvíli. „Jsem zvědavý, co Monk zjistil. Je to proklatě těžký úkol! Dal bych tisíc dolarů za to, kdybych teď mohl být doma ve slunném Texasu.“

Baxter si pochutnával na slanině a nenechal se rušit.

„Mluvil jsem k tobě,“ řekl Spencer po chvíli. „Ale tobě je to asi jedno?“

„S plnou pusou se nemluví,“ odtušil Baxter, „buďto se najím a doplním síly, nebo budu mluvit.“

Před takovou přímočarostí musel Spencer kapitulovat.

„Hm, máš pravdu,“ připustil. „Jídlo a pití jsou Boží dar. Takže bysme měli mlčet.“

Tím se také potom řídili, dokud nespořádali celou večeři. Ani pak ale téměř nemluvili a hned si šli lehnout. Vlastně si po jídle jen popřáli dobrou noc.

Po chvíli se začalo ozývat mocné chrápání. To oznamovalo, že John Spencer usnul.

Vlčák Bully ležel stočený mezi oběma muži. I když spal, byl schopen vyskočit při sebemenším zašramocení a probudit své pány.

+ + + + +

Krátce před rozedněním Bully vyskočil a štěkotem probudil oba spáče.

„Co je?“ zabručel Spencer. „Zrovna se mi zdálo o obrovské láhvi rumu a náš přítel Bully mi ten krásný sen přerušil. Co se děje, pejsku?“

Byla to zbytečná otázka, protože oba zřetelně slyšeli dusot kopyt. Federální marshalové šli k východu a jali se naslouchat. Potom na sebe pohlédli a automaticky sáhli po zbraních.

„Někoho tam pronásledují,“ poznamenal Spencer.

„Také se mi zdá,“ podotkl Baxter. Přesně v tom okamžiku třesklo několik výstřelů. Nebylo pochyb o tom, že jde o přestřelku.

Spencer a Baxter podle zvuku výstřelů poznali, že pronásledovaný neustále střílel po pronásledovatelích. Ty výstřely se ozývaly ze stále menší vzdálenosti.

Už už chtěli vyjít ven, když tu se těsně před nimi vynořil jezdec. V ranním šeru Spencer viděl jen to, že vrávorá v sedle a že mu každou chvíli hrozí pád ze sedla. Přiskočil k němu a chytil ho.

Baxter uslyšel udivený výkřik.

„Propánajána, to je přece děvče!“ vyhrkl Spencer a otočil se.

„Dáma?“ podivil se Baxter. „Kraci, kde se tu v této pustině bere děvče?“

„Ty idiote!“ zavrčel Spencer. „Kdybych to věděl, tak bych se tě neptal. Radši dávej pozor, ať nás neobjeví pronásledovatelé.“

Potom tu dívku opatrně položil na deky a škrtl sirkou. To první, co uviděl, byla krvavá skvrna velká asi jako dlaň na levém rameni té dívky.

+ + + + +

Monk Reeley sebou trhl.

Probudil ho šramot.

Co to bylo? Někdo se snažil zvednout poklop!

Reeley dokázal spát tvrdě, ale také se zase velmi rychle probudit a zcela probrat.

To platilo i nyní. Slyšel tiché skřípání kovových pantů. Horečně přemýšlel, co má dělat.

Zůstal nehybně ležet a přivřel oči. Pouze ruku, kterou strčil pod deku, položil na hlaveň své pětačtyřicítky.

Na jeho rtech se objevil chladný úsměv. V pološeru spatřil od večera známého obra. Zespoda tam pronikalo slabé světlo. Přesto zřetelně viděl nůž v jeho pravé ruce.

Chlap se sklonil a očividně naslouchal Monkovu oddechování. Potom sáhl do otvoru dolů a pomohl do podkroví jednomu ze psů. Ve tmě zeleně zasvítily oči té bestie.

Reeley zadržel dech. S tím nepočítal. S člověkem by se vypořádal, to by nebyl problém, ale se psem…

To bude drsné, pomyslel si a napjal svaly. Teď šlo o vteřiny.

„Vpřed!“ zavrčel obr na psa.

Zvíře vyrazilo vpřed. Reeleyho pravá pěst vystřelila a zasáhla psa přesně. Tento úder bestii odmrštil. Jeho pán však chtěl tohoto okamžiku využít. Zařval a zvedl ruku s nožem.

Monk reagoval instinktivně. Vrhl se na podlahu, uslyšel, jak obr ztratil rovnováhu a zavrávoral, a to, že mu nůž vypadl z ruky. Monk si uvědomil, že nyní je ten správný moment.

Pravou rukou chytil obra pod krkem a vší silou ho strhl k podlaze. Jeho řev mu potvrdil, že se mu to povedlo.

„Tak dost, hochu!“ křikl.

Mezitím se ozvalo vrčení psa a hubování ženy, která lezla nahoru. Marshal neváhal a jednal.

„Rozsekáme tě na maděru!“ ječela ta žena. Marshal však byl rychlejší. Elegantně vyskočil únikovou cestou na střechu a potom se spustil dolů.

Přistál v měkkém sněhu a už se chtěl otočit, když tu jej instinkt přiměl k tomu, aby uhnul. Obrovskou rychlostí se k němu totiž blížil temný stín.

Pes! blesklo mu hlavou. Okamžitě sáhl po revolveru.

K výstřelu se ale již nedostal, protože zvíře se již odrazilo ke skoku.

Federální marshal Reeley pocítil ve tváři jeho horký dech a instinktivně uhnul hlavou. Tělem však již uhnout nestačil. Pod účinkem nárazu psích tlap zavrávoral.

Pak začal lítý boj mezi člověkem a zvířetem. Pes se snažil marshala zadávit, zatímco Reeley vsadil

všechno na jednu kartu. Jeho šlachovité ruce sevřely psa kolem krku ocelovým stiskem.

V tom se tam objevil pán srubu.

„Konečně tě mám, ty parchante!“ zavrčel. „Pusť toho psa a dej ruce nahoru!“

„Hned, příteli!“ zvolal marshal. „Hned, ale nejdřív musím toho hafana poslat do psího nebe.“

Bandita pronikavě hvízdl, načež se pes Monkovi vytrhl a odskočil od něj.

„Pojď blíž,“ sykl bandita. „O.K., tak je to správně,“ dodal, když se marshal pomalu vydal k němu. „Otoč se!“

Monk poslechl.

„To je tvůj konec,“ zavrčel bandita.

„K čertu s tebou!“ řekl Reeley chtěje desperáta vyprovokovat. Jeho záměr se zdařil.

Obr přiskočil k marshalovi a chtěl mu jednu vrazit, a to se mu stalo osudným.

Marshalovy ruce doslova vystřelily po jeho rukou a pravačkou se Monkovi podařilo chytit soupeře za zápěstí, takže zaklel a musel pustit nůž na zem.

Náhle se v marshalových rukou jako nějakým kouzlem objevily dva kolty.

Všechno se to odehrálo tak rychle, že bandita se ani nepokusil tasit revolver.

„Ani hnout!“ zvolal federální marshal. Nespouštěl při tom z očí psa, který ležel s naježenou srstí vedle svého pána a výhružně hleděl na Monka.

Tu zvíře vyrazilo vpřed. Marshala však už nepřekvapilo. Reeley vypálil z obou zbraní.

Zvíře bylo zasaženo uprostřed skoku. Těžce dopadlo, zakňučelo a pak zůstalo bezvládně ležet.

Pak marshal zmizel ještě dřív, než mohl bandita něco udělat. Vydal se ke stáji, v níž stál jeho kůň, který tam netrpělivě hrabal kopytem. Osedlal koně a připravil se k odjezdu, aniž mu v tom někdo bránil,

Ve srubu se však mezitím odehrávalo drama.

Bandita rozzuřený marshalovým útěkem vzal mrtvého psa a hodil ho otevřenými dveřmi dovnitř. Třesklo to, ozvalo se řinčení skla a potom vyděšený výkřik ženy: „Chata hoří!“

Mrtvý pes totiž dopadl na stůl, který se převrhl. Přitom se rozbila petrolejka a hořící petrolej se rozlil na vyschlé podlaze. Srub se v mžiku ocitl v plamenech. Jejich záři bylo v noci vidět velmi daleko.

Marshal nestál ani sto yardů odtud v lese a pozoroval, jak plameny stravují srub. Viděl, že bandita a jeho žena stojí těsně před ním a divoce gestikulují. Vedle nich leželi dva psi.

A potom se stalo něco, s čím marshal absolutně nepočítal: Ozval se ohlušující výbuch a srub vyletěl do vzduchu. Hořící trámy byly vymrštěny do výše, vyvalil se kouř a pak následovaly menší detonace.

„A sakra!“ zamumlal marshal. „To jsem tam teda do slova a do písmene seděl na soudku s prachem. Takže tady skladovali ty zbraně.“

Kouř se pomalu rozplynul. Plameny stále šlehaly vysoko. Suché dřevo srubu hořelo jako troud.

Bandita bezvládně ležel ve sněhu, těsně vedle něj žena a oba psi. Všichni byli mrtví. Zabila je explodující munice a trosky jejich srubu.

Federální marshal pokrčil rameny a otočil se. Tady už nemohl moc dělat.

„Musím co nejrychleji do Sweetgrassu. Potom se sem můžou podívat hraničáři a pohřbít mrtvé. Je jisté, že

se tu skladovalo střelivo. Ale to není nic nového,“ mumlal.

Obrátil se a vylezl do sedla. Aniž se ohlédl na zuřící požár vyjel pryč.

Po půlhodině dorazil ke kraji lesa a znovu před sebou spatřil nedozírnou prérii. Kůň tiše zafrkal. Monk už chtěl zvednout hlavu, když tu se ozval výstřel.

Marshal varovaný chováním svého koně však věděl, co má dělat. Vykřikl a seskočil ze sedla. Nehybně zůstal ležet ve sněhu, zatímco kůň pokračoval několik kroků, načež se otočil.

Vteřiny plynuly - vteřiny, jež se zdály být věčností. Pak Monk uslyšel dusání kroků v zamrzlém sněhu.

Blížil se k němu nějaký člověk. Reeley přivřenýma očima prohlédl okolí a málem vykřikl údivem. Byla to ta dívka, kterou viděl za oknem srubu!

„Takže jsem toho čmuchala přece jen dostala,“ zamumlala dívka a sklonila se nad ním. „To on má na svědomí mámu a tátu.“

Marshal prudce zvedl ruce a chytil ji za krk. Chtěla se bránit a snažila se jej kousnout, ale on se jen pobaveně usmíval.

„Tak dost, malá. Nic ti to nepomůže. Proč jsi tak podrážděná? Jak to, že mám na svědomí tvé rodiče?“

Škrábala a mlátila kolem sebe rukama, ale on ji nepustil.

„Ty zatracený čmuchale,“ zvolala s jiskřícíma očima, „co tu máš co pohledávat? Jsi špicl, kdo jiný by se tu potuloval.“

Marshal neměl chuť s ní dlouze diskutovat. Věděla o skutcích svého otce, ale předpokládal, že pravdu mu neřekne. Proto byl rozhovor s ní zbytečný.

„O.K.,“ prohodil, „nejsem přítelem násilí vůči ženám, ale u tebe nemám na vybranou. Nemám chuť se nechat oddělat. Mimochodem za to, cos udělala, je trest smrti. Střílet na federálního marshala se nevyplácí.“

„Pch,“ zasyčela a vrhla na něj výhružný a nenávistný pohled. „Ty mi strach nenaženeš, marshale! Až tě dostane boss, pošle tě k čertu.“

„Boss se ještě bude divit,“ poznamenal marshal a pohlédl na svou za-jatkyni. Očividně tam přišla bez koně a musela proto běžet zatraceně rychle. Oblečená byla tak, jak to bylo u žen v tom kraji zvykem: v dlouhých, kožešinových kalhotách, botách ze stejného materiálu, podšívaném koženém kabátě a čepici z bobří kožešiny, pod níž se skrývaly její černé vlasy.

Vůbec není škaredá, pomyslel si marshal. Vlastně je jí škoda.

Potom ji svázal, ačkoli se zuřivě bránila, a naložil ji na svého koně. Pak vylezl za ni.

„Jedeme! Musíme si pospíšit, když se chceme dostat do Sweetgrassu.“

+ + + + +

„Sakra!“ zavrčel kapitán Colman. „Jedou ze dvou stran.“

Skutečně, dusot kopyt se ozýval ze dvou směrů, z kanadské i americké strany hranice.

„Vypadá to, že tento kus lesa je pro ty holomky překladištěm, „ podotkl seržant.

„Ano, bude to tak. Kruci, tam už jsou první z nich.“

Jednalo se o devět jezdců jedoucích v dlouhé řadě. Každý z nich s sebou vedl jednoho naloženého koně. Bezpochyby šlo o pašeráky, což dokazoval ten kontraband.

Colman byl muž rychlých rozhodnutí. Nechtěl dovolit, aby ti chlápci objevili jejich koně v lese.

„Stát! Ani o krok dál!“ zvolal kapitán. „Nebo vás všechny postřílíme!“

Desperáti se však nemínili vzdát. Jejich vůdce začal střílet jako první.

Všichni okamžitě zmizeli ze sedel. Pověsili se na bok koní odvrácený od svých nepřátel a pak začali na ty neviditelné soky pálit.

Kapitán vydal rozkaz k palbě a nyní byli na řadě hraničáři. A ti spustili olověné krupobití. Koně banditů v panice prchali pryč, jen někteří klesli v krvi do sněhu, mezi nimi i dvě naložená zvířata. Bandité poznali, že proti tak silné patrole nic nesvedou. V posledním okamžiku však dostali pomoc. Objevili se totiž jezdci, jejichž dusot se ozýval z druhé strany hranice. Byli to indiáni - Černonožci, jak hraničáři poznali.

Jejich náčelník hned věděl, co má dělat. Také kapitán to věděl. Černonožci nedovoleně překročili hranici, odpoutali pozornost hraničářů na sebe a díky tomu umožnili bílým banditům útěk. Indiáni znali mnohem více nejrůznějších lstí a triků než běloši, a tak přišlo, co přijít muselo. Rozhořčený kapitán Colman zjistil, že bandité a indiáni utekli. Zmizeli za hranicí a tím se zachránili před jeho patrolou.

Nechali tam pouze tři mrtvé koně s nákladem. Ten sestával z naprosto nových pušek a z beden s municí.

„První vyhrání z kapsy vyhání,“ utěšoval se kapitán. „Teď už aspoň víme, kde indiáni přebírají zbraně. Jedeme zpátky. Doufám, že federální marshalové už tam budou.“

+ + + + +

„Dobrý den, madam!“

John Spencer ještě stále nevěřícně kroutil hlavou.

Tab Baxter ho vytrhl z jeho zamyšlení. „Pozor! Pronásledovatelé!“

Cválali k nim indiáni - Černonožci.

„Sakra,“ zaklel marshal Spencer. „Jak se sem ti rudoši dostali? Jsme přece na americké půdě? Nebo jsme zabloudili?“

„To v žádném případě. Moment, ti indiáni jsou proklatě blízko.“ Baxter zvedl pušku a zmáčkl spoušť. Jeden z rudochů se přikrčil a udiveně pohlédl na svou čepici, kterou mu kulka srazila do sněhu.

Černonožci poznali, že by bylo lepší zmizet. Jednak nevěděli, s jak silným nepřítelem mají co do činění, jednak se museli vrátit za hranici dřív, než se objeví kanadská horská policie. A to nemohlo trvat dlouho. Jejich bezmocný hněv se vybil v divoké, ale neškodné salvě z pušek. Potom se obrátili a zmizeli.

Teprve nyní měli oba marshalové čas postarat se o dívku.

Její zranění se ukázalo jako neškodný šrám, který Spencer rychle obvázal. Potom to děvče probral z bezvědomí za pomoci lahvičky s čpavkem.

„No, jak se vede, madam?“

Udiveně se rozhlížela kolem sebe. „Ano, ale…“

„Žádné ale. Jste tu v dobrých rukou. Jsem John a tento chlapík se jmenuje Tab. A to je Bully. Jsme federální marshalové. Povězte nám, proč vás ti Černonožci pronásledovali? Třeba vám můžeme pomoci.“

Jeho bodrá slova dívce dodala důvěru. Posadila se a začala vyprávět. Při tom těkala pohledem mezi oběma marshaly a Bullym, který nehnutě ležel ve vchodu do jeskyně a hleděl ven.

„Jsem Jane Rogersová. Můj otec a já žijeme na kraji rezervace Černonožců. Jsme trapeři. Poslední týdny jsme viděli, že indiáni zneklidněli. Přes noc jezdí k hranici a nad ránem se zase vracejí. Pokaždé s sebou táhnou spoustu balíků a beden. Potom se objevilo několik bělochů. Navštívili náčelníka Černonožců. Táta si myslí, že to byli dodavatelé indiánů. Rychle jsme zjistili, že rudoši náhle mají střelné zbraně. A v Kanadě je přísně zakázáno prodávat indiánům střelné zbraně a alkohol, takže si dokážete představit náš úžas, když jsme zjistili, že Černonožci mají zbraně i kořalku, a to ve velkém množstvím. Můj otec se pokusil jednat a zašel příliš daleko. Jedné noci pozoroval, jak Černonožci znovu přivážejí zbraně. Při tom ho odhalili indiánští špehové. Pronásledovali ho a chytili. Pak ho odvedli k náčelníkovi, kde se setkal se třemi bělochy, dvěma muži a jedním děvčetem. Jednoho z nich poznal. Mému vážně poraněnému otci se podařilo uprchnout. Pronásledovali ho až k našemu srubu. Tam zemřel v mém náručí dřív, než mi mohl prozradit jméno toho bělocha. A potom jsem musela utéct i já. Horda Černonožců mě štvala lesem a já se v zoufalství vydala přes hranici. To další už znáte.“

Oba marshalové tiše naslouchali jejímu vyprávění. Když se odmlčela, pohlédli na sebe.

