John Kirby

Colorado western 087. Whittaker

Skřípění kolejí bylo přehlušeno ječivým výkřikem. Byl to výkřik člověka nacházejícího se v ohrožení života. Tex Whittaker chytil svého velkého pinta za uzdu a odjel od kolejí, které právě chtěl přejet.

To, co se potom stalo, bylo předehrou k nejdrsnějšímu, nejkrutějšímu boji, jaký kdy zkušený Tex Whittaker zažil. K nelítostné štvanici, na jejímž konci čekala oprátka. Na něj…

Tex Whittaker instinktivně odjel od kolejí, které právě chtěl přejet.

V dáli na trati se objevil plochý nákladní vagón, jenž se řítil dolů.

Ležel na něm jeden muž a křečovitě se ho držel.

Při té rychlé jízdě mu divoce vlály šedivé vlasy. Očividně ztratil rovnováhu, když se vagón z nějakého důvodu rozjel.

„Pomoc!“ křičel. Jeho volání však rychle odeznělo, protože vagón projel kolem Whittakera a vřítil se do ostré zatáčky na úpatí svahu.

Whittaker pobídl svého mohutného pinta a chtěl dostihnout ten tajemný vagón. Potom však uviděl, že je již pozdě.

V zatáčce vagón vykolejil, dvacet nebo i více stop letěl vzduchem a nakonec skončil v borovém háji.

Jedno kolo, které se uvolnilo, prudce narazilo do stromu.

Když se poněkud usadil zvířený prach, rozhlédl se Whittaker po místě katastrofy po onom muži. Nikde ho však neviděl. Musel být mrtev.

V tísnivém tichu Whittaker přejel koleje. Do zad se mu opíralo jarní slunce.

Měl za sebou dlouhou cestu ze Santa Fe, kde obdržel zprávu od generála Williama Tecumseha Shermana.

Jel do Carrizoza, kde se měl setkat se starým přítelem, s nímž měl doprovázet jednoho excentrického anglického šlechtice na lovu.

Whittaker takové džoby neměl moc v lásce, ale Shermanovu prosbu nemohl odmítnout. Generál mu důvěřoval, neboť pro něj vyřídil už nejeden choulostivý úkol.

Whittaker jen nerad opouštěl Skalisté hory. Nejraději pobýval přímo v jejich lůně, daleko od toho, čemu lidé říkají civilizace. Věděl však, že za tento džob dostane dobrou odměnu - a peníze potřeboval, aby si mohl koupit půdu ve Skalistých horách.

Byl vyčerpaný a chtěl mít tu cestu co nejrychleji za sebou. Toužil po jídle a pití, ale nemohl jen tak odjet, aniž by se dozvěděl, co se stalo s tím nešťastným člověkem.

Zdálo se mu, že v dáli slyší lokomotivu, ale nebyl si tím úplně jistý.

Na jeho mohutném těle, pokrčeném stetsonu, červeném šátku a tmavě modré armádní košili rozehrálo slunce a les bizarní hru světla a stínů. Jeho kalhoty byly z hnědé látky. Namísto holínek nosil mokasíny.

Když se vydal k troskám vagónu, položil pravou ruku na slonovinovou pažbu svého koltu.

Na opasku se mu leskly náboje. V sedlovém pouzdře měl winchestrovku.

Jeho instinkt, jeho šestý smysl mu napovídal, že tu něco nehraje.

Ostražitě se rozhlížel po rozeklaných horách a po lese.

Když pomalu přišel k zatáčce, kde vagón vykolejil, spatřil toho muže.

Nebyl na kaši, jak Whittaker původně předpokládal, nýbrž seděl na zemi, duchem nepřítomen hleděl před sebe a měl svěšené ruce.

Potom Tex uviděl něco, co dozajista zbrzdilo pád toho muže - písečné návrší vedle kolejí.

Ten muž přeletěl přes to písečné návrší a poměrně měkce přistál na koberci z jehličí.