„Hm,“ řekl Spencer, „a teď už se nemáte kam vrátit. Nedělejte si starosti, vezmeme vás do Sweetgrassu. Jestli vás to zajímá, tak já a můj přítel jsme se přijeli proto, abychom to pašování zbraní zastavili. Teď bychom rádi jeli dál. Zvládnete to?“

Přikývla. „Myslím, že to půjde.“ Na její tváři se objevil stín. „Pořád musím myslet na tátu. Teď je mrtvý a přitom mohl žít ještě třicet let.“

„Prosím?“ Spencer se při té otázce málem zakoktal, tak byl překvapen. „Ještě třicet let? Jak byl vlastně starý váš otec, slečno Rogersová? A jak jste stará vy? Na to se přece mohu zeptat, ne?“

„Přirozeně.“ Pokusila se o úsměv a dodala: „Táta měl právě čtyřicet a já mám osmnáct…“

„Ach ano, samozřejmě…“

Víc dlouhán neřekl. Teprve po chvíli, když se sbalili a osedlali své koně, se otázal: „Hm, slečno Rogersova, co teď chcete dělat? Vrátit se do Kanady?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Chtěla bych zůstat ve Státech. Půjde to?“

„Myslím, že ano. Ostatně proč by to nešlo?“ Pak Johna Spencera něco napadlo. „O.K., co třeba Arizona?“

„Arizona? Tam přece pořád svítí slunce, že?“

Nyní se musel usmát John. „No, to je trochu přehnané tvrzení. I tam jsou v zimě sněhové bouře, i když je to celkem výjimečné, ale příjemněji než tady na severu je tam určitě.“

„Co mám dělat? Neznám nikoho…“

Marshal pozvedl obočí. „Vy jste teda! Copak neznáte mě? A tohoto gentlemana? A poznáte ještě třetího chlapce. Máme tam ranč, na kterém můžete žít. Jestli chcete, vezmeme vás s sebou. Dole pod arizonským sluncem na vše zapomenete.“

Děvče jen přikývlo. Všechno mu bylo jedno. Chtělo jen pryč z Kanady, kde zažilo tolik bolesti. Toto přání bylo u osmnáctiletého děvčete pochopitelné.

Když nyní jelo mezi oběma přáteli do Sweetgrassu, bylo vděčné osudu za to, že mu je přihrál do cesty.

+ + + + +

Teď už byli všichni pohromadě: federální marshalové Monk Reeley, John Spencer a Tab Baxter, kapitán Colman, Jane Rogersová a Lana, Reeleyho zajatkyně.

Federální marshal Spencer dokončil svou zprávu a napjatě pohlédl na svého přítele Monka. Reeley zamyšleně hleděl před sebe.

„Je mi líto, slečno Rogersová! Asi bude lepší, když pojedete zpátky. Přece tam máte své věci. Kromě toho myslím, že váš otec…“

Dívka si povzdechla. „Rozumím, musím ho pohřbít. Chcete tam jet se mnou, marshale?“

„Bohužel nemám čas, ale moji dva přátelé vás doprovodí, slečno Rogersová. Krom toho kapitán Colman dá vědět horské policii, že vás má čekat na hranici. Jestli chcete, tak se můžete vrátit s Baxterem a Spencerem. Všechno ostatní už se vyřídí.“

John Spencer na něj udiveně pohlédl. „Tak počkat, co tím chceš říct? Tos nás sem poslal jen proto? Něco takového jsme si nedomluvili.“

„Jen klid,“ usmál se Reeley. „Nemusíš se vzrušovat. Pojedeš s Tabem, Bullym a tou malou do Kanady. Mám pro to své důvody. Potom vám vysvětlím svůj plán. Slečno Rogersová, nemáte tušení, koho měl na mysli váš otec? Řekla jste, že jednoho z těch bělochů poznal.“

„Hahaha!“ z kouta, kde seděla Lana - černovlasá dívka, kterou Monk zatkl u srubu - se ozval pronikavý smích. Její oči se zeleně zaleskly a její tvář se zkřivila do šklebu. „Já bosse znám velice dobře. Já jsem totiž byla při tom, já a můj otec! Nejradši bych tě zardousila, marshale, protože nebýt tebe, tak by otec ještě žil.“

„Hm.“ V tomto jediném slově bylo tolik chladu a ostrosti, že Lana sebou bezděky trhla.

Marshal vstal a přistoupil k ní. „A otec této dívky? Copak ten by ještě nežil, kdybyste ho neštvali a ne-zastřelili jak vzteklého psa? Ještě se pobavíme mezi čtyřma očima. Uvidíme, jestli promluvíš.“

„Nic vám neřeknu, nic!“

Marshal se chladně usmál. „Uvidíme.“ Potom se otočil k ostatním. „Už jste přemýšleli nad tím, jak se sem dostávají ty zbraně, kapitáne? Chci říct, že se přece nemohou do Sweetgrassu dostat nepozorovaně.“

Colman se zazubil. „Pochopitelně jsem o tom už přemýšlel, ale ve městě není nikdo, koho bych mohl podezírat. Pro mě je celá ta záležitost jednoduchá. Bandité dopravují zbraně po železnici a na dohodnutém místě je prostě vyhodí. Ale najděte takové místo!“

„Něco podobného už jsme jednou zažili na jihu.“ Reeley při těchto slovech pohlédl na Spencera. „Každopádně ty zbraně ukrýval ten bandita ve srubu. A odtud byly dopravovány dál do Kanady. Je velmi pravděpodobné, že iniciátor tohoto podloudného obchodu stojí za připravovaným povstáním Černonožců. Těch rudochů je mi líto, měli by si dát vysvětlit, že otevřená vzpoura proti státní moci je nesmyslná. Nikdy nebudou mít úspěch, to je zcela vyloučeno.“

Kapitán Colman poznamenal: „Co udělají Černonožci, je pro nás nedůležité. My jen musíme chytit ty bandity, kteří pašují ty zbraně, a to také uděláme. Jsem přesvědčen, že se nám to podaří. Náčelníka Černonožců znám, je to brutální člověk. Vlastně má anglické jméno, ale nepoužívá ho a je na to hrdý. Jsem pro to, aby vaši dva přátelé jeli se slečnou Rogersovou do Kanady. Bylo by dobré, kdybyste tam dorazili před setměním.“

„All right.“ Marshal vstal. „Budu instruovat pohraniční hlídku horské policie. A pak si budu muset promluvit se slečnou Lanou.“

+ + + + +

O dvě hodiny později marshal Spencer a marshal Baxter vyrazili. Tou dobou opustilo Sweetgrass pět hraničářů, kteří se vydali ke srubu, aby tam pohřbili mrtvé a prohledali trosky chaty.

Reeleyho výslech Lany byl neúspěšný. Děvče zarytě mlčelo. Neřeklo ani slovo. Marshal jen poznamenal: „Je mi líto. Obávám se, že porota pro vaše mlčení pravděpodobně nebude mít příliš pochopení.“

Ignoruje její nadávky pak opustil celu.

Následovala dlouhá rozmluva s kapitánem, jejíž obsah byl znám jen těmto dvěma mužům.

Kapitán Colman byl jediný člověk, kterého marshal zasvětil do svého plánu.

Krátce před setměním Monk Reeley vyjel z města. Měl namířeno na severozápad.

+ + + + +

Na Sweetgrass se snesla noc.

Z jednoho domu vyšel muž, který vedl za uzdu koně. V čerstvě napadaném sněhu dusaly kroky člověka i zvířete.

Teprve za osadou se muž v kožichu vyšvihl do sedla a pobodl koně ostruhami do slabin.

Ten se cvalem rozběhl po zamrzlém sněhu. Jezdcovým cílem byl les, v němž stál pašerácký srub. Po dvou hodinách tam dorazil.

Několik set yardů před srubem muž seskočil ze sedla. Přivázal zvíře ke stromu a dál šel pěšky. Blížil se k jednomu mocnému buku a právě jej míjel, když tu ho kdosi chytil za ruku a přitáhl k sobě.

„Pomalu, bossi!“

Neznámý tiše zaklel. „Sakra, to mi nemůžeš dát vědět jinak?“

„Je mi líto, šéfe, ale radil bych ti mluvit tiše. Kolem chaty - lépe řečeno tam, kde předtím stála - se potuluje několik státních policistů.“

Boss chytil muže za zápěstí. „Cože? Hraničáři? Mluv jasněji.“

Tentokrát se podivil ten druhý muž. „Copak ty nevíš, že ti dva už jsou pod drnem? Objevil se tu jeden federální marshal a zabásl Lanu.“

„Sakra, ty ses snad zbláznil?“ vyštěkl boss. „Co to má znamenat? Kde je Lana?“

„U kapitána Colmana. A vsadím se, že sedí za mřížemi. Krom toho teď kapitán s oddílem mužů leží na číhané. Kdyby se včas neobjevil Johnson se svými rudochy, dostali by hraničáři ty zbraně. Takto jim zůstalo jenom několik pušek a dvě nebo tři bedny s náboji.“

„Jak to že jenom, sakra!“

„No ano, ztrátu těch pár dolarů si přece můžeme dovolit.“

Boss zlověstně zavrčel. „Samozřejmě že těch pár dolarů oželíme, ty idiote. Ale o to přece vůbec nejde. Mluvils o nějakém marshalovi. Až uvidí ty pušky, tak mu dojde, jak se sem dostávají.“

„Jak to?“ divil se druhý muž.

„Jak to!“ vyštěkl boss. „Stačí mu jen napsat výrobci. A ten mu může obratem sdělit, komu ty pušky prodal. A i když v tom jede několik zprostředkovatelů, kteří je dopravují po železnici do Sweetgrassu, tak na to přijde, jestli nemá v hlavě slámu. Začne čmuchat mezi zaměstnanci železnice a pak to všechno praskne. No, to už je teď jedno, musíme se z toho nějak dostat. To, že se v tom začali hrabat ti proklatí federální marshalové, se mi ale vůbec nelíbí.“

„Mně také ne,“ řekl kdosi za nimi.

Oba bandité sebou vyděšeně trhli a otočili se.

Za nimi, mezi stromy, stál jezdec. Přijel tam zcela neslyšně. Muž i kůň vypadali, jako by byli odlití z železa.

Jezdec měl na hlavě bílou kapuci. Byly vidět jen jeho oči. Ty chladně hleděly na oba bandity.

„K čertu,“ zavrčel boss, který se vzpamatoval jako první, „co má znamenat tato maškaráda? Sdělej tu kapuci a ukaž nám, kdo jsi.“

„Není důvod,“ odtušil neznámý. „Hej, člověče, dej tu ruku pryč z toho koltu.“

Přes varování bandita zvedl kolt. V tom okamžiku třeskl výstřel a desperátova zbraň, kterou mu kulka vyrazila z ruky, s pronikavým kovovým zvukem odletěla pryč.

„Copaks mi nerozuměl?! Proti mně nemáš šanci.“

„Co chceš?“ Boss se rozhlédl. „A proč jsi střílel? Nedaleko jsou hraničáři. Chceš se snad s nimi spolčit?“

Maskovaný muž se rozesmál. „Ti mě zajímají stejně tak málo jako vy dva. Ach, už jedou! A myslete na to, že v budoucnu budete mít o jednoho soupeře navíc - totiž mě! A proč? To se ještě dozvíte. Příště budu mířit lépe. Tak zatím!“

Luskl prsty a kůň udělal krok směrem k oběma banditům. Ti vyděšeně uskočili a utekli pryč.

Než stačili přiběhnout ke svým koním, byl již tajemný jezdec pryč. Namísto něj se však objevili čtyři státní policisté, které zalarmoval výstřel. Když uviděli oba bandity, začali střílet, avšak příliš pozdě. Boss i se svým kumpánem uprchli. A kulky hraničářů je již nedostihly.

+ + + + +

Bandité jeli dvě hodiny na východ a minuli při tom Sweetgrass. Potom se před nimi objevil zasněžené ploty výběhů a ohrad, načež se konečně objevila silueta ranče. Ten byl cílem obou jezdců.

Nikdo z obyvatel Sweetgrassu netušil, že právě tento rančer je oním mužem, jenž řídí pašování zbraní. Věděl to pouze jeden z nich a ten byl nyní mrtvý: otec Jane Rogersové!

Onen maskovaný jezdec jel za oběma bandity - pochopitelně v příslušném odstupu, takže ho nemohli vidět. Nyní zastavil na jednom kopci, vytáhl dalekohled a podíval se na ranč.

„Zajímavé,“ mumlal si pod vousy, „ti dva jedou na ranč. Hm, tady něco nehraje.“

Muž měl ještě stále na hlavě kapuci. To naznačovalo, že má něco za lubem. A skutečně, pomalu se totiž vydal k ranči. Teprve dvě stě yardů před plotem zastavil svého koně a seskočil ze sedla.

Zůstal stát vedle zvířete a opět vytáhl z kabátu dalekohled.

Několik minut pozoroval rančerův dům, v jehož dvou oknech se svítilo. Pak pokrčil rameny a znovu vylezl do sedla.

„Jedeme zpátky. Zatím ještě nenastal čas,“ prohodil ke svému koni.

+ + + + +

Třicet stupňů pod nulou…

Rozhodně se nedalo říct, že John Spencer byl Montanou nadšen. Vždycky o sobě tvrdil, že je člověk slunce. A dodával, že severu se slunce bojí. V jistém ohledu měl pravdu, protože obloha byla zatažená i přes den. To věštilo sněžení, ale na to byla zatím příliš velká zima.

„No, slečno Rogersová?“ zeptal se dívky jedoucí vedle něj, „dneska je ale teplo co? I vy se tak potíte?“

Jane - z níž byly vidět jen oči, jak byla zabalená do kožešin a šály-přikývla a přistoupila na jeho hru.

„Brzy budu mít úpal, marshale. Má pleť je tak citlivá.“

Tab Baxter, který jel za nimi mezi dvěma horskými policisty, zavrtěl hlavou. John je opravdu někdy tak trochu blázen, pomyslel si.

Potom konečně dorazili do rezervace, na jejímž okraji žili Rogersovi.

V lese nikoho nepotkali a bez problémů se dostali ke srubu. Tam seskočili ze sedel a přivázali koně k tyči. Marshal Spencer vzal děvče kolem ramen. Všiml si, že tiše vzlyká.

„No, myslím, že bude lepší, když dovnitř nejdřív půjde Tab a podívá se tam. Bude určitě lepší, když počkáme tady.“

Kývl na Baxtera a dal mu tak znamení, aby šel se dvěma Kanaďany do srubu.

Tab to pochopil a zmizel ve srubu, jehož dveře byly jen přivřené.

Otec Jane ještě stále ležel na svém lůžku v kožešinách tak, jak ho tam zanechala jeho dcera. Zima zabránila tomu, aby se začal rozkládat.

„Pojď, chlapče!“ Marshal kývl na jednoho z Kanaďanů. „Zabalíme ho do deky. Předtím chci ale prohledat jeho kapsy. Možná v nich bude něco, co je cenné pro jeho dceru.“

Marshal však nalezl jen obvyklé drobnosti. Pečlivě je položil a stůl. Potom mrtvého zabalili do deky, pouze hlavu mu nechali nepřikrytou.

John Spencer pak přivedl děvče. Před lůžkem mrtvého otce klesla na kolena a rozplakala se.

Muži stáli mlčky. Byli to drsní chlapi a již mnohokrát hleděli smrti do očí, ale nyní byli i oni touto scénou dojati.

Po chvíli marshal dívku zvedl a tiše řekl: „Musíte se vzchopit. Takový je život. Pojďte! Ukažte mi, kde máte nářadí. Musíme mu vykopat hrob.“

Jane ho se slzami v očích zavedla do kůlny za domem, kde byly lopaty a rýče. Tab a oba kanadští policisté začali několik yardů od srubu kopat hrob.

Krátce před soumrakem s tím skončili. Ačkoli panovala zima, zpotili se, protože půda byla tvrdá jako kámen. Rýčem mohli proniknout tak nanejvýš na dva couly do země.

Potom vynesli mrtvého Rogerse ven. Vedle marshala Spencera, který pronesl krátkou modlitbu, stála Jane. Chvěla se jí ramena a její tvář byla zalita slzami. Když ukládali jejího otce do hrobu, chtěla se vrhnout za ním, ale marshal ji zadržel.

„Rozumím vám, Jane,“ řekl, „ale opravdu to nemá smysl. Váš otec je mrtvý, a to je pro vás velmi bolestné. Ale vy musíte žít dál. Myslete na vraha, který je ještě na svobodě. Den, kdy mu budete stát tváří v tvář, už není daleko.“

Musel k ní mluvit jako k nemocnému dítěti, než se vzpamatovala. Téměř něžně ji uchopil kolem ramen a odvedl ji zpátky do domu, zatímco Baxter a ostatní zasypali hrob a vztyčili na něm prostý dřevěný kříž.

Ve srubu již bylo teplo, protože Tab rozdělal v kamnech oheň. Ve svitu kerosinové lampy si Jane sbalila nějaké věci, které jí zde zůstaly: prádlo, šaty, i několik zbraní.

„Vlastně je s podivem, že ti chlapi srub nevydrancovali,“ zamyšleně poznamenal marshal Spencer.

Jane zavrtěla hlavou. „Vy dobře víte, že tu toho moc vzít nemohli. Kdyby ale tušili, že tu můj otec ukryl všechny své peníze, určitě by tu nenechali kámen na kameni.“

„Váš otec tu schoval peníze? To tedy bylo zatraceně lehkomyslné! A kam?“

Odvedla ho do kouta, kde stála zděná kamna.

„Tady,“ řekla a ukázala prstem, „podívejte se do trouby. Tam jsou ty peníze. Na to by nikdo nepřišel.“

Sáhl do otvoru kamen a zvedl železnou mřížku. Pod ní spatřil cihlu, kterou rovněž vytáhl. Sáhl do vzniklého prostoru a nahmatal pytel plný mincí. I ten vytáhl ven.

Marshal Spencer užasl. „Prach a broky, na to by člověk opravdu nepřišel a přitom je to tak jednoduché.

O.K., sbalte to. Ty mince někde směníte.“

Jejich rozhovor přerušil Tab.

„Co uděláme teď?“ otázal se. „Zůstaneme tady?“

„Přirozeně. Myslíš si, že pojedu zpátky v tom mrazu? Ne, přenocujeme tady. Jeden bude hlídat. Já začnu. Nad ránem vyrazíme zpět a vezmeme Jane do Sweeetgrassu. Jsem zvědavý, co mezitím zjistil Monk. Že musí vždycky mluvit v hádankách! Rád bych věděl, co má za lubem. Jenže to on nikdy neprozradí!“

Marshal Baxter pokrčil rameny. „Ví, co dělá. Než půjdu spát, tak bych rád něco pojedl. Co ty na to?“

„Nemám nic proti,“ usmál se John.