Whittaker přešel koleje a ve stínu stromů sesedl. Pak se vydal k tomu muži. Mohlo mu být tak pětačtyřicet. Jeho oblečení, typické pro železniční dělníky, jak je aspoň zatím Tex znal, bylo otrhané.

Z rány na čele mu tekla krev. Na pravém spánku měl jizvu, jež musela pocházet z nějaké dřívější nehody.

„Raději se nehýbejte,“ řekl Whittaker a klekl si k němu. „Podívám se, jestli nemáte něco zlomeného.“

Muž zamžoural a opět jakoby nepřítomen duchem pohlédl před sebe.

„Jenom si vzpomínám,“ řekl lehkým jižanským přízvukem, „že někdo zvolal: „Mescalerové“. A potom…“

Odmlčel se a zavřel své šedé oči.

„Mescalerové,“ zašeptal. „A pak na nás zaútočili…“

„To jste si jen vsugeroval,“ řekl Tex. „Tady žádní Mescalerové nežijí.“

Muž otevřel ústa a teprve nyní se doopravdy probral. Byl bledý jak stěna.

„Mě se bát nemusíte,“ řekl Whittaker, když se ten muž rozechvěl.

Tex ho prohlédl, ale kromě rány na čele už žádné další zranění nenašel. Podíval se do jeho propadlé tváře zarostlé šedým vousem a řekl: „Co se stalo s tím vagónem?“

Muž na něj udiveně pohlédl a začal si smetávat jehličí z košile.

„O čem to mluvíte, pane?“

Whittaker svraštil čelo a vyprávěl mu, jak vagón sjel ze svahu a jak potom v zatáčce vykolejil.

V šedých očích toho muže se náhle objevily obavy.

„Kde jsou ostatní? Co se stalo? A můj bratr - co je s ním?“

Muž chtěl vstát, ale Whittaker mu to nedovolil.

V dáli zapískala lokomotiva.

„Zůstaňte klidně sedět. Jede vlak. Zastavím ho.“

„A povoz? Co se s ním stalo? Měli jsme půl tuctu povozů s…“ rozechvěl se mu hlas, „…Mescalerové…“

„Neviděl jsem nikoho kromě vás. Jen vás a ten vagón.“

„Mescalerové - zabijí nás…“

Mužův hlas zněl zoufale.

„Nerozumím,“ dodal a ohlédl se. „Co dělám tady v horách? Byl jsem přece v Canon del Muerte, jak mu říkají Mexičané. V Kaňonu smrti. A to tedy byla smrt - och, můj Bože!“

„ Znám ten kaňon. Je mnoho mil na jih odtud.“

„Říkáte, že jsem byl na vagónu?“

Whittaker ukázal na trosky vzdálené několik yardů.

„Asi jste ztratil paměť. Ale ta se vám určitě vrátí. Už jsem to párkrát viděl.“

Whittaker se tvářil optimističtěji, než ve skutečnosti byl.

„Musíte pracovat pro dráhu, jinak byste neležel na tom vagónu. Nebo jste ho ukradl?“

„Ukradl?Pane, já jsem byl kapitánem Konfederace…“

„Válka už dávno skončila.“

„Ano,“ řekl muž a zahleděl se na zem, jako by tam hledal odpověď. „Počkejte, už si začínám vzpomínat…“

Zatnul zuby. Z rány na čele mu stále tekla krev.

Ozvalo se hvízdání lokomotivy, nyní mnohem zřetelnější. Nad zalesněným návrším se objevil černý kouř.

Tex přišel ke svému koni a chytil ho za uzdu.

V dáli se vynořila lokomotiva s jedním plochým nákladním vagónem.

Pinto se rozechvěl. Uklidnil se, když na něj Whittaker tiše promluvil.

Zvíře náhle prudce zvedlo hlavu a s nastraženýma ušima zavětřilo. Whittaker věděl, že ta reakce nemá nic společného s blížící se lokomotivou.

Položil pravou ruku na pažbu revolveru a otočil se.

Mezi stromy se objevili dva jezdci. Vrstva jehličí ztlumila dusot kopyt.