+ + + + +

Ve vesnici Černonožců se tou dobou konalo setkání náčelníků a jejich podnáčelníků. Předsedal mu Big Chief. V jeho teepee bylo shromážděno jedenáct mužů. Jednalo se o vůdce kmenů Černonožců žijícících v rezervaci. Byli odhodláni podílet se na plánovaném povstání proti vládě.

Hlavním iniciátorem rebelie byl Big Chief. To, co řekl, bylo pro ostatní jako evangelium. Jako syn velkého náčelníka Vysokého losa měl velkou prestiž.

Nyní již nebyli žádní velcí náčelníci, teď už pánové země seděli v Ottawě a byli to běloši. Rudý muž byl ve své vlastní zemi jen trpěn.

Možná právě to Černonožce tak pobuřovalo. Bylo od nich sice pochopitelné, ale také hloupé - věřit, že mohou bílé vetřelce, za něž bledé tváře ještě stále považovali, vyhnat ze země.

Velké náčelnické teepee tedy bylo plné lidí. Vzduch byl tak hustý, že by se dal krájet. Zraky všech byly upřeny na náčelníka. Všichni byli napjati a plni očekávání.

Náhle Big Chief zvedl hlavu.

„Bratři,“ řekl, „zatím ještě nemáme tolik zbraní, kolik potřebujeme. Naši přátelé za hranicí mají těžkosti, ale my jim, když to bude muset být, pomůžeme.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se jeden z přítomných. Očividně to byl velmi opatrný člověk.

„To je přece velice jednoduché. Pomůžeme našim bílým přátelům bránit se proti mužům s hvězdou a proti armádě. Pokud to neuděláme, nedostaneme již žádné zbraně a bez zbraní nemůžeme získat zpátky naši svobodu.“

V ten okamžik se stalo něco podivného.

Venku před domem se náhle ozval dusot kopyt, a než mohli překvapení Černonožci vyskočit a podívat se, kdo to uprostřed noci přijel do vesnice, otevřela se vchodová chlopeň teepee a oni tak spatřili příchozího. Byl to muž v kapuci.

„Dobrý večer,“ řekl ironickým tónem. „Jsem moc rád, že zde potkávám tak vybranou společnost. Nenechte se rušit, přátelé, jen hovořte dál. Moc mě zajímá, jak chcete porazit vaše bílé nepřátele.“

Zkřížil si ruce na prsou a upřel svůj pronikavý pohled na přítomné.

Big Chief zachoval klid. Bez známky rozrušení vstal a pohlédl na maskovaného muže. „Kdo jsi? A jak ses sem dostal?“

„Jsem velký duch - to vám musí stačit. A jak jsem se sem dostal? Není nic jednoduššího! Na hřbetě koně!“

Indián nehnul ani brvou. „Co chceš?“ otázal se.

Maskovaný se naklonil. „Ochránit vás před jednou nebetyčnou hloupostí, přátelé. Vydáváte své zlato zbytečně za zbraně, náboje a whisky. Všechny vás postřílí a s celou tou vaší parádou bude konec.“

Takto s Big Chiefem ještě nikdo nikdy nemluvil. Indián se narovnal a vrhl na maskovaného muže výhružný pohled.

„Hovoříš vyzývavou řečí, bílý muži! Je ti jasné, že se odtud nedostaneš živý?“

Muž v kapuci se rozesmál. „Proč by mi to mělo být jasné? Přijdu, kdy budu chtít, a odejdu, kdy budu chtít. Proto jsem duch. Jinak, ještě nějaké výhrady?“

Big Chief, jehož se zmocnil hněv, vytrhl z opasku revolver, ale ke střelbě se nedostal, právě naopak! Tajemný jezdec neuvěřitelnou rychlostí tasil a vypálil. Rozzuřený a zmatený náčelník pohlédl na svou pravou ruku. Kulka mu z ní vyrazila jeho revolver, který potom odletěl tři yardy daleko.

„Já jsem vás varoval, a když vás varuje duch, tak byste mu měli věřit.“ Tiše se zasmál a dodal: „Tak zatím.“

Chtěl se otočit a odejít, ale jeden z poblíž sedících Černonožců, mohutný chlapík, mu v tom chtěl zabránit. Vyskočil a vrhl se na maskovaného muže. Nyní se ukázalo, že „duch“ není jen skvělým střelcem, ale přinejmenším stejně tak dobrým zápasníkem.

Jeho pravačka doslova vystřelila a zasáhla indiána do brady. K dovršení zmatku v teepee se vysoký Čejen zřítil mezi ostatní.

To rudochy zarazilo. Začali klít, a než se vzchopili a vyběhli z teepee, byl již fantom pryč. Zaznělo několik výstřelů.

Ozvaly se výkřiky a o něco později přiběhli dva indiáni. Byli to dva hlídači, které onen neznámý zahnal výstřely.

Náčelníka pochopitelně popadl vztek. Něco takového se jim ještě nikdy nestalo. Ten maskovaný muž si prostě a jednoduše přijede do vesnice, vpadne na setkání náčelníků a vysměje se jim.

Vrátili se zpátky a rozhodli varování toho tajemného cizince ignorovat a dál pracovat na přípravě povstání.

+ + + + +

Marshal Monk Reeley se v přítomnosti kapitána Colmana pobaveně usmíval, když se jeho přátelé vrátili z Kanady.

„Něco ti řeknu, Monku,“ začal láteřit John, „v tom mrazu už ven nikdy nepojedu. Co si vlastně myslíš? Ty si tady sedíš v teplé boudě a určitě si říkáš: Ať si ti dva hlupáci jezdí! Jenom ať se zchladí. Ale na to ti kašlu!“

„A já ti zase doporučuju, abys šel k doktorovi, jestli jsi dostal kašel. Co dělá slečna Jane.“

„Je nahoře u paní Colmanové,“ nevrle odvětil Spencer. „Nebylo to nic příjemného s ní jít do toho srubu. Nikoho jsme tam neviděli. Rád bych věděl, kde vězí ti rudokožci.“

„Posaď se a poslouchej,“ řekl marshal Reeley. „Mám nové informace, například o této Laně. To děvče by mělo být přítelkyní pašerácké-ho bosse. Jestli je to tak, určitě se ji pokusí osvobodit. Colman před dveře její cely postavil hlídku. Na dvoře pod okny stojí dvojitá hlídka. Ona zatím zarytě mlčí. Jinak je to nebezpečná ženská, podlá, chladnokrevná a falešná. Ale řekl bych, že bez ní se nepohneme z místa. Jenom se jí zeptej, kdo je boss. Kapitán podezírá jednoho muže ze Sweetgrassu, ale ten to asi není. Počítám, že za několik dnů se objeví další dodávka zbraní. Dá se předpokládat, že ty zbraně budou vyhozeny z vlaku na nějakém místě, které leží poblíž toho vypáleného srubu a které je pro tento účel

vhodné. A tady jedno takové je.“ Nato ukázal na mapu. Jeho prst byl namířen na vyznačený červený kříž.

„Podle Colmanova názoru přichází do úvahy pouze toto místo. Za prvé zde trať stoupá do svahu, a vlak proto musí jet pomalu. Za druhé se zde nachází soutěska, kterou trať vede. Mohou se tam ideálně ukrýt. Když ty bedny a balíky ze zavazadlového vagónu někdo, kdo je v tom určitě namočený, vyhodí ven, stačí čekajícím banditům je jen posbírat a odvézt. Odváželi je do srubu, kde všechno schovávali do sklepa. Colmanovi lidé v něm našli zbytky pušek a ohořelé bedny s municí.“

„To je hezké,“ zabručel John, „aspoň že to už víme. Ale kdo je šéfem toho spolku?“

„Ty zbraně, jak víme, jsou dodávány Černonožcům na druhé straně hranice. Rudokožci věří bludu, že se mohou osvobodit od bílých. Netuší přitom, že Královská kanadská horská policie už je o všem informována a nezasáhla zatím jen proto, že chce znát muže v pozadí. Cekají, až se objeví, a pokusí se s rudochy vyvolat povstání. V tom okamžiku horská policie podpořená vojáky udeří. Abych to zkrátil, Johne a Tabe, vy dva tam budete se třemi Colmanovými lidmi ležet na číhané. Tady, na tomto místě!“

A opět ukázal prstem na červený křížek na mapě.

„Je mi líto, starouši, vím, že je zima, ale musí to být. Stačí, když tam budete v tu dobu, kdy budou vyhazovat kontraband z vlaku. Dávejte pozor na zavazadlové vagóny, to jsou poslední dva vozy v soupravě. Colman se postará o to, aby personál lokomotivy v Shelby byl vyměněn. V případě potřeby vlak zastaví a lidé v zavazadlových vagónech budou zatčeni.“

Spencer přikývl. „Well, a co až si bandité přijedou pro to zboží?“

„Pak budete muset střílet,“ řekl Reeley pevným hlasem. „Nemějte slitování. Vláda si přeje, aby se použily všechny dostupné prostředky. Proč? To je jednoduché. Protože nechce mít žádné problémy s Kanadou.“

+ + + + +

Někdo zaklepal.

Dovnitř vešel mladý štíhlý muž. „Mark Window,“ představil se. „Jsem železniční detektiv.“

„No a?“ ironicky odtušil Reeley.

„Posílá mě má společnost. Jde o vyšetřování pašování. Mám se tu spojit s místním šerifem nebo s hraničáři a spolupracovat s nimi.“

„Aha!“ Marshal Reeley mu podal ruku. „Těší mě. Doufám, že už něco víte, pane Window.“

Mladík přikývl. „Snad ano. Známe již lidi, kteří po cestě vyhazují zbraně. Nebylo to sice snadné, ale podařilo se nám to.“

„Předpokládám, že ti lidé nebyli propuštěni.“

Window se usmál. „V žádném případě, tak hloupí nejsme. Ti lidé nic netuší a znovu pojedou ve vlaku. V noci kolem jedné hodiny vlak přijede do Sweetgrassu, pokud závěje nezpůsobí zpoždění.“

Marshal Reeley ukázal na Johna Spencera.

„O.K., pak spolupracujte s tímto mužem. Marshal Spencer totiž s několika dalšími lidmi bude čekat na určeném místě. Jeďte s ním.“

„Hm? A kam zase zmizíš ty?“ vyzvídal John. „Měls přece za lubem něco mimořádného, ne?“

„Jistě, ale do toho vám zatím nic není. Svůj úkol už znáte. Běžte si lehnout a vyspěte se - je to důležité. A vezměte s sebou dost rumu, Windowe! Noc bude chladná!“

„Ty starý všiváku!“ zavrčel marshal Spencer.

+ + + + +

V obývacím pokoji ranče byli shromážděni tři muži. Boss a jeho dva předáci.

„Takže všechno je fuč!“ zařval vůdce banditů, zhruba čtyřicetiletý muž s brutálním výrazem ve tváři. „Ti tři marshalové přelstili celou mou organizaci. Sakra, že nám ta Rogersova holka musela proklouznout mezi prsty! Teď určitě zalarmuje celý sever a my budeme mít problémy. Lana bude zuřit, ale já jí pomoct nemůžu. Osvobodit ji je zatím nemožné, postříleli by nás. Ten zatracený Colman je nemilosrdný chlapík a jeho lidé nejsou o nic lepší.“

„A bude Lana mlčet?“ zeptal se jeden z předáků. „Když ji skřípnou, tak začne zpívat.“

Boss však mávl rukou. „Lana zpívat nebude, na to je do mě příliš zamilovaná. Kromě toho přišla o oba rodiče, a to už teprve nepromluví. Ta když nenávidí, tak pořádně. Ne, v tomto ohledu se ničeho nebojím. Přirozeně ji odtud dostaneme, ale momentálně to nejde. Musíme se především postarat o to, abysme dostali zbraně z domu. Jestli se totiž do toho začnou vměšovat federální marshalové, musíme počítat se vším, a pokud je napadne tu čmuchat, tak bych je rád přivítal s čistým štítem. O.K.?“

Jeho předáci měli pro toto přání naprosté pochopení. Ve sklepě domu totiž bylo uskladněno množství zbrani.

„Dokážeš si představit, jak se sem ti marshalové vůbec dostali?“

Boss zavrtěl hlavou. „Ne, nemám tušení. Předpokládám, že za tím stojí Colman. Takže, všechno víte, vlak přiveze nové zbraně. Ty,“ řekl a ukázal na vyššího z obou předáků, „to vyřídíš se svými lidmi tak jako vždy. A ty,“ obrátil se k druhému muži, „odvezeš za hranici zboží, které je tady. Krom toho s sebou musíš vzít i whisky.“

Kdo jednou čichne k alkoholu, propadne mu navždy. To boss dobře věděl, a proto Černonožcům neustále dodával whisky.

+ + + + +

Zamyšlený boss jel do Sweetgrassu. Nemyslel na nic hezkého. Pořád musel přemýšlet o marshalech a o tom maskovaném muži.

To, že po něm a po jeho lidech šli marshalové, bylo pochopitelné, ale co tu chtěl ten tajuplný jezdec? Kdo to vůbec byl? A co měla znamenat ta maškaráda? Boss si kladl otázky, na které nenalézal odpovědi. Chvíli si myslel, že by to mohl být nějaký konkurent, ale pak tu možnost zavrhl, protože neznal nikoho, kdo by připadal do úvahy.

Čert ví, co to všechno znamená, řekl si. Každopádně toho mysteriózního jezdce bral vážně. I kdyby nic nesvedl, tak už jen to, že se objevil, mohlo vést k chaosu, který boss rozhodně nemohl potřebovat.

Tok jeho myšlenek náhle přerušil dusot kopyt. Když se otočil, spatřil ke svému úžasu tajemného muže přímo za sebou.

„No,“ zasmál se fantom pod maskou, „nejsem sice ďábel, ale přesto…“ Posadil se vedle vůdce banditů, který přivřel oči a pohlédl na něj.

„Zatraceně rád bych věděl, kdo je pod tou kapuci,“ zasyčel boss a udělal pohyb, s kterým ten neznámý musel počítat, protože okamžitě reagoval na to, že bandita pohnul rukou. Boss se naklonil doprava a pokusil se svému nečekanému průvodci strhnout kapuci.

Oba jeli nemalou rychlostí a úder na bradu, jímž se jezdec bránil, proto způsobil, že bandita sletěl ze sedla.

„Nehraj si s ohněm, hochu!“ zvolal maskovaný muž, když se bandita s klením zvedal ze sněhu.

Zaslepený hněvem a nenávistí tasil kolt, ale jeho reakce byla příliš pomalá. Tajemný jezdec byl mnohem rychlejší.

„Zase ten revolver schovej, chlapče, ale rychle, jinak ti doplním grimasu o malou dírku mezi očima. Kdybychom byli na jihu, tak bych ti ty tvoje kolty vzal, ale tady je to jiné. Nechej si je, ale neodvažuj se po nich sáhnout v mé přítomnosti. Mohlo by se ti to trpce nevyplatit a přinést spoustu problémů.“

Maskovaný muž se náhle odmlčel. Viděl, jak obličej bosse strnul nepopsatelným děsem. A potom si i on všiml, že oba koně zneklidněli a chtěli pryč. Uslyšel zlověstné bručení a otočil se.

To, co spatřil, mu zrovna náladu nezlepšilo. Blížili se k nim dva mohutní grizzlyové.

V tom okamžiku již maskovaný muž nemyslel na banditu. Kapuci si však sundat nemínil. Udělal něco jiného. Zvedl pravý kolt. Rána musela být přesná, protože kdyby některou z těch bestií jen poranila, byla by po mužích veta. Musel toho medvěda trefit přímo mezi světla, jinak by s nimi byl konec.

Záhadný jezdec chladnokrevně zacílil. Zamířil na grizzlyho jako na terč na střelnici, jako by ho bezprostředně neohrožoval. Zvíře se zvedlo na zadní, ale v tom jako by narazilo na nějakou překážku. Zvednuté tlapy poklesly, ozval se strašlivý řev a potom se monstrum zhroutilo do sněhu.

Druhý medvěd rovněž zařval a rozběhl se. Je třeba vědět, že medvědi přes svůj nemotorný vzhled dokážou vyvinout pozoruhodnou rychlost, a tak nebylo divu, že grizzly byl u maskovaného muže dřív, než by mu bylo libo.

Fantom vystřílel celý bubínek koltu, ale ačkoli zasáhl medvěda přesně do pravého oka, zvíře ještě žilo. Zdálo se, že je neuvěřitelně odolné. Zaútočilo na něj tlapami, ačkoli utrpělo smrtelné zranění.

Maskovaný muž však elegantně uhnul a dostal se za medvěda, který začal vrávorat. Jeden hbitý pohyb muže v kapuci a bleskově tasený nůž se zabodl do boku huňatého obra.

Vypadalo to, že tajemný jezdec nebojuje s medvědem poprvé, protože okamžitě uskočil stranou, když se skácel do sněhu. Ještě nebyl mrtvý, převaloval se ve smrtelném zápase a rozrýval sníh kolem sebe tlapami. Ještě jednou medvěd zařval, pak sebou několikrát zaškubal a konečně ztichl.

Bandita ještě nikdy neviděl tak bleskový boj jednoho jediného člověka se dvěma medvědy a také by si nikdy nepomyslel, že někdo může reagovat a jednat tak rychle.

„Sakra,“ hlesl a probral se z šoku, „něco takového jsem ještě neviděl. Nechceš konečně odhalit své tajemství?

Muž v kapuci s klidem vytáhl nůž z mrtvého medvěda a otřel jej do sněhu. „Ani náhodou, ty chytráku, nebo si myslíš, že tu kapuci nosím jen tak pro zábavu? Dám ti jednu dobrou radu - zmiz, a to co možná nejrychleji. Nebo se objeví další grizzlyové a nemusí to vždycky dopadnout tak dobře. A ještě něco: Dej ruce pryč od těch zbraní. Jinak se vám povede špatně - víc ti neprozradím. A teď už vypadni.“

O banditově charakteru vypovídalo to, co vzápětí udělal, protože využil příležitosti, jež se mu skýtala -maskovaný muž přece právě vystřílel revolver.

Náhle zvedl kolt a stiskl spoušť. Nepočítal však s pozorností neznámého. Tajemný jezdec se bleskově vrhl k zemi a ještě v pádu vypálil z levého koltu.

Bandita k vlastní hrůze zjistil, že jeho sok je eso. Jeho kulka mu již podruhé vyrazila revolver z ruky a druhá střela mu ožehla hřbet ruky.

„Jestli se budeš pořád chovat tak nezdvořile, tak poznáš mou horší stránku. Bohužel jsem měkký člověk - každý druhý už by tě asi sejmul. Máš tři minuty. Jestli se ani potom neposadíš do sedla, tak se nebudeš stačit divit. Doufám, že si rozumíme.“

Bandita se skřípěním zubů vstal a šel ke svému koni, který stál opodál vedle zvířete toho záhadného muže a z úctyhodné vzdálenosti poulil oči na oba mrtvé medvědy.

Až když měl boss banditů za sebou sto yardů, nasedl muž v kapuci na svého koně a vydal se opačným směrem.

+ + + + +

„Kam chcete jet, Jane?“

John Spencer tázavě pohlédl na Jane Rogersovou. Mladá dívka právě přišla do stáje, v níž marshalové sedlali své koně.

„Chci jet s vámi,“ řekla, „ale nemám koně.“

„Cože? Jet s námi? Sakra, to jste se pomátla? Nemáte horečku?“

John těkal pohledem mezi Jane a Tabem.

„Dovol jí to,“ poznamenal Baxter. „Proč by s námi neměla jet? Co se proti tomu dá namítnout? Přece nikomu nemůžeš zakázat, aby se v noci projížděl.“

„A ty si samozřejmě musíš přihřát polívčičku,“ zabručel Spencer. „Ale mně to je jedno. Pro mě za mě, ať si jede, kam chce.“

„No, takže už potřebuju jen koně,“ řeklo děvče, a než mohl John něco odpovědět, dodal Tab: „Jistě by si mohla půjčit koně od hraničářů. Pojďte, Jane, půjdeme ke kapitánovi.“

Když vyšli ven, zahleděl se John na chvíli na vrata stáje, která se za nimi zavřela, načež zamumlal: „Proklatě, to tedy šlo rychle. Ten Tab je ale rázný chlapík!“

Neuniklo mu, že mezi jeho přítelem a Jane něco je…

+ + + + +

Ze Sweetgrassu odjeli přesně podle plánu. Kapitán Colman s nimi nejel, zato je doprovodil šerif. Byl rád, že konečně může něco podniknout proti banditům, protože měl ve městě těžkou pozici. Zazlívalo se mu, že všechno přenechává státním policistům, namísto aby zasáhl sám. Co však mohl dělat? Postavit oddíl a jezdit s ním po okolí?

Ne, bylo dobře, že inciativy se ujal Colman. Měl úplně jiné možnosti než šerif a mohl také překročit hranici, kdyby to bylo nutné. Mezi Spojenými státy a Kanadou totiž pro takovýto případ existovala vzájemná dohoda.

Přesto se šerif spolu se svými dvěma zástupci připojil k výpravě. Chtěl vidět, čeho dosáhnou marshalové. Příliš nadějí si však nedělal.

Krátce po půlnoci dorazili do soutěsky, kterou Monk Reeley a kapitán Colman vybrali jako nejpravděpodobnější místo, kde komplicové pašeráků shazují zbraně z vlaku.

To místo bylo jako zrozené pro léčku. Spencer, který měl nad tím malým oddílem velení, rozdělil lidi tak, že každý ležel dobře krytý, a přesto viděl na koleje.

Nebylo příjemné ležet ve sněhu a čekat, ale nic jiného dělat nemohli.

Spencer a Mark Window, který se té akce rovněž účastnil, leželi vedle sebe. Bezprostředně před nimi ležel vlčák Bully. O něco dál napravo se do sněhu zahrabali Jane Rogersová a Tab Baxter. Ostatní číhali ve svých pozicích napravo a nalevo od nich.

John a Mark Window si krátili čas debatou o banditech a jejich vůdci. Moc toho nevěděli. Pro Monka Reeleyho bylo typické, že svým přátelům řekl jen to nejnutnější, aby je zbytečně nezatěžoval.

Ani John ani Tab s tím ovšem nesouhlasili. Mysleli si, že jejich přítel je podceňuje. To samozřejmě bylo lehce přehnané, navíc věděli, že jeho chování je oprávněné.

Tlumený, rytmický rachot oznámil příjezd nákladního vlaku. Muži okamžitě zbystřili pozornost a sledovali koleje. Brzy půjde do tuhého.

Po chvíli se vlak objevil. Lokomotiva měla co dělat, aby soupravu vytáhla do svahu. Vlak jel jen pomalu, takřka krokem.

Skoro v ten samý okamžik se za železničním náspem objevila skupina jezdců. Spencer jich napočítal osm. Sesedli z kom a rozběhli se ke kolejím, zatímco jeden z nich zůstal u koní.

John pomalu vytáhl kolt z pouzdra. Teď! Právě když se vlak nacházel v jejich úrovni, se dveře posledního vagónu otevřely. V tom okamžiku marshal vystřelil.

„Ruce vzhůru, chlapci!“ zazněl nocí jeho hlas. „Máme vás na mušce. Ani hnout!“

Ke zdůraznění svých slov vystřelil znovu. Bandité strnuli a nehýbali se.

Nikoli však kvůli kulkám a hlasu marshala, ale kvůli jezdci, jenž cválal po zasněženém svahu. Na hlavě měl kapuci.

Jel přímo k lokomotivě a ze sedla skočil na její plošinu. O něco později vlak zastavil.

Z kabiny vylezli dva muži, za nimiž kráčel onen maskovaný fantom se dvěma kolty v rukou.

Oba železničáři museli se zvednutýma rukama kráčet podél vlaku. U jednoho ze zavazadlových vagónů na ně muž v kapuci zvolal, aby zůstali stát.

Potom zvedl hlavu. „Tak, přátelé!“ poznamenal směrem k oběma marshalům. „Pojďte dolů.“ Postavil se tak, že neustále viděl jak na zavazadlový vůz, tak na strnulé bandity. Nikdo z nich se neodvážil pohnout. Buďto uznali, že ta přesila je příliš velká, nebo měli z toho tajemného jezdce příliš velký respekt.

Spencera příjezd toho záhadného muže rovněž šokoval. John však neváhala jednal. Onen jezdec v kapuci měl totiž očividně políčeno na bandity.

Na Spencerův pokyn se ostatní vydali dolů a do deseti minut byli všichni bandité bez výjimky spoutáni. Také oba železničáři ze zavazadlového vagónu dostali želízka.

Když se John s Tabem otočili na maskovaného muže, už tam nebyl.

„Viděls někdy něco takového, Tabe?“ prohodil Spencer. „Objeví se jako duch a zmizí jako duch! Sakra, tomu teda nerozumím.“

Při prohlídce zavazadlového vagónu nalezli množství dobře zabalených pušek a střeliva v bednách. Osádka lokomotivy potom byla vyslýchána železničním detektivem. Při tom vyšlo najevo, že i tito lidé pracovali pro bandity.

Omráčili oba muže, kteří je na Colmanův podnět měli vystřídat v Shelby, a zmocnili se lokomotivy. Zvláštní bylo, že ten tajuplný jezdec o tom věděl, protože hned přijel k lokomotivě.

John klel a v duchu volal Monka Reeleyho, ale ten tam nebyl. Nikdo nevěděl, kde je. Nezbývalo jim nic jiného než nechat oba komplice obsluhovat lokomotivu dál. Nyní ovšem pod dozorem dvou hraničářů. Vlak musel jet dál.

John se s ukořistěnými zbraněmi vydal zpátky do Sweetgrassu. Nevěděl, co má říct, tak to všechno bylo tajemné…

+ + + + +

Za dvě hodiny již věděl, kdo je onen maskovaný muž. Ten totiž vešel do kanceláře kapitána Colmana a odhalil svou totožnost. Udělal to prostě tak, že si stáhl kapuci.

Tím záhadným jezdcem byl Monk Reeley.

„Co to mělo být za maškarádu?“ udiveně se zeptal John. Také marshal Baxter a kapitán Colman na něj tázavě hleděli.

„Och,“ zasmál se Monk, „chtěl jsem jen bandity znervóznit. Chtěl jsem, aby si mysleli, že mají konkurenci. A chtěl jsem, aby zneklidněli. Řekl bych, že to už je na ně příliš. Tři marshalové, státní policisté a potom ještě tajuplný muž v kapuci. Byla to pro mě výborná zábava. Ano, Colmane, byli jsme úspěšní, jenom ten muž v pozadí nám unikl. Byl to rančer Hugh Emerett. Jeho nevlastní bratr je boss bandy. Je mu trochu podobný a tak to pro něj bylo snadné. Pašeráky byli jeho kovbojové. Právě tento muž zastřelil vašeho otce -a ten ho předtím spatřil, Jane. Poznal ho, a proto musel zemřít. Bohužel nevím, kdo jim dodává ty zbraně. Ale to je jen otázka času. Emerettova stopa je ještě horká a tak myslím, přátelé, že se vydáme na cestu. Ty, Tabe, ale zatím zůstaneš tady.“

„Proč?“ Marshal svraštil čelo.

„No, je lepší, když zůstaneš tady. Ještě se něco může přihodit. John a já se vydáme za Emerettem a také ho dostaneme. Na to se spolehněte!“

+ + + + +

„Musí to být zrovna v této špinavé díře. Sakra!“

Ta slova se vlastně vůbec nehodila k tomu krásnému letnímu ránu, kdy se nad Montanou klenula neuvěřitelně modrá obloha.

Ten, kdo je vyslovil, federální marshal John Spencer, neměl pro krásy přírody pochopení. Stál vedle svého koně na dvě stě yardů vysoké skále, která se majestátně zvedala nad prérii a rozmrzele hleděl na sever, kde musela ležet ta „špinavá díra“ jménem Stanford.

Pohled na ni mu milosrdně zakrýval hřeben, a tak viděl jen stříbřitě se lesknoucí pruh Judith River a za ní se zvedající Naked Hills.

Na východě se rozkládal jeden ranč. Podle velikosti stád, která se pásla mezi skalami a usedlostí, se muselo jednat o velký ranč. John netušil, že se jím bude muset zabývat víc, než by mu bylo libo.

Odplivl si, zavrčel něco jako „proklatě“ a zapálil si doutník. Jeho kouř ho uklidnil a vztek ho pomalu přešel. Po chvíli odhodil nedopalek a poznamenal ke svému koni: „Hej, tak jdeme na to! Pan Reeley nemá rád, když musí čekat. A výmluvu, že Stanford je špinavý Zapadákov, neuzná. Takže jedeme!“

Vyskočil do sedla a o několik vteřin později jeho silueta zmizela ze skal. Krátce nato se na prérii objevil žlutočervený oblak prachu.

+ + + + +

Muž, který se usídlil v Deepingově saloonu a pronajal si tu dva pokoje, se choval jinak. I on sice byl toho názoru, že Stanford je všechno, jen ne příjemné místo, ale nechal si to pro sebe.

Deeping, obtloustlý obr s rozumem malého dítěte, se marně snažil z toho cizince dostat víc. Ten muž však šikovně uhýbal jeho dotěrným otázkám. Jedno však bylo Deepingovi jasné: Ten chlápek, který se naproti něj opíral o hliněnou lavici a srkal whisky, byl eso. Na to Deepingův mozek stačil, aby si to uvědomil.

Člověk střední postavy, šlachovitý, štíhlý, s pohyby lva, konstatoval v duchu Deeping, když si jej pokradmu změřil pohledem. Rukavice nenosil, jak dokazovaly jeho opálené ruce, a celkový obrázek dokreslovala pažba pětačtyřicítky, která se mu houpala u boku. Její šupinový povrch již neměl drážky, jinými slovy už byl opotřebovaný.

Měl bych dát vědět šerifovi, pomyslel si Deeping a vyděsil se, když cizinec řekl mírným, příjemně znějícím hlasem: „Haló, pane, kde je tady sídlo šerifa?“

Sakra, ten cizinec umí číst myšlenky! Deepingův respekt k němu náležitě vzrostl. „Stopadesát yardů odtud směrem na západ,“ vykoktal a ukázal palcem za sebe, tedy tam, kde musela stát šerifova úřadovna.

„O.K., pane,“ poznamenal cizinec a pobaveně se usmál. „Měl bych jednu prosbu. Může se stát, že se tu objeví jeden klátící se dlouhán. Řekni mu, ať tu na mě počká. Rozuměli jsme si?“

Deeping čistě mechanicky přikývl a pohlédl na cizince, jenž se vydal k létacím dveřím. Ještě k nim nedorazil, když tu ho zastavil Deepingův hlas.

„Myslím, že šerif se bude zlobit, cizince. Včera totiž oddělali Richarda Oversolea, a to tím dobrákem otřáslo. Rančer byl jeho dobrým přítelem.“

Cizinec s pohyby lva se zarazil a otočil se.

„Co jste to řekl, pane? Oversole je mrtvý? Sakra…“

Než stačil Deeping něco odpovědět, cizinec zmizel.

+ + + + +

Stanford se v ničem nelišil od ostatních měst obdobné velikosti na západě. Honosil se jednou nepříliš širokou ulicí, napravo a nalevo vedly dřevěné chodníky, za nimi se táhly řady domů, jejichž architektonický styl byl neurčitelný. Šlo o dřevěné domy z nahrubo otesaných kmenů, jejichž škvíry ani nebyly zamazány maltou. Tu a tam dokonce stály kamenné budovy, jejichž majitelé patřili k místní honoraci - šlo o dům obchodníka a majitelů penzionu a saloonů.

Šerifův dům byl postaven ze dřeva, pouze přistavěné vězení bylo vybudováno z pálených cihel. Cely byly nové a tou dobou neobývané. To naznačovalo, že ve Stanfordu žijí jen slušní lidé. Nebo to snad byl jen klam?

Šerif rozzlobeně zvedl hlavu, když se na verandě jeho domu ozvaly kroky doprovázené cinkotem ostruh, a zavrčel na nenadálého hosta: „Sakra, to v tomto proklatém Zapadákově nemůžu aspoň jednou pracovat v klidu? Co se děje?“

Otočil se na své stoličce a tázavě pohlédl na svého návštěvníka. I jeho zaujaly snědé ruce a opotřebované pažby nízko visících koltů. Okamžitě se kysele zašklebil.

„Podívejme! Pro pistolníky ve Stanfordu není místo, cizince. Radím ti, abys naše město co nejrychleji opustil. Nebo se může stát, že tě odtud jednoho dne vynesou nohama napřed.“

Muž se pousmál a řekl: „No, moc přátelští ve Stanfordu k cizincům nejste, šerife. Už v saloonu jsem si všiml, že tu něco není v pořádku. Slyšel jsem, že Richard Oversole je mrtvý. Předpokládám, že to není fáma, a prosím vás o to, abyste mi sdělil podrobnosti.“

Šerif chtěl cizince ostře odmítnout, ale cosi mu v tom zabránilo. Proklatě, pomyslel si, ten člověk má pohled, který se vůbec nehodí k jeho vlídnému hlasu.

Smlčel tedy jedovatou odpověď a odfrkl: „Co víte o Oversoleovi? Našli ho včera. Na jeho vlastních pozemcích. Byl zastřelen.“

Cizinec se sklonil nad psací stůl a pohlédl muži zákona do očí.

„Chtěl jsem Oversolea navštívit, šerife. Měl jsem pro něj nepříliš potěšující novinu.“

Šerif se opřel o opěradlo křesla.

„Novinu?“ protáhle se zeptal. „Co to má znamenat?“ Svraštil čelo a dodal: „Je těžké si představit, že někdo by mohl Oversoleovi přivézt dobrou novinu. V posledních měsících dostával jen špatné, hodně špatné.“ A něco tišeji poznamenal: „Chudák Richard!“

„Ani moje zpráva nebyla dobrá, šerife,“ řekl cizinec a z jeho tváře zmizel úsměv. „A myslím, že muž, o kterém je v té zprávě řeč, je na tom nyní ještě hůře než předtím.“

Šerif se se zavřenýma očima natáhl v křesle, načež prudce zvedl hlavu.

„Kruci! To tedy znamená, že…“

„Přesně,“ přikývl jeho návštěvník, „jsem federální marshal.“ Nato šerifovi ukázal svou hvězdu.

„Ještě to tak!“ Šerif rozrušeně pohlédl na marshala. „Och, to jsem se tedy hezky předvedl. Musíte mě omluvit, ale Richard Oversole byl takříkajíc můj nejlepší přítel a jeho smrt mnou otřásla.“

Monk Reeley, který byl tím cizincem, mávl rukou. „Jen klid, šerife, nic si nevyčítejte. Zkrátím to. Jim Oversole je hledán kvůli vraždě. Ta záležitost se však ještě nevyjasnila. Mohla to být i sebeobrana, ale jeho útěk je okresními úřady v Salmonu považován za důkaz jeho viny. Protože Salmon leží v Idahu a Stanford v Montaně a oba státy si nevydávají podezřelé, obrátil se okresní prokurátor Hopkins na nás. Vlastně jsem přijel proto, abych zatknul mladšího Oversolea a přivezl ho do Salmonu. Určitě připustíte, že nenadálá vražda Richarda Oversolea vypadá tak, že to udělal jeho syn Jim. Viděl jste ho?“

Šerif, který už se mezitím vzpamatoval, přikývl. „Ano, je ve městě. Bydlí u jednoho přítele.“

Federální marshal na něj užasle pohlédl. „Povězte mi, šerife, proč není u svého bratra? Je tu přece ještě jeden Oversole.“

„To je pravda, marshale. Jsou to ale nevlastní bratři a nikdy spolu nevycházeli. Proto mě neudivuje, že starší z nich tvrdí, že starého rančera zabil Jim.“

Marshal chvíli uvažoval, pak se uvelebil v křesle, v němž seděl, a řekl: „All right, přihlédnu k tomu, šerife. O tom, co víte, mlčte. A o tom, že ve městě jsou dva federální marshalové, nic nevíte, jasné?“

„Dva?“

„Ano, slyšel jste dobře: dva! Můj přítel je hubený dlouhán s tváří reverenda těsně před kázáním. Pracujte dál, jako by se nic nestalo, a všechno přenechte na nás. Máte nějaké podezření ohledně toho, kdo mohl rančera zastřelit?“

Odpověď nepřišla hned.