Zatím si ho ještě nevšimli. Hleděli na muže, jenž seděl dva tucty yardů od Texe na zemi.

Zastavili.

Jeden z nich byl vysoký a přikrčený. Měl těsný, hnědý oblek a na hlavě buřinku.

Ukázal na toho nešťastníka a řekl: „Žije, pane Mansfielde.“ Oním osloveným byl pomenší muž v jezdecké čepici a anglickém jezdeckém oblečení.

„Říká se, že kočka má devět životů,“ podotkl ten muž, přičemž kroutil hlavou. „Povím ti, Killroyi, nejdřív jsem tomu nemohl věřit, když mi Reilly napsal, že bych se tu měl porozhlédnout a přesvědčit se, jestli je něco pravdy na tom, že žije.“

„Na mě působí neškodným dojmem, pane Mansfielde,“ zabručel Killroy.

„Raději bychom měli zmizet, než ten vlak…“

Mansfield se otočil v sedle a pohlédl na koleje. Při tom si všiml Whittakera.

„Byli jsme přesvědčeni o tom, že je mrtev,“ řekl Mansfield, který se překvapivě rychle vzpamatoval. Hovořil britským přízvukem.

Tex měl pocit, že se ten přízvuk naučil.

Mansfield pod jeho chladným pohledem viditelně znervózněl.

„Viděli jsme ten vagón,“ dodal. „Řekl vám…“ ukázal při tom na sedícího muže, „…jak se to stalo? Řekl vám vůbec něco?“

Tu otázku položil panovačným tónem.

Whittakera se začal zmocňovat hněv.

„Předpokládám, že ztratil paměť,“ odvětil.

Vypadalo to, že Mansfieldovi se ulevilo.

„To si opravdu nemůže na nic vzpomenout?“

Tex přivřel oči.

„Mluvíte, jako by ztratil paměť již dávno.“

Mansfieldovi náhle došla trpělivost.

„Proč vlastně nezmizíte, pane? My už se o našeho přítele postaráme.“

Whittaker slyšel, jak muž na zemi mručivě protestuje. Nespouštěl při tom oba jezdce z očí.

„Zastavím tu lokomotivu,“ řekl Tex. „Patří do vlaku, ne do sedla. Mohl utrpět vnitřní zranění.“

„Asi jste neslyšel, co jsem vám řekl!“ Mansfield zrudl. Očividně byl zvyklý na to, že jeho příkazy se plní. „Vezmeme ho s sebou…“

Opět se ozvalo mručení toho nešťastného muže, načež řekl: „Ne -nenechávejte mě jim.“

Lokomotiva zpomalila. Už byla jen padesát yardů od nich.

„Ten zálesák by si asi měl koupit naslouchátko,“ řekl vysoký muž s buřinkou. Chtěl vytáhnout ze sedlového pouzdra pušku, ale než to stačil udělat, držel již Whittaker v ruce svůj revolver. Natáhl kohoutek a řekl: „Ne tak rychle, můj drahý. Nevím sice, co to všechno znamená, ale nenechám se ohrožovat puškou.“

Oba muži byli překvapeni rychlostí, s jakou Tex vytáhl kolt.

„All right,“ řekl Mansfield, přičemž zapomněl na svůj britský přízvuk. „Stačilo.“

Otočili své koně a odcválali pryč. Zrovna zmizeli mezi stromy, když lokomotiva se skřípěním brzd zastavila.

Pinto se ještě stále lehce chvěl, ale na Whittakerův příkaz zůstal klidný.

Z lokomotivy seskočil topič se začerněnou tváří a přispěchal k sedícímu muži.

„Hej, Jakeu, je všechno v pořádku?“ ustaraně se zeptal. „Ježíši, to bylo štěstí, že jsme byli na odstavné koleji, kdyžs profičel kolem. Kdy-bysme stáli na hlavní trati, tak bysme tě teď mohli sbírat s lopatou.“

Jaké na topiče nechápavě hleděl.

„Nevzpomíná si na to, co se stalo,“ řekl Whittaker.

Topič se narovnal a otočil se k Texovi. Zbledl a ustoupil.

„Pomohu vám Jakea naložit na vagón,“ řekl Whittaker. „Je tu někde poblíž doktor?“

Topič stále na Whittakera vyděšeně hleděl. Potom přikývl.

Tex se dozvěděl, že v Carizzozu je železniční lékař.

„O kousek dál po trati. Chlape, vy jste mi ale nahnal strach.“

Strojvůdce vyhlédl z okna kabiny lokomotivy. Se supěním vypustila páru.

Whittaker ukázal na Jakea.

„Kdo to je?“

„Jake Hanson. Dělá příležitostné práce pro železnici.“

To Whittakera udivilo. Tento Hanson vypadal příliš inteligentně, příliš vzdělaně, pokud se dalo soudit z jeho výslovnosti, na to, aby vykonával příležitostné práce.

Topič řekl: „Přijel sem loni, myslím, že na konci jara. Na nic si nevzpomíná. Doktor Hutchinson předpokládá, že byl za války zraněn a při tom ztratil paměť. Každopádně mu železnice dala práci.“

Topič pohlédl na trosky vagónu.

„Předák bude zuřit, až se dozví, že Jaké takto zničil jeho vagón.“

„Mám pocit, že je v tom nevinně,“ řekl Tex.

Topič na něj vrhl tázavý pohled.

„Jak to myslíte?“

Whittaker pokrčil rameny. Byl přesvědčen o tom, že tu nehodu někdo úmyslně zinscenoval, ale nechal si to pro sebe.

„Nejdůležitější teď je, aby se dostal k lékaři. Nemyslím si sice, že by měl něco zlomeného, ale člověk nikdy neví. Musíme s ním zacházet opatrně.“

Pak Jakea Hansona odnesli k vagónu.

Podle topiče nebyla Hansonova ztráta paměti ničím novým. Také Mansfield se vyjádřil v tomto smyslu. Mansfield zřejmě Hansona znal. A Hanson z něj měl očividně strach. Whittaker si vzpomínal na Hansonova vyděšená slova: „.Nenechávejte mě jim!“

Tex se topiče zeptal, jestli zná Mansfielda a Killroye.

Topič zavrtěl hlavou.

Whittaker se dozvěděl, že cílem jeho lokomotivy bylo Carrizozo, které leželo osm mil odsud.

„Rádi bychom vás vzali s sebou,“ řekl topič, „ale jak bychom převezli vašeho koně?“

„Přesto vám velmi děkuju,“ řekl Whittaker. „Mimochodem-měli jste v poslední době nějaké problémy š Mescalery?“

„Ne. Už několik měsíců se neodvážili z rezervace.“

„Tvrdíte, že železniční lékař se jmenuje Hutchinson?“

„Ano. Dá Jakea zase do kupy.“

Pohlédl na trosky vagónu a řekl: „Jenom by mě zajímalo, co se stalo. 8

Počítali jsme s tím, že Jaké bude na cucky. Věděli jsme, že v tom pekelném tempu ten vagón tou zatáčkou neprojede.“

Lokomotiva se se supěním rozjela.

Pinto na ten rachot a kouř zareagoval lehkým zachvěním.

Topič se vyklonil z okna a zamával.

Whittaker zvedl ruku.

Na plochém vagónu ležel Jaké Hanson, ještě očividně otřesený šokem a vyčerpáním.

Whittaker pohlédl ke stromům. Skoro by řekl, že se tam každou chvíli objeví jezdci. Ten větší, který se jmenoval Killroy, mu byl nějak povědomý. Přemýšlel, kde ho mohl potkat.

Napjatě čekal, ale nic se nestalo. Ti dva už se nevrátili.

Tex si blíže prohlédl trosky vagónu.

Nic neukazovalo na to, že by šlo o sabotáž. Plošina byla roztříštěná, kovový rám zdeformován. Kolem leželo nářadí, které bylo nárazem rozseto.