„Odhadoval bych to na zloděje dobytka,“ řekl šerif. „Ale promluvte si

s lékařem. Vytáhl Oversoleovi kulku. Možná vám to pomůže.“

„Uvažoval jsem o tom, šerife. Tak zatím.“

+ + + + +

Oba federální marshalové stále pátrali po bossi pašeráků zbraní. Stopa vedla do Stanfordu. To, jestli to souviselo s vraždou Richarda Oversolea, Monk Reeley nevěděl. Dostal za úkol postarat se o mladého Oversolea, který byl úřady státu Idaho hledán kvůli vraždě. A protože jako federální marshal podléhal vládě Unie, musel tento příkaz splnit. Doufal ovšem, že při tom narazí na stopy svého muže. Jak už bylo řečeno, vyšetřování ho zavedlo do Stanfordu. Oversoleova rodina nebyla marshalovi tak docela neznámá.

John Spencer se s ní seznámil po svém.

Ještě ani nedorazil do Stanfordu, když tu uslyšel vzdálené ženské volání o pomoc. Zkušený marshal hned věděl, kterým směrem se má vydat.

Bez váhání pobídl svého vraného hřebce k cvalu. Kůň nastražil uši a vystřelil jako šíp. Spencer ho nemusel vést, to chytré zvíře samo vědělo, že jeho pán chce tam, odkud se ozývá volání.

Marshal mu skoro ležel na krku koně. Pravou rukou vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Tryskem se dostal až k suťovému poli. Zpod kopyt vraníka se zvedal prach a odletovaly kameny. Marshal nahlas klel, protože tento závod rozhodně nebyl příjemný.

Potom však náhle spatřil cíl své ostré jízdy. Za terénní vlnou stáli dva koně. Vedle nich zápasila mladá žena s mužem v černém.

„Ruce vzhůru, příteli!“ zvolal marshal a zvedl pušku.

Třeskly dva výstřely a mužův stetson odletěl pryč. Druhá kulka se zaryla do země před oba zápasící a vyrvala odtud hrst hlíny.

Vzhledem k tomu, že marshal střílel z trysku, tak oba výstřely byly mistrovským kouskem.

Marshal střílel proto, že chtěl muži v černém dát najevo, že není žádný greenhorn, ale člověk, který umí zacházet se zbraněmi.

Svůj účel to splnilo. Cizinec se za-klením pustil ženu a zvedl ruce.

Pak již byl John u něj.

Seskočil ze sedla a řekl: „Dobrý den, mladá dámo, raději tomuto holobrádkovi seberte kolty.“

Žena, která si zrovna urovnávala pocuchané šaty, poslechla a rychle a šikovně překvapeného mladíka odzbrojila.

„Tak, pojď sem,“ zavrčel marshal, načež se obrátil na tu ženu. „Nezdá se mi, že by to byl váš přítel?“

Rozesmála se.

„To bych raději cokoliv jiného, cizince, než aby to měl být můj přítel. Ne, ale můj ženich je bratr tohoto chudáka. Co vlastně ode mě chtěl?“ Pokrčila útlými rameny a zkoumavě pohlédla na svého budoucího švagra.

Marshal se poškrábal na hlavě a pomyslel si: Oho, to děvče má ale ostrý jazyk, mluví jak starý honák z Texasu. Myslím, že jejímu muži brzy nebude do smíchu. Ale co, do toho mi nic není.

Vytáhl želízka a nasadil je překvapením strnulému mladíkovi tak rychle, že proti tomu nestačil nic udělat.

„Tak, jsi zatčen federálním marshalem, příteli. A nedívej se na mě tak kysele, to na tom nic nezmění.

Radši mi pověz, cos chtěl po této dámě.“

„Sakra,“ zasténal Oversole, neboť právě takto se ten mládenec jmenoval, „to mi tak ještě chybělo. Federální marshal! Kčertu!“

Spencerovi pomalu docházela trpělivost. „Proklatě, myslím, že bys neměl mluvit o tom, co ti chybí, ale o tom, cos chtěl udělat. A to zatraceně rychle! Nebo ti rozvážu jazyk já!“

„Nechtě ho, marshale,“ vmísila se do toho ta mladá žena, „dokážu si představit, co po mně chtěl. Jim mě chtěl unést, aby mohl svého bratra přitlačit ke zdi.“

„Ty jsi nějak moc chytrá!“ vyštěkl Oversole a rozesmál se. „Dobře se budeš hodit k mému nevlastnímu bratrovi! Určitě máte na svědomí tátu, ten byl vždycky proti tomu, aby si tě vzal. Od chvíle, co tě poznal, se všechno změnilo. Určitě na tom všem má vinu tvůj špatný vliv.“

Nyní se pro změnu rozesmála dívka. „Tak se mi zdá, že zapomínáš na to, žes to byl ty, kdo za mnou běhal a prosil mě na kolenou, že si mám vzít tebe a ne jeho. A teď jsem já ta špatná. Jsi ubohý zbabělec, Jime. Nikdy jsem ti moc nedůvěřovala, ale trochu přece.“

Marshal mlčky naslouchal této rodinné debatě. Nevěděl nic o úkolu svého přítele týkajícím Oversolea. Nevěděl také, že starý Oversole byl zavražděn, takže náhle přistoupil k zajatci a zbavil ho pout.

„Zmiz, hochu. Vidím, že se tu propírá špinavé rodinné prádlo, a do toho mi nic není. Dám ti ale jednu dobrou radu: Zmiz odtud, jinak - no, však víš, co tím myslím. Krom toho tuto dámu pro příště vynech ze svých temných plánů, jinak budeš muset k doktorovi kvůli otravě olovem. Zmiz, nebo si to ještě rozmyslím.“

Jim Oversole ucítil kopanec v hýždích a měl co dělat, aby neupadl.

O pár vteřin později již seděl na svém koni a cválal pryč.

Žena zaraženě přihlížela osvobození toho muže a posléze dala průchod svému hněvu.

„Zbláznil jste se? Myslela jsem si, že jste moudřejší, marshale. Jak jste ho mohl nechat běžet?! Řekla bych, že šerifa popadne vztek, až to uslyší. Hledá totiž Jima kvůli vraždě jeho otce.“

„Neblázněte,“ prohodil marshal. „Myslím, že se v lidech celkem vyznám. Ten mládenec nevypadá jako vrah. Kromě toho - když udělám chybu, tak je to moje věc.“

Zatvářila se nafoukaně a poznamenala: „No, musíte vědět sám, co děláte, marshale. Ještě jste se mi ani pořádně nepředstavil.“

„To je pravda,“ odvětil John. „Proč bych také měl? Vy jste to též ještě neudělala.“

„Můžu to napravit. Jsem Liz Maroonová.“

„Díky, slečno Maroonová.“ Marshal se přátelsky usmál a sdělil jí své jméno. I ona se při tom usmála.

„Pojedete se mnou do Stanfordu?“ zeptal se John.

„Samozřejmě,“ odvětila, „chci být při tom, když se budete blamovat.“

Marshal již seděl v sedle. Když uslyšel toto přání, zavrčel: „Nejste zrovna zdvořilá, slečno Maroonová. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se narodila jako muž.“

+ + + + +

Oba marshalové se pozdravili jen krátce, ale zato srdečně.

„To by v tom byl čert, jestli nemáš něco na srdci,“ podotkl Monk a zkoumavě pohlédl na svého druha.

„Proklatě, ano,“ připustil Spencer. „Víš - no - vlastně - jistá Maroonová si chce vychutnat můj trapas.

All right, tak ať! Nejdřív mi ale pověz, co jsi zjistil ty.“

Reeley mu udělal laskavost a zpravil jej o celém případu Oversole, což způsobilo, že John si začal rvát vlasy. Liz Maroonová s triumfálním úsměvem pozorovala jeho reakci.

Ano, musel to všechno vyklopit. Monk však nevyskočil ze židle, naopak klidným hlasem řekl: „Rád bych věděl, proč by ses měl blamovat, chlapče. Ani já bych nejednal jinak a kromě toho kdo dokázal, že Jim Oversole skutečně zastřelil svého otce? Má snad tím důkazem být fakt, že ho kvůli údajné vraždě hledají v jiném okrese? Ne, to ještě nic nedokazuje. Krom toho, slečno Maroonová, myslím, že ve skutečnosti jste se blamovala vy. Podle mě jste marshalu Spencerovi měla povědět

O tom, že šerif hledá Jima Oversolea pro vraždu. Už vás nepotřebujeme. Můžete jet domů. Tak zatím na shledanou, slečno Maroonová.“

Dívka zrudlá rozpaky opustila šerifovu úřadovnu a odjela pryč.

„A teď k tobě, Johnny,“ obrátil se Monk na svého přítele. „To ses pomátl, když jsi pouštěl Oversolea? Bránil jsem tě před tou ženou, protože jsem jí nechtěl dopřát triumf. Ale neměl jsi ho nechat běžet,

I když jsi nevěděl o té záležitosti. Starý Oversole byl zastřelen právě v době, kdy se znovu objevil jeho mladší syn. Kromě toho je ten mladík hledán v Idahu kvůli podezření z vraždy. Kdybych ho tu teď měl, mohl bych se podívat na jeho revolver. Doktor mi totiž dal vražednou kulku.“

John Spencer se tímto kázáníčkem, jak tomu říkal, nenechal vyvést z míry. „Kolty ten mladík neměl, pokud jsem si všiml. Liz Maroonová ho odzbrojila a já jsem mu potom jeho zbraně dal zpátky. Byly to Smith & Wesson. Viděls na té kulce něco zvláštního?“

Reeley přikývl. „Ano. Má šrám, který může pocházet jen z poškození hlavně. Možná o tom vrah neví. No, však uvidíme.“

+ + + + +

Navečer toho dne seděli oba marshalové s šerifem v jeho kanceláři a hovořili o případu Oversole.

„Můžete se spolehnout na to,“ mínil šerif, „že má hypotéza je správná, rančera neoddělal nikdo jiný než Jim. Vždycky byl impulsivní. Pamatuju si, že se pořád hádal se svým bratrem. Proto také odjel pryč.“

„Co je zač ta slečna Maroonová, šerife?“ zeptal se Spencer. „Nepřipadala mi dvakrát sympatická.“

Šerif si promnul vous. „Liz? Hm, těžko říct. Není tu dlouho. Přijela sem kdysi, myslím že z Oregonu. Starý Oversole ji sem vzal s sebou. Nejdřív flirtovala s Jimem, ale pak začala pokukovat po jeho starším bratrovi. To je dnes její snoubenec. Později se Jim začal točit kolem Cathy Fullerové, obchodníkovy dcery, jak se vykládá. Skutečností je, že to děvče bylo do Jima zamilované až po uši, ale ten nikdy docela nezapomněl na krásnou Liz, a proto…“

Odmlčel se. Lépe řečeno jeho řeč byla přerušena nečekanými událostmi. Rozbilo se totiž okno a něco tmavého vletělo do místnosti a dunivě dopadlo na podlahu, zatímco venku se ozval dusot kopyt cválajícího koně.

Marshal Reeley přiběhl ke dveřím verandy a vyhlédl ven, ale byla tma jako v pytli, takže nic neviděl. Proto se vrátil do kanceláře, kde John Spencer právě četl poselství zmačkané kolem kamene velkého jako pěst. Mlčky ten papír podal Monkovi.

Ten to přečetl:

„Stanfordskému šerifovi a federálním marshalům!

Nestrkejte nos do věcí, které mohou být velmi nebezpečné. Nestarejte se o ranč Oversole. Mladý Oversole se ze svého dědictví nebude radovat dlouho, o to už se postarám. Dávám vám dobrou radu, co možná nejrychleji zmizte, a vy, šerife, raději seďte ve své kanceláři, to bude pro vaše zdraví nejlepší.“

Podpis chyběl. Šerif okamžitě zvolal: „Jim Oversole! Nikdo jiný to nenapsal. Tím se prozradil.“

Reeley však s tím nesouhlasil. „To je možné, ale ne jisté. Jim Oversole by byl vyložený idiot, kdyby to udělal. Myslím, že se tu děje nějaké hodně velké svinstvo, a já přijdu na to, co je za tím. Johne, ty zůstaneš tady s šerifem. Já se pobavím s Cathy Fullerovou.“

Než mohli ti dva něco namítnout, marshal zavřel dveře kanceláře a zmizel.

+ + + + +

Obchod nalezl brzy. Obchodník se sice tvářil hloupě, když marshal zaklepal na dveře a zeptal se na jeho dceru, ale hvězda federálního marshala dělala zázraky, tak jako všude.

O něco později Monk Reeley stál před mladou ženou neobyčejné krásy. Marshal, který byl jinak vůči ženám poměrně chladný, několik vteřin fascinovaně hleděl do tváře Cathy Fullerové. Měla velké modré oči jasné jako hvězdy. Tázavě se na něj dívaly. Její úzká hlava byla ozdobena kaštanově hnědými kadeřemi. Nad rty barvy třešní se klenul jemně formovaný nos, za který by se nemusela stydět ani antická bohyně.

Postavu měla ta dívka rovněž božskou. A hlas? Monk Reeley už v životě slyšel mnoho ženských hlasů, ale žádný takový.

Byl teplý jako ranní slunce.

„Pojďte dál, marshale. Dokážu si představit, proč jste ke mně tak pozdě přišel. Je to kvůli Jimu Oversoleovi, že ano?“

Marshal přikývl. „Přesně tak, slečno Fullerová. Nechci vás obtěžovat dlouho, jen bych rád znal odpovědi na několik otázek.“

Přišli do obývacího pokoje domu. Dívka marshalovi nabídla židli, postavila na stůl pytlík tabáku a položila vedle něj papírky, ale marshal odmítl.

„Díky,“ řekl, „ale teď nemám chuť kouřit.“

Lehce zrudla. „Ale whisky vám nalít mohu, ne?“

Tiše se zasmál. „Ovšem.“

Potom dívce podal ten tak podivným způsobem „odeslaný“ dopis. „Je to písmo Jima Oversolea nebo poznáváte na něm něco typického z Jimova rukopisu?“

Cathy si ten papír přečetla v záři kerosinové lampy, zavrtěla hlavou a vrátila jej zpátky marshalovi.

„Musím vás zklamat. Jimův rukopis znám velmi dobře, tomu to není podobné ani v nejmenším. Ani jinak to k němu nesedí, myslím tím větnou stavbu a slova. Možná vám ale pomohu jinak. Před nějakou dobou jsem si totiž něčeho všimla.“

Monk Reeley podržel sklenici, z níž se právě chtěl napít, a tázavě pohlédl na dívku.

„Prosím, slečno Fullerová, jen mluvte. Jsem vděčný za jakoukoli informaci.“

Nechala ho napít se a potom spustila: „Víte, marshale, starý Oversole, který byl vždycky proti Jimovu vztahu se mnou, je teď mrtvý. Byl zavražděn, to je jisté, ale neudělali to jeho synové, ani jeden, ani druhý. Jistě, Jim je poněkud lehkomyslný člověk, ale špatný ještě kvůli tomu není. Nenávidí svého bratra hlavně kvůli Liz Maroonové.“

Marshal jí skočil do řeči: „Copak mezi nimi neexistovala nenávist už předtím, slečno Fullerová? Šerif něco takového naznačoval.“

Přikývla. „Ano, to je pravda. Ale to nebyla nenávist, spíš rivalita, která je mezi bratry častá. Nenávist se z toho stala až tehdy, když se Liz Maroonová náhle začala zajímat o Jimova bratra. Nemyslete si prosím, když vám teď řeknu, že s Liz něco nehraje, že to říkám ze žárlivosti. Mohu to odpřisáhnout.“

Marshal napjatě naslouchal. Cítil, že ta dívka mluví pravdu, že by se nikdy nenechala zklamanou láskou svést k falešnému svědectví.

„Něco vám teď prozradím,“ pokračovala. „Často jezdím, když mám chuť, do Naked Hills, jejichž vrcholy jste mohl vidět na sever od Judith River. Můžu říct, že ty hory znám jako své boty. Náhodou jsem tam jednoho dne spatřila dva muže, kteří hovořili s jednou ženou. A ta žena byla Liz Maroonová. Jeden z těch mužů se jí tak podobal, že jsem si hned uvědomila, že to musí být její bratr. Mimochodem jsem tam toho muže viděla ještě několikrát. Jsem mladá a v lidech se ještě moc nevyznám, ale jedno vím: Ti dva jsou již od pohledu bandité. A teď se vás ptám: Co s nimi má společného Liz Maroonová?“

Marshal zamyšleně hleděl před sebe. Náhle vzhlédl a poznamenal: „Vy Jima ještě stále milujete, slečno Fullerová? Hm, ten mladík je vlastně hlupák.“ Pak náhle zvážněl. „Nemůžu vám nic zamlčet. Určitě vám to způsobí bolest, ale musíte to vědět. Tedy, Jim je podezřelý z vraždy - ale ne z této. Stát Idaho po něm pátrá kvůli jedné záležitosti a z těchto důvodů jsem tady i já. Montana ho nevydá, a tak se té věci ujala federální vláda. Proto jsem jako federální marshal dostal za úkol se toho ujmout.“

Cathy zbledla, když to slyšela. „Cože jste to řekl, marshale?“ zakoktala. „Jim že zabil někoho v Idahu? Ne, ne, já vím, že to neudělal. Ať je jaký chce, člověka by on nikdy nezabil. Možná v sebeobraně. Ale vražda? Ne, nikdy!“

Marshal se rozhodl říct jí opravdu všechno. „Popravdě řečeno, dá se mu závidět - kvůli vám - ale je tu ještě něco. Jim chtěl unést Liz a zápasil s ní. Kousek od města. Můj přítel tam přijel, ale nechal ho běžet, protože nevěděl, z čeho je Jim obviněn. Musel jsem vám to říct.“

Cathy se zhroutila a rozvzlykala se. Potom však prudce zvedla hlavu a pohlédla marshalovi do očí.