Whittaker nasedl. Vzpomněl si na Mansfieldovu poznámku o tom, že kočka má devět životů.

Byl zázrak, že Jaké Hanson to neštěstí přežil. Kolik z těch devíti životů mu ještě zbývalo?

+ + + + +

Pozdě odpoledne dorazil Whittaker do Carrizoza.

Původně se měl s Mikem Russellem setkat v Ellis Camp. Tam však dostal Russellovu krátkou zprávu oznamující mu, že jeho základna byla přesunuta do Carrizoza.

Tex se rozhlédl po osadě. Několik zděných a kamenných domků, saloon, hotel a věž na vodu.

Whittaker slyšel, že to malé městečko čeká rozkvět, protože tudy měla vést železnice ze Socorra na Rio Grande do Roswellu.

Vedle hotelu se stavěl velký stan.

Z nákladního vagónu, odkud byl předtím vyložen i ten velký stan, byly vykládány železné postele.

Whittaker zaslechl, že ten stan má být jakousi přístavbou k hotelu.

Hezká zrzavá žena v zelených šatech, ve věku kolem pětadvaceti let, dávala pokyny, kam mají být postaveny postele.

Všimla si Whittakera, když přivazoval uzdu pinta k zábradlí. Její zelené oči žhnuly zájmem.

Tex se neobával, že se někdo pokusí mu ukrást winchestrovku nebo pinta. To by totiž zažil nemilé překvapení. Pinto měl nebezpečná kopyta a kousal. Navíc poslouchal jen Whittakera.

Když se přiblížil k tomu stanu, uslyšel, že kdosi ženu oslovil jako paní Porterovou. Hotel a stan jí patřily.

Při pohledu na krásnou ženu se mu rozbušilo srdce.

Měl za sebou dlouhou, tvrdou jízdu a nyní, když se přiblížil civilizaci, zatoužil po drinku a zábavě, což znamenalo i ženu. Ne však paní Porterovou, ačkoli se mu líbila. Neměl chuť dostat se do problémů s jejím žárlivým manželem.

Když procházel kolem paní Porterové, odpověděl na její úsměv jen krátkým přikývnutím. Zdála se být poněkud překvapená a lehce podrážděná, když šel dál bez jediného slova. Dívala se za ním.

Na jeho chůzi bylo cosi majestátního. Kromě revolverového opasku nosil v kožené pochvě na opasku nůž bowie, jenž si nechal v New Orleans zhotovit od jednoho Kubánce.

Vešel do saloonu a okamžik zůstal stát vedle dveří, než se jeho oči přizpůsobily šeru prosyceném kouřem.

U barového pultu z hrubých prken stál tucet mužů. Také u dvou karetních stolků bylo plno.

Whittaker se obezřetně rozhlédl.

Mezi hosty však neviděl žádnou známou tvář.

Přišel k baru a počkal, až si ho tlustý barman všimne.

„Vy jste ve městě nový?“ zeptal se ho barman. Vzal z police láhev a postavil před něj na barový pult sklenici.

Whittaker se obsloužil.

„Měl bych se tu setkat s mužem jménem Mike Russell,“ řekl. „Je to zvěd. Je tu?“

„Byl tu, ale utábořil se tři míle na jih odsud. Nevím proč, protože ten lord má přijet vlakem sem. I vy patříte k té skupině lovců?“

Whittaker přikývl a ohrnul nos nad vůní nebo spíš zápachem levné whisky.

„Slyšel jsem, že ten anglický lord chce lovit jako rudokožec,“ zasmál se barman. „S lukem a šípem.“

Whittaker přemýšlel, proč Russell přesunul svůj tábor.

Musel pro to mít dobré důvody. A také pro to, že odjel z roviny do hor.

Jeho myšlenky se zatoulaly k Jakeu Hansonovi. Zeptal se barmana, kde by mohl najít železničního lékaře.

„ Sedí tam u toho karetního stolu.“

Barman ukázal na svalnatého muže, který kouřil doutník.