„Jim je nevinen. Nemůžu to sice dokázat, ale čas a vaše vyšetřování mi dají za pravdu. Důvěřuji vám, marshale. Jednejte tak, jak musíte a jak vám káže vaše svědomí. Je-li vinen, dobrá, pak nechť je potrestán. Bojím se jen toho, že teď dojde k tvrdému boji o ranč, protože jeho bratr mu nebude chtít nic dát. Považuje ho totiž za vraha jejich otce.“

Marshal vstal a na rozloučenou řekl: „To ještě uvidíme, slečno Fullerová. Jenom mě zaráží tento zlověstný dopis. Někdo očividně chce, aby podezření padlo na Jima. Tomu, aby došlo k boji o ranč, zamezím. Jak vím, tak starý Oversole nezanechal závěť. Dobrou noc, slečno Fullerová. A netrapte se kvůli tomu, já už s tím něco udělám. Především se teď budu zajímat o Liz Maroonovou a Jimova bratra. Ještě o mně uslyšíte.“

+ + + + +

Bratr Jima Oversolea Jack už v následujících dnech pocítil, že jeho nevlastní bratr mu vyhlásil válku.

Jimovi nahrávalo, že už jako chlapec byl mezi kovboji Oversoleova mužstva oblíbenější než jeho bratr.

Hned ráno si počkal na předáka ranče, když odjížděl na pastviny. Rozhovor nebyl příliš dlouhý. Skončil předákovým ujištěním, že se postaví na Jimovu stranu.

Předák svolal své jezdce a ukázalo se, že nikdo z nich nevěří v Jimovu vinu. S několika výjimkami, to byli přívrženci staršího Oversolea, přitakávali předákovi, když ten navrhl, aby bojkotovali rančera.

Marshal Reeeley se s Johnem Spencerem objevili na dvoře ranče právě ve chvíli, kdy předák Jackovi sděloval rozhodnutí svých kovbojů.

Rančer chtěl zavrčet nadávku, ale smlčel to, když spatřil mosazné hvězdy federálních marshalů.

„Zmiz,“ sykl na svého předáka, ale ten tuto nepříliš přátelskou výzvu ignoroval a zůstal stát.

„Dobrý den, pánové!“ Marshal Reeley sklouzl ze sedla a postavil se před rančera, za nímž se nyní objevila Liz Maroonová. „Vy jste Oversole, že ano? Ach, tam je slečna Maroonová! My už se také známe.“

Oversole pohlédl přivřenýma očima na oba marshaly a zavrčel: „Proklatě, co to má znamenat? Opravdu nevím, co bych měl mít společného s federálními marshaly. Tak mluvte, marshale! Nemám čas se s vámi vybavovat. Je vám to jasné?“

Monk mu odpověděl stejně ostře.

„Tak si ho budete muset udělat, pane Oversole. I když teď stojíme na vašich pozemcích - znáte přece pravomoci federálního marshala, ne? Bude dobré, když si je připomenete! Copak vás musím upozorňovat, že jste z vraždy vašeho otce podezřelý tak jako váš bratr? Haló, slečno Maroonová, jen zůstaňte tady!“

Žena sebou trhla a zůstala stát. Předtím chtěla zmizet do domu.

„Well, slečno Maroonová, velmi by mě zajímalo, co je to za muže, které jste navštívila v Naked Hills. Tipoval bych to na vašeho bratra.“

Její tvář nabyla v tom okamžiku barvy popela. Zoufale se začala rozhlížet kolem sebe, jako by očekávala pomoc.

Oversole reagoval jinak než ona. Vrhl se na marshala a pokusil se ho chytit za šátek.

Monk to viděl, a proto uskočil. Rančer tak narazil nikoli do něj, ale do Johna Spencera, který pro to ovšem neměl žádné pochopení.

Udalo se to během vteřiny. Ozvala se tlumená rána, a když omráčený Oversole znovu otevřel oči, ležel již na verandě.

„No, myslím, že jste si to gala-představení pro své kovboje mohl ušetřit, Oversole,“ usmál se Monk. „Kdybyste se choval zdvořile, tak bychom teď seděli u stolu.“

Rančer se však nemínil uklidnit, naopak, vyskočil a vrhl se na Johna. Ten měl k rančerově smůle nanejvýš rychlé reflexy, a udeřil ho tak nenadále, že Oversole šel podruhé k zemi.

To už bylo na Reeleyho příliš. Vytáhl z pouzder revolvery a pokynul směrem ke dveřím.

„Dělej, jdeme dovnitř! Nejsem přítelem násilí, ale když to nechcete jinak, tak prosím! Dál se budeme bavit uvnitř.“

+ + + + +

Téměř v té samé době, kdy Reeley a Spencer byli u Oversolea, zopakovala Cathy Fullerová jízdu, kterou předchozího dne bezvýsledně podnikla do Naked Hills.

Mladá žena jediná věděla, kde se skrývá Jim Oversole, a byla také jednou z mála osob, jež věřily v jeho nevinu.

Cathy Fullerová dobře věděla, že Jim by nikdy nezabil člověka ani v Idahu ani v Montaně. I když byla její láska k němu neopětována, snažila se mu pomáhat a učinit jeho pobyt v horách snesitelným, jak jen to šlo.

Zatímco ostrým tempem jela k Naked Hills, myslela na nadcházející den, kdy se ve Stanfordu měl konat pohřeb starého Oversolea. Jim nebude při tom, když budou pohřbívat jeho otce, a ona věděla, že ho to moc mrzí.

Každopádně marshalovi řekla, co věděla, a její jemný instinkt jí prozradil, že ani marshal nevěří v Jimovu vinu.

Pro Cathy Fullerovou existovala jen jediná žena, jež mohla stát za událostmi ve Stanfordu, žena, která byla podle jejího názoru vším vinna: Liz Maroonová.

Objevil se před ní Big Bridge, velký dřevěný most. Tento most se klenul nad Judith River, širokou a dravou řekou. Štíty a vrcholky Naked Hills měly až neskutečně modrou barvu a ta mladá žena si uvědomila, že ti, kdo je kdysi pojmenovali, měli pravdu. Naked Hills - Holé hory.

Ani keř, ani strom, dokonce ani tráva neoživovaly tuto pustou oblast. Jen rozeklané zvětralé skály a hluboké rokliny, obelisky připomínající skalní jehly, pukliny a jakoby ďáblovými pařáty podrápané skalní stěny, to byly pochmurné, šedomodré Naked Hills.

Cathy Fullerová už měla most dávno za sebou a cválala k ústí jedné rokle, jež vedla k útočišti Jima Oversolea.

Byla zahloubána do svých myšlenek, a tak si nevšimla mužů, kteří leželi v jedné puklině nad úzkou pěšinou a pozorovali ji.

Sotva zmizela v rokli, opustili oba muži to místo a odběhli několik yardů zpátky, kde měli své koně. Cathy Fullerová očividně vzbudila jejich zájem a skutečnost, že se nyní vyšvihli do sedel, tento předpoklad jen potvrzovala.

To však nebyla tak docela pravda, protože je mnohem víc zajímal cíl cesty té dívky. Měli to jednoduché. Cathy Fullerová se ani jednou neotočila, nerozházela se, jen chvátala k jeskyni, v níž po svém návratu do Stanfordu přebýval Jim Oversole a čekal na okamžik, kdy bude moci převzít své dědictví.

Jízda pustinou Naked Hills trvala jednu hodinu, pak Cathy seskočila ze sedla, přivázala koně a zmizela za jedním velkým balvanem, když předtím odvázala brašnu a vzala ji s sebou.

V jeskyni stál Jim. Slyšel klapot kopyt a okamžitě vyskočil ze svého lůžka. S koltem v ruce pak přiběhl ke vchodu.

Hned však zbraň sklonil a zaraženě pohlédl na mladou ženu, která s úsměvem kráčela k němu.

„Hrome, řekl bych to do kohokoli jiného, jenom ne do tebe. Jak ses sem dostala? A odkud víš, že jsem tady?“

Hodila brašnu na zem a řekla: „Tos už zapomněl, že jsme tu dřív tak často sedávali, Jime? Dřív, když to mezi námi ještě bylo jiné. Copak bych musela tolik přemýšlet, abych přišla na tuto jeskyni? Ale pojď, nejdřív půjdeme dovnitř. Vzala jsem ti jídlo i další věci, které můžeš potřebovat.“

Jim mlčky ustoupil a pustil ji dovnitř. Potom si sedli a rozmlouvali. Díky Cathy se Jim dozvěděl o přítomnosti obou marshalů. Neudržel se a zaklel při tom.

„Hrome, to bych si nikdy nebyl pomyslel, že to půjde tak rychle,“ řekl.

Cathy na něj vyděšeně pohlédla. „Ano, ale - ty se těch marshalů musíš bát, Jime?“

„Ale ano. Nebo si snad myslíš, že mi uvěří, když jim řeknu, že to byla sebeobrana? Ať se na místě propadnu, jestli to nebyla sebeobrana. Navíc se nemůžu zbavit pocitu, že to celé nastražili ti dva holomci, kteří mě chtěli odkrouhnout už jednou. Jestli se nepletu, tak jsem jednoho z nich už jednou viděl ve Stanfordu.“ Pak se nahlas rozesmál.

Děvče vstalo. „Och, to je zajímavé. Jednou jsem tu v horách totiž viděla dva cizince. Možná jsou to ti, o kterých jsi mluvil. Ale je tu ještě něco, Jime. Jestli si myslíš, že ti dva marshalové věří všemu, co se o tobě povídá, tak to se mýlíš. A to dost. Naopak jeden z nich - mimochodem sympatický člověk - si myslí něco úplně jiného. A můj instinkt mě ještě nikdy nezklamal.“

Mladík se znovu rozesmál. „Jsi naivní, Cathy. To mě chceš poučovat o federálních marshalech? U nich ti tvůj šestý smysl může říkat cokoli, ti se s nikým nepářou.“

Dívka vstala a zase si nasadila na hlavu stetson.

„O.K.,“ řekla, „musím už jet, Jime. Ode mě se nikdo nedozví, kde táboříš. A chci ti také říct, že ti věřím, ať si ostatní tvrdí cokoli. A co se těch marshalů týče - důvěřuju jim. Jeden z nich tuší, že znám tvůj úkryt, ale nenutil mě, abych mu ho prozradila, spíš bych řekla, že podezírá tvého bratra. Takže zatím, Jime. Pozítří zase přijedu a přivezu nové zásoby.“

Cathy mlčky vyšla ven. O jejich vztahu nepadlo ani slovo. Cathy se tohoto tématu nedotkla, protože Jimovi chtěla dát čas na to, aby si uspořádal své city, a on mlčel, protože měl vůči Cathy špatné svědomí.

Přitom už dávno přišel na to, že udělal největší hloupost svého života, když se začal dvořit Liz Maroonové. Nechal tedy Cathy odjet, aniž jí řekl, že už poznal, jaký byl hlupák, a že už miluje jen ji.

Dlouho stál na balvanu, za nímž ústila jeho jeskyně, a hleděl za pomalu se vzdalující Cathy.

Ta se v jednu chvíli otočila a hned se jí rozbušilo srdce, protože spatřila štíhlou postavu svého milého. Zamávala mu a potom jeho očím zmizela za skalním výčnělkem.

+ + + + +

Zatímco se Jim vrátil do své jeskyně, pokračovala Cathy v cestě domů. Neustále musela myslet na Jima, pořád si připomínala marshalova slova. Usmívala se při tom.

Během cesty však náhle její kůň z ničeho nic zneklidněl. Něco zavětřil. A potom se objevili oba muži, kteří ji sledovali po cestě i při jejím setkání s Jimem Oversolem.

„Haló!“ zvolal ten starší z nich, jenž byl velmi podobný Liz Maroonové. Jako by před ní náhle vyrostl ze země.

„Dám vám dobrou radu, nechtě hezky ruce dolů a slezte z koně. A nezkoušejte nějakou hloupost. Můj přítel stojí na druhé straně a míří na vás revolverem, slečno.“

Zmateně se otočila a trhla sebou, protože za ní stál druhý muž. A skutečně na ni mířil revolverem.

„Ano, ale…“ koktala, „co po mně chcete?“

Poznala je. Byli to ti dva muži, které kdysi spatřila s Liz Maroonovou a o kterých vyprávěla marshalů Reeleymu.

„Nemluv a sesedni z koně,“ nevlídným hlasem ji vyzval muž před ní. „Pozorovali jsme tě a díky tvé hlouposti tak víme, kde je Jim Oversole. Víc nic nechceme. Jenom tě zveme, abys zatím zůstala u nás. Tak dlouho, jak to budeme považovat za nutné. To jen proto, abys ho nevarovala.“

Co mohla dělat? Nahněvaná sama na sebe slezla z koně a nechala se spoutat. Na své otázky se nedočkala odpovědí, zato musela jít za mužem, který s ní dosud hovořil. Ten druhý se chopil jejího koně a následoval je.

Kráčeli do rokle, kde stáli také koně obou mužů a kde zbytky ohniště a prázdné konzervy prozrazovaly, že její dva únosci tam museli přebývat už delší dobu.

Zde tedy měla trávit další hodiny a dny! Opravdu hezké vyhlídky!

+ + + + +

O čtyři hodiny později oba marshalové přejeli přes Big Bridge. Monk Reeley uvěznil Jimova bratra a jeho snoubenku Liz Maroonovou. Oba nyní seděli ve vězení a ve zlobě dštili oheň a síru.

Monk Reeley je zatknul, ačkoli nevěřil v jejich přímou vinu. Měl však jistý plán, a proto přistoupil k tomuto kroku.

Johna Spencera to zatčení udivilo a stále je nechápal. Právě on prolomil mlčení, které mezi nimi panovalo od chvíle, kdy vyjeli.

„Sakra!“

Reeley na něj pobaveně pohlédl. Brzy bude na osmdesáti, pomyslel si.

Nemýlil se.

„Nechceš mi konečně nalít čistého vína?“ zavrčel dlouhán. „S tebou člověk nikdy neví, na čem je.“

„To ani není nutné,“ odtušil Monk. „Vždyť mě dobře znáš, chlapče. Sám ještě nevím, jak to je, a než to budu vědět, tak ti o tom nic neřeknu.“

„Tak,“ zavrčel John jako podrážděná doga. „Říkat mi nic nemusíš, ale co to zatčení těch dvou? Víš, jak to překvapilo tvého starého přítele?“

Reeley neodpověděl. Zastavil koně a seskočil ze sedla.

„Hrome, co hledáš?“ zeptal se John. Osmdesát jedna, pomyslel si

Monk Reeley, počítaje Johnovy kletby. Klekl si a pozorně studoval očividně čerstvou stopu koně.

„Možná bys mohl otevřít ty své překrásné modré oči a podívat se na tuto stopu. Co říkáš?“

John slezl z koně a rovněž si prohlédl tu stopu.

„Hm,“ poznamenal, když se narovnal, „podle postavení slunce bude tak šest hodin stará. Sám to určitě vidíš podle stínu a vyschlých kousků trusu. Vede ze Stanfordu a podle všeho míří do hor.“

„Přesně tak. A nic jiného tě při pohledu na ni nenapadá?“

„Ale ano,“ odvětil Spencer, „na podkově jsou vyražená písmena. HF - to může znamenat cokoli.“

„Jestli se nepletu,“ řekl Reeley, „tak jsem ti přece vyprávěl, že obchodník ze Stanfordu, který prodává i podkovy, nechává do podkov, které prodává, vyrazit iniciály svého jména. Myslím, že tudy jela Cathy Fullerová.“

Spencer si poklepal na čelo.

„Sakra, jestli tu všechny podkovy mají vyražená stejná písmena, tak to mohl být kdokoli.“

„To právě ne,“ namítl Reeley. „Cathy Fullerová je velmi lehká, soudě podle její útlé, štíhlé postavy. Kdyby tu jel muž, musela by stopa být hlubší. Člověče, zapomínáš, co ses naučil. Ale jen pojď, pojedeme dál. Mám pocit, že Cathy Fullerová udělala nějakou hloupost.“

John se s reptáním vyšvihl na svého vraníka a vydal se za přítelem, který ostrým cvalem zamířil k horám.

+ + + + +

Koně trousili koblížky, což ti dva muži, kterým Cathy mohla poděkovat za ztrátu svobody, podcenili.

A právě tento trus přivedl oba marshaly ke Cathy. Jinak v kamenité pustině Naked Hills žádné stopy nebyly.

Reeley a Spencer se poměrně snadno dostali k místu, kde Cathy ležela spoutaná a třásla se obavami.

Když uslyšela klapot kopyt, jehož ozvěna se několikrát odrážela od skalních stěn, myslela si, že se vracejí její dva věznitelé.

A potom ke svému úžasu spatřila oba marshaly. Oni naopak překvapeni vůbec nebyli, když ji uviděli.

„Dobrý den, madam,“ řekl Monk a sklonil se, aby ji zbavil pout. „Myslím, že jste si naše další setkání asi představovala jinak.“

Otočil se na přítele a dodal: „No, Johne, tak kdo měl zase jednou pravdu?

Well, teď nám povězte, jak jste se sem dostala, slečno Cathy. Nepředpokládám, že to má na svědomí Jim. Vůbec bych se nedivil, kdyby to byli ti dva muži, o kterých jste mi vyprávěla.“

Když se posadila a začala si třít zápěstí, zrudla.

„Máte pravdu, marshale, byli to ti dva a myslím, že jim jde o Jima. Pojďte, přivedu vás k Jimově jeskyni. Jsou totiž tam.“ Rychle jim o všem pověděla a nezapomněla se také zmínit o tom, že tu jeskyni znala jen ona a Jim a že oba bandité ji pronásledovali.“

Přes veškerou vážnost situace se marshal musel usmát.

„Well,“ řekl, „myslím, že láska opravdu hory přenáší. No dobře, jeďme.“

Spencer vrhl tklivý pohled na konzervy, které lákavě ležely vedle jednoho sedla. Ovládl se však. Otočen k Reeleymu poznamenal: „Neměj mi to za zlé, šéfe, ale ten případ se mi nelíbí. Všechno to probíhá nějak moc hladce. Nic vážného se zatím nestalo. Nepadl jediný výstřel - a to není nic pro syna mého otce.“

„Počkej. Obávám se, že tu ještě bude horko. Kromě toho - musel sis toho už přece všimnout - se dá pracovat i mozkem. To je mimochodem mnohdy lepší než hned střílet. A teď, vpřed!“

+ + + + +

Reeleyho obavy se potvrdily. Poslední akt tohoto dramatu proběhl mnohem divočeji, než by si přál i sám Spencer.

Zatímco marshalové pobývali v horách, podařilo se Jimovu bratru Jackovi a Liz Maroonové uprchnout z vězení. V útěku jim pomohl jeden z pomocníků na ranči, který se s rančerem přátelil a nevěřil v jeho vinu.

Také Jim byl znovu volný, i když byl poraněný.

Předtím ho totiž oba bandité v jeho jeskyni náhle překvapili. Téměř se jim nebránil. Svázali ho a přivázali ho ke hřbetu jeho koně. Potom odjeli pryč a obrátili se k horám zády.

„Vy proklatí ničemové!“ křičel po cestě. „Měl jsem vědět, že jste bandité. Už tenkrát, když jsem vás poprvé uviděl v Idahu, jsem to měl poznat. Teprve teď si uvědomuji, jak jsi podobný s Liz,“ řekl jednomu z nich.

Oslovený se rozesmál.

„Máš dobré oči, chlapče, opravdu jsem bratr Liz. A ten chlapík, co jede s námi, to je můj dobrý přítel. Odvezeme tě teď k šerifovi, který se určitě zaraduje, až tě uvidí. Myslím, že ti dva federální marshalové budou také moc rádi, že tě budou moci vzít s sebou. Pak bude jejich úkol splněn a oni odjedou ze Stanfordu pryč. No a potom tu zase budeme mít volnou ruku.“

V Jimovi to vřelo. Musel se pokusit těm lumpům utéct. Usilovně přemýšlel a náhle věděl, jak to udělá.

Jim myslel na most přes Judith River. Zbabělec rozhodně nebyl. A měl skvělého koně, který byl vycvičen pro tvrdou práci.

Posléze se dostali k mostu na dohled. Už bylo slyšet hukot řeky tekoucí pod ním. Jimova tvář se neznatelně napjala. Horečně přemýšlel.

Ten most byl pro něj jedinou šancí k útěku. Pokud by ji promarnil, druhou už nedostane. To mu bylo jasné.

Musel zvíře přimět ke skoku. To, že se na něj může spolehnout, věděl, vždyť ho sám cvičil a byl s ním takřka srostlý. Přesto to byl riskantní kousek. Mohl stát koně i jej život.

Kdyby to však vyšlo a živý by se dostal na pevnou zem, měl by všechny trumfy v rukou, protože hory kolem dokola dobře znal.

Most byl nyní před nimi. Mnoho času k rozvažování již nyní Jimovi nezbývalo. Jel mezi oběma bandity. Rychle vzhlédl k Naked Hills a potom k mostu. Dole hučely vody Judith River. Jim věděl, že na tomto místě je řeka obzvlášť hluboká. S trochou štěstí by se mi to mělo podařit, pomyslel si.

Dorazili do středu mostu. Zábradlí nebylo moc vysoké. Přesto to bylo nebezpečné, protože kůň se nemohl rozběhnout a musel náhle bez přípravy přeskočit zábradlí.

Ale co, řekl si Oversole, musím to zkusit. - A pak jednal.

„Jippí!“ vykřikl, stiskl koně stehny a trhl uzdou. Zvíře to okamžitě pochopilo a nezaváhalo ani na vteřinu.

S divokým zaržáním se vzepjalo, vrazilo do koně před nimi jedoucího bandity, který nervózně odskočil -odrazilo se a přeneslo se přes zábradlí. Vzápětí kůň i Jim zmizeli…

+ + + + +

Oba marshalové a děvče dorazili k jeskyni, ale nikoho v ní nenašli.

„Byli příliš rychlí,“ zamumlala Cathy Fullerová.

John Spencer prohledal stopy, vstal a řekl: „Vsadím starý klobouk proti deseti lahvím whisky, že ho zajali. Jenom bych rád věděl, co s ním chtějí dělat.“

„Odvézt ho k šerifovi, co asi?“ odvětil marshal Reeley. „Jim Oversole je hledán kvůli vraždě. Ti chlapi si myslí, jak jsou mazaní.Kromě toho Jím předpokládá, že jdeme po něm. Slyšels přece, co řekla slečna Fullerová. Věří nám asi jako těm banditům. To je pochopitelné. Jedeme zpátky. Ti se ještě budou divit, až je dostihneme.“

John se poškrábal na své zarostlé bradě. „Hm, to je pěkné. Jenže mezitím si všimnou, že to děvče zmizelo. Co potom?“

„Na ni myslet určitě nebudou,“ odvětil Reeley. „Nejdřív to musí vyřídit s Oversolem. Ačkoli - můžeš mít pravdu.“

„S čím?“

„Možná jsem se přece jen mýlil, Johnny,“ usmál se Monk Reeley. „Možná že jsi na to kápl. Mohli by ho totiž oddělat. Jedeme!“

Vydali se na zpáteční cestu. Cathy jela po Reeleyho boku. „Myslíte, že ti dva Jima zabijí, když zjistí, že jsem na svobodě? Uvidí přece vaše stopy a uvědomí si, o co jde. Ne?“

„Bohužel neumím věštit budoucnost, slečno Fullerová,“ řekl Reeley. „A kdo ví, co mají v hlavách bandité, které tak jako tak čeká oprátka?“

„Nechcete mi konečně vysvětlit, oč tu vlastně běží, marshale? Mám pocit, že jste se tu neobjevil náhodou. Co za tím vším vlastně je?“

Monk Reeley chvíli přemýšlel. Už dlouho měl jedno podezření, ale nechtěl ho vyslovit - alespoň ne dokud to bylo j en podezření. Spolu s Johnem stále pátrali po nevlastním bratrovi Hugha Emeretta. Emerett sám byl několik dnů po zásahu proti pašerákům zbraní nalezen mrtvý v jednom zasněženém srubu nedaleko od železnice. Po jeho nevlastním bratrovi jako by se slehla zem. Reeley se domníval, že mezi nimi došlo k hádce, při níž byl Hugh Emerett zastřelen.

Z výslechů pašeráků vyplývalo, že Emerett neměl jenom nevlastního bratra jménem Robert Maroon, ale i nevlastní sestru, která se jmenovala Liz. Kruh se začal uzavírat. Každopádně to tak aspoň vypadalo, i když prokázáno nebylo nic. Zdálo se však, že Robert Maroon uprchl do této oblasti - tam, kde žila jeho sestra Liz.

Otázkou bylo, zda se s nimi Jimův bratr spolčil. Marshal Reeley byl toho názoru, že starší Oversole je tím, kdo dodával zbraně do Sweetgrassu. Toho si možná všiml jeho otec, a tak ho Jack Oversole - ze strachu, že by ho otec předal šerifovi - zastřelil. To však byly jen domněnky.

„Omlouvám se, slečno Fullerová,“ odpověděl Monk. „Nemohu vám nic říct, protože toho sám moc nevím. Mohu vám prozradit jen jedno/je to ovšem jen mé soukromé mínění: Váš Jim byl do celé záležitosti šikovně vmanévrován. Ale jak už jsem řekl, je to jen můj odhad.“

Cathy mu zrovna chtěla něco odvětit, když tu daleko před nimi třeskl výstřel.

„To musí být na mostě!“ vykřikl John.

„Jime!“ Cathy pobodla koně ostruhami.

Monk ji následoval a také Spencer vybídl svého vraníka k rychlejšímu běhu.

Pak třeskly další výstřely…

+ + + + +

V první chvíli byli bandité tak zaskočeni, že reagovali příliš pozdě. Jim Oversole zmizel. Spoutanýma rukama se pevně držel ohlávky, takže jej kůň táhl za sebou. Naštěstí visel na pravém boku zvířete, proto ho bandité nemohli vidět. A to ani tehdy, když se musel občas vynořit, aby se nadechl.

Proud je vlekl směrem k pravému břehu.

Teprve nyní Jimovi nepřátelé vytáhli z pouzder kolty a začali střílet. Několik kulek jen těsně minulo Jimova koně. Z hladiny vytrysklo několik malých gejzírů. Chvíli trvalo, než si ti dva na mostě všimli, že vzdálenost je na střelbu z koltu příliš velká a vytáhli ze sedlových pouzder pušky. Jim zatím již skoro dorazil ke břehu. Stále se pevně držel koně a nechal se jim vléct.

Maroon a jeho kumpán stříleli jako na střelnici, ale jejich kulky nenalezly svůj cíl.

Na cestě nad mostem se objevili oba marshalové a děvče. Bandité se vyšvihli na koně a vyrazili pryč.

Spencer a Reeley za nimi začali střílet. Jedna z kulek trefila…

Robert Maroon se otočil, když uslyšel výkřik svého komplice. Zaklel, ale nepomohl mu. Hnal svého koně dál. Dorazil ke konci mostu a vzápětí zmizel v ohbí úžlabiny.

Spencer seskočil ze sedla a klekl si k banditovi.

„Je mrtvý,“ oznámil a narovnal se. „Ale kde je, k čertu, Jim?“

„Tam!“ řekla Cathy Fullerová a ukázala na břeh řeky.

Kůň, který vylezl z vody, vytáhl Jima na břeh. Naprosto vyčerpaný a po dechu lapající Jim Oversole ležel vedle zvířete.

„ Co - co to…?“ koktal John Spencer. „Snad ten chlapec neskočil do řeky?“

„Vypadá to tak! Pojďte, Cathy!“ Reeley ji nyní oslovoval křestním jménem.

„Kam, marshale?“ chtěla vědět a Spencer byl také zvědavý. „A ten druhý lump? To ho chceš nechat běžet?“

„Ten nám neuteče, Johnny! Takže jdeme, postaráme se o Jima!“

Vyčerpaný a mokrý Jim Oversole seděl v trávě a zamračeně hleděl na ty tři.

„Tak se mi zdá, že jsem se dostal z deště pod okap,“ zavrčel. „Uteču těm lotrům jen proto, abych hned vzápětí vběhl do náruče dvěma federálním marshalům!“

„Nesmysl!“ zazubil se John. „Vždyť tu sedíte. Proč teda neutečete, příteli? Vždyť mě přece znáte…?“

„Rozmyslel jsem si to, člověče! Kam bych měl jet? Kromě toho jsem na dně svých sil - zkuste skočit z takového mostu do řeky!“

„To je obdivuhodný výkon,“ poznamenal marshal Reeeley. „A jestli vás to uklidní - věřím v to, že to z vaší strany byla sebeobrana. Pokud mi dáte slovo, že neopustíte kraj, tak vás nezatknu. Později uvidíme. Předpokládám, že vaše záležitost se vyjasní, až budeme mít Roberta Maroona. Ach ano, Johnny, úplně jsem ti to zapomněl říct: Liz a Robert Maroon jsou nevlastní sourozenci Hugha Emeretta. Co na to říkáš?“

„Co bych na to měl říct? Chci jen vědět, co má toto neustálé tajnůstkářství znamenat. Kdybych to věděl dřív, jednal bych s Liz Maroonovou jinak, když jsem ji viděl, jak se pere s tímto mládencem.“

„A jak?“

„Já - ach, co se vůbec vzrušuji. Ty si přece vždycky děláš, co chceš. Nebo co považuješ za správné. Já bych to děvče zatknul.“

„I to by bylo řešení. Jeďme zpátky do Stanfordu. Jime, pojeďte s námi. Šerif vás nechá na pokoji. O to už se postarám. A potom si s vámi promluvím. Měl bych na vás několik otázek. Souhlasíte?“

„Kvůli mému bratrovi? Myslím, že bych vám toho mohl říct dost.“

„No právě. Poslal vás do Idaha?“

Jim překvapeně vzhlédl.

„Odkud to víte, marshale?“

Monk Reeley se usmál. „Nevěděl jsem to, Jime, ale teď už to vím. A zbytek už jsem si domyslel.“

„To jsem tedy zvědavý, marshale!“ zabručel Jim Oversole.

Monk se zazubil. „Já také,“ odvětil, „já také, chlapče! Takže jedeme!“

+ + + + +

Stanford byl na nohou: Nejdřív útěk Jacka Oversolea a Liz Maroonové. Šerif Maxwell zuřil jak zdivočelý býk, když mu přinesli zprávu o jejich útěku z vězení. Obyvatelé Stanfordu živě debatovali o útěku.

„Tak já mám tři zástupce a musí to být zrovna ti největší tupci v celém kraji. Sakra, marshal mě rozcupuje! Dělejte, jeden z vás musí jet na ranč Oversole a dát tam dohromady pátrací oddíl. Ale rychle!“

Zatímco jeden ze zástupců chvátal na ranč, šerif se posadil do svého starého otočného křesla a přemýšlel.

+ + + + +

Soudce Hurley se vydal na cestu do šerifovy úřadovny.

Když přišel do kanceláře, Maxwell se na něj ani nepodíval. Hurley si musel odkašlat.

Šerif na něj vrhl zuřivý pohled, nechal nohy na stole a zavrčel: „Myslel jsem si, že určitě přijdete.“

„To je dobře, že také umíte myslet, marshale!“ odtušil soudce. „Sotva se vrátím do Stanfordu a hned tady toto. Asi nemáte zapotřebí mě informovat.“

Maxwell sdělal nohy ze stolu a bouchl do něj pěstí. „To si snad myslíte, že nemám nic jiného na práci než vás neustále informovat o tom, co se ve Stanfordu děje? Mám dost jiné práce, jestli jste si toho ještě nevšiml! Radši mi řekněte, jestli u vás starý Oversole nechal závěť. Na ranči jsme nic nenašli.“

Soudce nechal šerifa vyzuřit a sedl si do křesla. Potom smírně řekl: „Měl byste si odpočinout, šerife. Vaše nervy nejsou v pořádku. Závět? Ne, Richard Oversole u mě žádnou závěť nesepsal a ani nenechal. Myslím, že to je jasná odpověď. Ale teď chci vědět, co chcete podniknout, marshale. Leží u mě žádost z Idaha. Chtějí, abych okamžitě zatknul Jima Oversolea. To…“

„Nebesa jsou mi svědkem, že nemyslím na nic jiného!“ skočil mu šerif do řeči. Udělal vlastně něco velmi zajímavého: Podal soudci nicneříkající informace, ale zamlčel mu, že ve městě jsou přítomni dva federální marshalové. Soudci nezbylo než se s tím spokojit. Když konečně odešel, připnul si šerif Maxwell svůj opasek a vydal se na ranč Oversole.

Pátrání po uprchlících z vězení bylo pochopitelně bezúspěšné a oddíl se odpoledne vrátil do Stanfordu. Potom se stala druhá dramatická událost toho dne, která rozčeřila jinak klidné stanfordské vody.

Objevili se totiž čtyři jezdci: oba federální marshalové, Cathy Fullerová a Jim Oversole.

Šerifovi málem vypadl nedopalek doutníku z úst, když uviděl, že Jim není spoutaný a marshalové ho nemíní zavřít do vězení.

Marshalové seskočili ze sedel.

„Takže - jeďte domů,“ řekl Monk Reeley Jimovi a Cathy. „Za půl hodiny si vás vyzvedneme.“

Maxwell zamával rukama a přišel k Reeleymu. 42

„Co to má být, marshale? To ho necháte na svobodě? Myslel jsem si, že…“

John mu skočil do řeči. „Myšlení přenechte jiným, šerife! Ještě se budete divit.“

Když potom šerif uslyšel, proč Reeley ty dva nezatknul, spokojeně se usmál.

„Soudce Hurley pukne zlostí. Ten by oba Oversoley nejradši viděl viset.“

O pět minut později ve své kanceláři řekl oběma marshalům o všem, co věděl.

Když skončil, Monk Reeley chvíli mlčel. Pak náhle řekl: „Zajímavé, Maxwelle! Nevěděl jsem, že soudce byl tak dlouho pryč. Ani to ne, že nemohl vystát Oversoley. Hm, a starší Oversole s Liz Maroonovou že pláchli? To jsem si mohl myslet. Jim je nevinný. A ta Liz? No, té se ještě podívám na zoubek. Tak a teď se musíme připravit na pohřeb Richarda Oversolea!“

+ + + + +

Bylo zvláštní, že ti samí muži, kteří soudci referovali o událostech ve Stanfordu v době jeho nepřítomnosti, mu stejně jako šerif zamlčeli, že ve městě jsou federální marshalové. Soudce nebyl oblíben a lidé mu přáli blamáž.

A ta také přišla.

Na pohřbu promluvili tři lidé. Reverend, šerif a předák ranče Oversole. Mezi občany, kteří doprovodili populárního rančera na jeho poslední cestě, stál soudce. Nedaleko od něj byli oba marshalové, Cathy Fullerová a Jim Oversole. A k všeobecnému překvapení se o něco později objevili také Jack Oversole a Liz Maroonová. Přijeli na naprosto uštvaných koních.

Maxwell chtěl dát pokyn svým zástupcům, ale Monk jej zadržel. „Nechtě je být, šerife!“

Šerif byl zmaten, protože teď už vůbec ničemu nerozuměl. Ale pomlčel a pouze pokrčil rameny. Koneckonců zodpovědnost za vše převzal federální marshal Reeley.

Po pohřbu tam všichni zůstali stát a napjatě hleděli na marshala Reeleyho. Ten náhle ucítil ruku na rameni a uslyšel čísi hlas.

„Dobrý den, cizince! Tak se mi zdá, že jste si našeho šerifa hezky omotal kolem prstu. Neměl by vás raději zatknout?“

Marshal se pomalu otočil. Ani on ani John Spencer nenosili hvězdu. Soudce Hurley je proto považoval za dva pistolníky.

„Ach, soudce!“ odvětil Reeley a upřeně na Hurleyho pohlédl. „Už jste se vrátil? Měl byste si rozmyslet svá slova, než je vypustíte z úst. Krom toho nemám rád, když mi někdo sahá na rameno. Ještě něco?“

Hurley zrudl. „Maxwelle!“ zařval. „Zatkněte nejdřív oba Oversoley a potom tyto dva chlapy!“

Maxwell byl na rozpacích. V podstatě podléhal soudci a musel provést jeho příkaz, jenže byli tu marshalové. Jejich pravomoci byly větší než jeho, odpovídali se pouze federální vládě a mohli anulovat rozhodnutí oblastního soudce.

John přišel šerifovi na pomoc.