Whittaker mu poděkoval, hodil na pult minci, vzal si sklenici a vydal se ke stolu, u něhož doktor a další dva muži hráli poker.

Když hra skončila, zeptal se Whittaker lékaře, zda by si s ním nemohl na okamžik promluvit mezi čtyřma očima.

Lékař se otočil na židli a vzhlédl k němu. Očividně se hněval, že byl vyrušen.

Změřil si Whittakera pátravým pohledem.

„Vy musíte být ten muž, o kterém mi vyprávěl Allison. Allison je ten topič. Tvrdil, že jste byl jako první u Jakea Hansona…“

„Právě o tom bych s vámi chtěl mluvit.“

Hutchinson vstal, shrábl do kapsy několik mincí a oblékl si černé sako, které měl pověšené na opěradle židle.

„Dokážu ocenit, co jste pro Jakea udělal. Je to jeden z mých - no, řekněme, oblíbených pacientů.“ Usmál se, zapálil si nedopalek doutníku a dodal: „Co kdybychom si dali drink? Ne tuto ředěnou kolomaz, kterou vám Sam prodal. Jako lékař vám mohu říct, že tento dryák ničí tkáně.“

„Mou ne,“ usmál se Whittaker. „Ještě jsem to totiž neochutnal.“

Hutchinson mávl na barmana. „Same, mou privátní láhev, prosím.“

Doktorova whisky chutnala skutečně excelentně. Whittakerovi se v těle rozlilo příjemné teplo.

Hutchinson nalil další sklenici.

„Podle všeho vás Jaké Hanson zajímá,“ řekl.

„Mluvil o Mescalerech, kteří přepadli vlak. To mě vždycky zajímalo.“

Hutchinson pokrčil rameny. „O tom nic nevím.“ Náhle se mu projasnila tvář. „Vy musíte být Tex Whittaker.“

Whittaker se pousmál. „Ano, to jsem já.“

Doktor Hutchinson si jej změřil od hlavy až k patě.

„Hrabě z Exeteru už je na vás zvědavý.“

Whittaker mu vyprávěl, že generál Sherman ho poprosil, aby jako rádce a zvěd doprovázel lorda Nevillea, hraběte z Exeteru, velmi to excentrického lovce.

„Washington to považuje za dobrou diplomacii,“ dodal na vysvětlenou. „Z nějakého důvodu. Jeho lordstvo si přeje lovit po indiánském způsobu. Asi si myslí, že se to dá naučit za hodinu.“

Whittaker pokrčil rameny.

„Asi mu mám ukázat, jak se to dělá.“

„Ten má ale fantazii,“ řekl Hutchinson s krátkým úsměvem. „Jeho lordstvo se též považuje za boxera. Slyšel jsem, že se té lovecké výpravy s vámi má zúčastnit i Red Killroy. O něm už jste určitě hodně slyšel.“

Náhle si Whittaker vzpomněl na toho vysokého jezdce v buřince a těsném obleku a uvědomil si, proč mu připadá tak povědomý.

„Viděl jsem ho při jednom zápase v New Orleans,“ řekl.

Po třiceti kolech a mocném úderu na hlavu Killroyův soupeř ztratil vědomí.

Najednou se Whittakerovi všechno zřetelně vybavilo před očima…

+ + + + +

Byl tenkrát podruhé v životě v New Orleans.

New Orleans je fantastické město.

Tex Whittaker jím byl okouzlen. Když procházel Vieux Carré, starým městem, podivil se, že tam vidí tolik černochů a mulatů. A rozzlobil ho způsob, jakým tam běloši jednali s otroky. Něco takového ještě nikdy neviděl.

V přístavní čtvrti naproti Algiers si pronajal pokoj v jednom hotelu. Poblíž se nacházel park. Trávil tam mnoho hodin a zvídavě naslouchal rozhovorům v nejrůznějších jazycích.

Zrovna si objednával nůž bowie u jednoho Kubánce, když byl oznámen zápas mezi Great Red Killroyem a Bostonem McGeem, jenž byl považován za nejlepšího profesionálního boxera.