„Maxwell nikoho zatýkat nebude,“ řekl. „Ten člověk, kterého jste právě oslovil, je federální marshal. Já, jen tak mimochodem, také.“ Pak soudci ukázal svou hvězdu.

Hurley zbledl, otočil se a vydal se skrze škodolibě se šklebící dav, aniž řekl jediné slovo.

„Pojďte sem, vy dva!“ Monk Reeley mávl na Jacka Oversolea a Liz Maroonovou. „Jen pojďte, nic se vám nestane.“

S nedůvěřivými pohledy přišli blíž.

„Neutekli jsme jen proto, abyste nás zase zatkli, marshale,“ poznamenal Jack Oversole. „Nebýt pohřbu mého otce…“

Marshalovo kývnutí jej umlčelo. „O.K., chlapče! Dobrá. Chápu to. A když jsem vás dva zavřel do vězení, tak to mělo svůj důvod. Teď už ho nemám.“

Obrátil se, udělal tři kroky, zase se zastavil, otočil se a s úsměvem řekl: „Teď už to vidím jasněji. Pojďte se mnou do úřadovny!“

+ + + + +

Sezení ve služebně šerifova sídla trvalo skoro tři hodiny. Mezitím se již setmělo.

Ve Stanfordu se rozkřiklo, že starý Oversole po sobě nezanechal žádnou závěť. Proto se nyní očekával boj dvou znepřátelených synů o nemalé dědictví.

Na otázku, kdo zabil Richarda Oversolea, nedokázal odpovědět nikdo. Nevěděli to ani zástupci.

Stanforďané se to však brzy měli dozvědět - a měli se dočkat šokujícího překvapení.

Monk Reeley promluvil Jimovi a Jackovi Oversoleům do duše. Jeho slova měla účinek a oba bratři se usmířili.

„Vy dva jste k politování,“ řekl jim marshal. „Porozumět vám je zatraceně těžké. Jeden druhému vyčítáte, že má jinou matku! Jako by to byla vaše vina.“ Copak jste neměli jednoho otce, který neupřednostňoval nikoho z vás? Tak jsem to alespoň slyšel. K čemu tedy ta rivalita? Ta k ničemu nevede. Měli byste držet spolu a dokázat lidem, že tak velký ranč můžete vést společně. Vraha vašeho otce dostanu, na to se můžete spolehnout. A ta záležitost z Idaha, Jime - ta už se urovná sama. Teď jeďte na svůj ranč. Doprovodí vás šerif. Jinak byste ještě mohli mít problémy se svými lidmi.“

„Sakra, jedno bych moc rád věděl,“ prohodil šerif. „Proč chtěl Jack vyšachovat svého bratra?“

Monk se zasmál. „To je přece jednoduché: Považoval ho za vraha svého otce a v té víře byl podporován Liz Maroonovou. A Jim si o Jackovi myslel to samé. Krom toho mezi nimi stála Liz, která zřejmě poznala příliš pozdě, ke komu z nich vlastně patří. Mohla jim oběma ušetřit spoustu problémů. Ale mýlit se je lidské. Maxwelle, doprovoďte ty dva na ranč. Vy, Liz, ještě zůstanete tady. Rád bych si s vámi promluvil o jedné maličkosti. Potom vás odvezu na ranč.“

Tak se i stalo. Maxwell odjel s oběma bratry a marshalové zůstali s Liz v jeho kanceláři. Cathy Fullerová rovněž odešla, šťastná, že se oba bratři konečně usmířili.

„Slečno Maroonová,“ spustil Reeley, „myslím, že byste nám měla něco říct. Něco jsem si už dal dohromady, ale rád bych všechno věděl od vás. Dávejte pozor. Bylo to takto? Váš bratr a jeho přítel jsou bandité. Ano?“ Když sklíčeně přikývla, dodal: „ Někdo stojí za nimi a ten někdo jim přikázal, aby zinscenovali incident v Idahu. Mimochodem je to člověk, který stojí za pašováním zbraní a dalšími zločiny v několika státech. Přes vašeho bratra do toho namočil i vás. Měla jste vyvolat nenávist mezi bratry Oversoleovými. Jenže potom jste měla tu smůlu, že jste zamilovala. Nejdřív do Jima. Vražda starého Oversolea už byla plánována dlouho, ale nejprve musel pryč Jack, což se málem podařilo. Potom byla cesta k ranči volná. Jim byl podezřelý z vraždy svého otce a byl by pověšen. A protože neexistovala závěť, bylo by to pak již dětsky snadné. Jenže přišlo něco, s čím nikdo nepočítal: nesoulad zákonů dvou států. Jim zmizel z Idaha, a proto museli zasáhnout federální marshalové. A všechno se změnilo.“

Monk se odmlčel.

Liz Maroonová na něj vyděšeně pohlédla a tiše řekla: „Trefil jste do černého, marshale. V poslední době jsem svému bratrovi často mluvila do duše, ale je to nepolepšitelný darebák. Vyhrožoval dokonce i mně. Bohužel neznám toho muže, který…“

„Já ho asi znám,“ skočil jí Monk do řeči. „Chybějící důkazy si ještě obstarám. Jenom by mě zajímalo, co je na tom ranči tak cenného, že…“

Teď zase pro změnu Liz skočila do řeči jemu. „To vám můžu říct, marshale. V horách, které se z větší části rozléhají na pozemcích ranče, mají být naleziště mědi, stříbra a niklu. Nikdo to neví - kromě toho neznámého, mého bratra, jeho přítele a mě.“

„Aha!“ Marshal vstal. „O.K., teď už je mi všechno jasné. Doprovodím vás na ranč. Mimochodem, myslím, že náš tajuplný přítel má v rukou údajně neexistující závěť. Johne, ty zůstaneš ve Stanfordu!“

+ + + + +

Na nebi svítil měsíc. Jeho svit byl tuto noc matný, nedokázal nijak zvlášť mírnit temnotu. Po obloze pluly mraky hnané ostrým východním větrem.

Před Monkem Reeleym, jenž jel z ranče do Stanfordu, se rozléhala širá prérie. Ačkoli byl zahloubán do svých myšlenek, nepřestával sledovat okolí.

Věděl, že jistí tři lidé udělají všechno pro to, aby jej a Johna Spencera zneškodnili. Oba marshalové stáli onomu neznámému v cestě, a proto

museli zmizet, pokud se neměl vzdát svých temných plánů.

Monkův šestý smysl i tentokrát reagoval včas. Jeho kůň, jenž klidně klusal měkkou travou, náhle nastražil uši a napjal svaly. Marshal strnul.

Před ním se černalo několik keřů. Ideální to úkryt, pomyslel si Reeley a vytáhl levý kolt z pouzdra. Kůň a jezdec se pomalu blížili ke skupině keřů.

Nic se však nestalo - Monk projel kolem, aniž se ozvala očekávaná rána. Byl už patnáct kroků od keřů, když tu situaci pochopil a rychle seskočil ze sedla.

V tom samém okamžiku číhající střelec zmáčkl spoušť, protože v okamžiku, kdy marshal dopadl na zem, zaduněla rána.

Reeley se okamžitě převalil a vystřelil. V duchu zaklel, protože se neměl za co krýt a byl tak vystaven palbě neznámého střelce.

Jeho kůň běžel dál, po čtyřech stech yardů odbočil a potom se zastavil.

Střelec ležel za prostředním keřem. Znovu na Monka vypálil. Kolem marshala vytryskly malé gejzíry zeminy, nocí se ozval zlověstný hvizd kulek.

Monk po každém výstřelu bleskově změnil pozici a blížil se při tom ke keřům.

Hned na začátku mu jedna z kulek srazila stetson, další mu udělala šrám na hřbetě levé ruky.

Náhle marshal vykřikl a zůstal ležet. Jeho sténání střelci naznačilo, že trefil.

Zhruba minutu bylo ticho. Marshalův soupeř podle všeho tolik svému úspěchu nevěřil. Ustavičné Reeleyho sténání ho však přesto přimělo, aby opustil svůj úkryt a opatrně přišel k ležícímu marshalovi.

Sklonil se nad něj a chtěl ho otočit. V tom okamžiku se Monk zvedl a vrazil střelci hlavou do prsou. Jednal však o vteřinu dřív, než měl. Muž se ještě stačil vzpamatovat. Poněvadž mu při tom nárazu vypadl z ruky kolt, vytáhl nůž.

Reeley vděčil jen své bleskurychlé reakci za to, že ho čepel nože minula. Přesto utrpěl poranění na levém nadloktí. Odvalil se stranou a vstal, střelec však již prchal pryč.

Dusot kopyt mu krátce nato oznámil, že jeho sok vzal do zaječích. Monk Reeley poraněnou rukou zvedl revolver toho zákeřného zabijáka a zapískal na svého koně…

+ + + + +

John Spencer vlastně měl zůstat v šerifově úřadovně, jenže když se Maxwell vrátil, rozhodl se zajít na drink.

A tak opustil kancelář a vydal se po Main Street. Ve Stanfordu byly tři saloony a marshal si vybral zrovna ten s nejhorší pověstí. Nevěděl, že tam u pultu stojí Robert Maroon a jeho kumpán Buck Nielsen.

Když Spencer vešel dovnitř, uviděl na tvářích přítomných, že ho tam nevidí rádi. Na tom měla vinu kromě jiného i jeho marshalská hvězda. Na okamžik se zarazil, když uviděl Maroona, který mu připomínal Liz. Hned věděl, koho to má před sebou. Předstíral však, že si ho nevšiml, poklepal si na okraj klobouku a poručil barmanovi - tlustému narudlému chlapíkovi - aby mu nalil whisky.

„Fízlům tu nenalévají!“ zvolal v tom okamžiku Robert Maroon. Jeho útok přišel tak nenadále, že Spencer nestačil zareagovat.

Maroon se vrhl na zem a převalil se. Marshal, který počítal s tím, že bandita tasí, nedokázal včas uskočit. V důsledku toho ho Maroon zasáhl do brady. Ačkoli toho John snesl dost, tento úder už na něj byl příliš. Strnul a zhroutil se na podlahu.

A potom se stalo něco, co mu ještě dlouho potom pěnilo krev: ve čtyřech se na něj vrhli a začali ho mlátit. Dosáhli ovšem pouze toho, že marshal se dříve probral.

Pak jim ukázal, co to znamená tvrdá pěst. Každý jeho zásah znamenal vyřazení jednoho soupeře. Jediný, kdo se stačil uklidit z jeho blízkosti, byl Robert Maroon. Vytáhl kolt a vystřelil právě v okamžiku, kdy si ho chtěl marshal podat.

Spencer poznal hrozící nebezpečí a vrhl se na podlahu. Ne však dost rychle. Kulka ho zasáhla, sice ne do srdce, kam mířila, ale nad klíční kost.

Na chvilku se Johnovi zatmělo před očima. A právě tato krátká chvíle Maroonovi stačila na to, aby vyběhl ze saloonu, vyšvihl se na svého koně a zmizel.

John jej nechal odjet. Věděl, že jim neuteče. Marshal již překonal mrákoty a se zatnutými zuby začal třem mužům, kteří ho spolu s Maroonem napadli, nasazovat pouta. Potom přinutil obtloustlého barmana, aby přivedl šerifa.

Maxwell hned přiběhl, a když uviděl, jak marshal vybílil saloon, pousmál se.

„Vy jste asi dnes měl svůj den,“ poznamenal, zatímco kývnutím vyzval tři rváče, aby odstoupili stranou.

„Nic moc, šerife,“ zavrčel Spencer a hlavní revolveru ukázal na nepříliš silně krvácející ránu. „Jinak by se to nestalo.“

Když byl John ošetřován u doktora, přijel do Stanfordu Monk Reeley.

„Co je to s tebou, Monku?“ zeptal se John Spencer, když se u lékaře objevil Reeley.

„Ale nic, jenom jsem spadl na nůž,“ s unaveným úsměvem odvětil Reeley. „Ale co ty?“ otázal se a ukázal na Spencerovu ovázanou ruku.

„Maroon. Unikl mi. Ale zatknul jsem jeho přítele a další dva pacholky. Jsou už ve vězení.“

Monk chvíli přemýšlel, načež řekl: „Jestli jsi O.K., tak se teď podíváme na zoubek Maroonovi. A jeho bossovi! Co ty na to?“

„Že se ptáš,“ zavrčel John. „U toho nemůžu chybět!“

+ + + + +

Robert Maroon cválal podél Lodge Pole River. Hnal jej strach z federálních marshalů.

Monk s Johnem mu byli v patách. Byli mu mnohem blíže, než tušil. Zatímco se totiž zdržel cestou do jeskyně, kde vzal svou ukrytou kořist, odbočili Reeley se Spencerem hned za mostem na západ, protože předpokládali, že Maroon zvolí nejkratší cestu. A skutečně, vyjel z hor a vydal se podél řeky.

Potom ho marshalové dostihli.

Maroon se přepočítal. Cesta u řeky byla na jednom místě zahrazena skalami. Musel se vrhnout do dravé Lodge Pole River, nebo se vydat do hor.

Přemýšlel příliš dlouho.

Z myšlenek ho náhle vytrhl dusot kopyt. Vyděšeně se otočil v sedle. Stáli tam dva federální marshalové. Jejich obvazy bíle svítily ve tmě.

„Haló, Maroone!“

Oslovený sebou trhl. Ten hlas zněl tvrdě a nebezpečně. Maroon pochopil vážnost situace.

„Odhoď zbraně - a potom přijeď sem! Ale žádné hlouposti. Jeden špatný pohyb a ochutnáš olovo!“

Robert Maroon to přesto zkusil. Ještě se nedotkl pažby svého koltu, když tu zasvištěla kulka z Reeleyho koltu…

+ + + + +

Ještě jednoho muže tu noc dostihla spravedlnost. Ten velký neznámý byl člověk, pro kterého pracoval Hugh Emerett.

Monk Reeley už ovšem delší dobu věděl, kdo to je.

Šerif Maxwell nevěřil vlastním očím, když mu Reeley podal jeden revolver.

„Podívejte se, komu ta věc patří!“

„Proboha - na to se ani nemusím dívat! Patří soudci. Poznám to podle pažby. Je slonovinová. Renommier. Dá se s něčím takovým vůbec střílet?“

„A jak!“ odpověděl Monk. „Touto zbraní byl poslán na onen svět starý Oversole. A tato zbraň dnes v noci střílela na mě…“

„Marshale, chcete tím snad říct, že…“

„Vám to ale myslí, Maxwelle. To bych do vás neřekl. Informoval jsem se o Hurleym. To mi umožnil vynález telegrafu. Muž, kterého znáte jako soudce Hurleyho, je ve skutečnosti někdo jiný. Jak dlouho už je ten člověk ve Stanfordu?“

Maxwell se krátce zamyslel. „Něco přes rok. Ale jak to? Já…“

„To jste si ještě nevšiml těch jeho vyjížděk, šerife?“ vmísil se do hovoru Spencer a ukázal na Reeleyho. „Nevím víc než vy. Každopádně muž z telegrafní stanice drží jazyk za zuby. Nebo se vám snad zmínil o tom, že tento…“

„Sblížil jsem se s ním,“ skočil mu do řeči Monk Reeley. „Svým způsobem.“

„Aha - a co ses dozvěděl o soudci?“

„To, že musí být nejméně o dvacet let starší než Hurley, kterého známe. Vím dokonce, jak se ve skutečnosti jmenuje tento člověk: James O’Kelly. Je to advokát z Heleny, který to město opustil stejného dne, kdy soudce nasedl do dostavníku. O’Kelly někde po cestě starého Hurleyho oddělal a začal se vydávat za něj. Hurley a O’Kelly se dobře znali, dokonce se přátelili. O’Kellyho starší bratr a soudce kdysi byli partnery. Hurley se stal soudcem teprve tehdy, když jeho partner zemřel. Abych to zkrátil: O’Kelly je Oversoleův vrah. Organizoval také pašování zbraní a boj o Oversoleův ranč. Ten mimochodem začal už za Oversoleova života. Zarazilo mě, když jsem uslyšel, že Hurley dlouho nebyl ve Stanfordu. Pobýval v Billings, jak vám sdělil, ale ne v době, kdy zemřel Oversole. Krom toho tvrdil, že neexistuje žádná poslední vůle. Oblastní šerif je jiného mínění. Přátelil se totiž s Oversolem a ten mu před nějakým časem vyprávěl, že ranč odkázal stejným dílem svým dvěma synům Jackovi a Jimovi. Pro případ, že spolu nevyjdou, je tam jedna klausule. Podle ní by ranč měl být prodán a peníze rozděleny mezi oba syny. Podle oblastního šerifa musí ten testament ležet u Hurleyho. Byl sepsán před půlrokem. Mimochodem Jim neměl s tou vraždou v Idahu nic společného. O’Kelly Maroonovi nařídil, aby se postarali o to, aby Jim odjel do Idaha. To také udělal, protože Liz Maroonová v tomto smyslu ovlivnila Jacka. Jak, to mi ještě musí vysvětlit. Jack tedy poslal Jima do Idaha, Robert Maroon se vydal za ním a všechno nainscenoval tak, jak O’Kelly chtěl. Jack a Liz neměli tušení, do čeho se to namočili. O’Kellyho

plán nevyšel, protože mezitím jsme se objevili my. Znervózněl, když jsme u Sweetgrassu rozbili jeho pašeráckou síť. Potřeboval peníze a ty mu měl přinést ranč. Ještě něco, Maxwelle: O’Kellyho revolver má poškozenou hlaveň. A toto poškození zanechává na kulkách hluboké, nepřehlédnutelné rýhy. Přesvědčil jsem se o tom. Pojďme, posvítíme si na toho lotra!“

O’Kellyho zatčení proběhlo rychle a hladce. Když s ním šerif chtěl mluvit, bez váhání otevřel a vyděšeně uskočil, když ve svitu lucerny spatřil oba marshaly a kolty, které drželi v rukou.

O deset minut později již seděl ve vězení.

Monk v jeho kanceláři nalezl závěť starého Oversolea.

Jack a Jim společně převzali ranč a zapomněli na vzájemné spory.

A oba marshalové se po třídenním odpočinku na ranči Oversole vydali s O’Kellym do Heleny, kde ho čekal soud. Tentokrát se jej ovšem neměl účastnit jako soudce…