Whittaker se vydal tam, kam proudili místní, totiž do velkého stanu.

A pak spatřil oba boxery.

Oba měli těsné kalhoty, jež byly dole u kotníků svázané. Od pasu nahoru byli nazí a jejich těla se leskla potem. Na zápěstích měli chrániče z těžkého elastického materiálu. Oběma sahaly vlasy až po ramena.

První kolo ne a ne skončit, dokud jeden útlý muž nepřišel do Killroyova rohu ringu a nerozhodl, že čas uplynul. Diváci křičeli, bučeli a tleskali.

Whittakerovi připadalo, že ten zápas trval snad hodinu.

Na konci krvácel Red Killroy z ucha tak silně, že mu z něj crčela krev na rameno.

Killroy ustoupil do rohu, kde mu jeden z jeho asistentů otřel krev. Whittaker nevěřil vlastním očím, když viděl, jak roztrhl ručník.

McGee byl vražedný boxer. Byl skoro stejně vysoký jako Killroy, ale podstatně mohutnější. Zatímco McGee měl silné nohy a byl široký v pase, jeho soupeř se vyznačoval spíše atletičtější postavou. Krom toho měl Killroy neuvěřitelně velkou hlavu. Tak velkou hlavu ještě Tex u žádného člověka neviděl.

V první hodině toho boje Red Killroy McGeeho několikrát natlačil do provazů. Jednou ho tam doslova přibil pěstmi, než zasáhl rozhodčí.

Potom Red Killroy rozhodčího kopl a díky tomu byl souboj přerušen.

Whittaker se díval na rozhodčího, jenž se kroutil na zemi. Nikdo mu nepřišel na pomoc, dokud konečně do ringu nevlezl jeden z McGeeho manažerů, jenž se pak o něj postaral.

Killroy a McGee na sebe upřeně hleděli a z očí jim vyzařovala nenávist.

Boj pokračoval a byl to ten nejukrutnější boxerský zápas, jaký kdy Whittaker viděl.

Když všechno skončilo a omráčený Boston McGee byl odnesen, vrátil se Tex ke Kubánci, jenž mu mezitím vyrobil onen speciální bowie knife. Myšlenkami však byl u Red Killroye. Už jenom to jméno - Killroy-Killer…

+ + + + +

„Na ten zápas nikdy nezapomenu,“ řekl Whittaker doktoru Hutchinsonovi.

„Udělal si velké jméno,“ dodal doktor.

Whittaker zažil další překvapení, když doktor Hutchinson zmínil, že to byl Mansfieldův nápad vzít s sebou Killroye. „Tu loveckou skupinu očividně vybíral Mansfield.“

„Víte o něm něco?“

„Je to obchodník s dobytkem, který začal s bizoními kůžemi. Pochází z Texasu, řekl bych. Za války žil v Londýně. Tam se seznámil s lordem.“

„Myslel jsem, že za ten lov je zodpovědný Mike Russell.“

„Mansfield se tu objevil před třemi dny s Killroyem,“ řekl doktor. „Měl dopis od hraběte.“

Whittaker dopil svou sklenici.

„Je to velmi bohatý muž, ten hrabě,“ podotkl.

„Říkáte to, jako by vás zajímaly peníze.“

„Ovšem, velké peníze, to mě zajímá.“

„Je zvláštní, nikdy bych si nebyl pomyslel, že pro člověka, jako jste vy, může bohatství něco znamenat.“

„Potřebuji je.“

„Na co - na nějaký projekt?“

Whittaker pokrčil rameny a zeptal se doktora na podrobnosti o Jakeu Hansonovi.

Hanson byl nalezen před půlrokem, když se motal kolem kolejí.

„Zaujal mě,“ řekl doktor. „A navíc jsem k němu pocítil soucit, protože nevypadal jako tulák a očividně utrpěl ztrátu paměti. Mnoho lidí za války kvůli šoku ztratilo paměť. Jaké dokonce neznal ani své jméno. A tak jsem ho pokřtil podle jedné telegrafní stanice na Hansona.“ Doktor se usmál. „Myslel jsem si, že křestní jméno Jaké by k tomu pasovalo a jemu to, jak se zdálo, vyhovovalo. A potom…“ Lékař se zachmuřil.

„Co, doktore?“

„Nedáte si ještě drink?“

Whittaker přikývl.

Doktor mu nalil a vyprávěl dál.

„Před šesti nebo sedmi týdny se tu objevil jeden vagabund. Hledal práci. Žádná tu ale není, a tak ho poslali jinam. Než odjel z města, potkal Jakea Hansona. Byl jsem svědkem tohoto jejich setkání. Ten tulák oslovil Hansona jiným jménem - jako Stevea Dorseyho. Tvrdil, že Dorsey jej před rokem najal jako vozku do karavany. Hanson řekl, že to musí být nějaký omyl a odešel.“

Whittaker se sklonil nad stůl. „A dál?“

„Promluvil jsem s tím tulákem a on mi řekl, že Hanson alias Dorsey vlastní ranč v Santa Rose.“

„V Santa Rose na Rio Pecos?“

„Ano. Takže ten tulák odjel hledat práci jinam a já jsem začal přemýšlet nad Jakém. Promluvil jsem s ním a dokonce jsem ho několikrát oslovil jménem Dorsey v naději, že mu to připomene minulost. Zmínil jsem se i o Santa Rose a Texasu. Ale pokaždé na mě jen nechápavě hleděl a tvrdil, že to musí být nějaký omyl. Na Texas a jméno Dorsey si prostě nemohl vzpomenout. Napsal jsem potom dopis adresovaný Dorseymu v Santa Rose v Texasu. Myslel jsem si, že má možná příbuzné, kteří budou rádi, že žije…“

„A odpověď jste nedostal,“ řekl Whittaker.

Hutchinson přikývl.

„Dneska jsem se Jakea zeptal, jestli mu ta nehoda nevrátila paměť. Zavrtěl hlavou. Cítím však, že nemluvil pravdu, Whittakere. Možná má z něčeho strach.“

„Nebo z někoho.“

Doktor na něj pohlédl.

„To je možné. Otevřeně jsem se Jakea zeptal, jestli není Steve Dorsey. Nic neřekl, ale všiml jsem si, jak zbledl. Nechal jsem ho být…“

Prásk!

Někde poblíž třeskl výstřel.

Hluk v saloonu utichl.

Ten výstřel musel padnout v sousedním hotelu.

Barman Sam suše utrousil: „Hoši dneska začínají s oslavami nějak moc brzo.“

Doktor Hutchinson postavil svou sklenici na stůl.

„Tam bude určitě práce pro mě.“ Pohlédl na Whittakera a dodal: „Radši se podívám na Hansona nebo na Dorseyho, či jak se vlastně jmenuje. Nechal jsem ho v hotelu.“

„Měl byste něco proti, kdybych šel s vámi?“ zeptal se Whittaker.

„Vás ten muž ale nějak moc zajímá.“

„To kvůli jeho výrokům o Mescalerech. Chtěl bych, aby mi to vysvětlil.“

Když vyšli na ulici, zmizelo slunce za nedalekým kopcem a rázem se ochladilo.

Hutchinson řekl: „Mluvil jste o Mikeu Russellovi. To je váš starý přítel?“

„Kdysi jsme nějakou dobu jezdili jako zvědové pro Shermana. Mým džobem bylo vyjednávat s Black Horsem a dát mu najevo, že musí skončit se svými přepady. Ale hořkost a nenávist byly příliš velké.“

V hotelové hale stálo několik lidí, kteří debatovali o výstřelu.

Recepční, štíhlý holohlavý muž, řekl: „Jestli jste přišel kvůli tomu výstřelu, doktore - tak to zřejmě byl jen nějaký opilec.“

Hutchinson kývl na muže, kteří si zvídavě prohlíželi Whittakera.

Ten se vydal za doktorem do místnosti na konci haly, která mu sloužila jako pokoj pro nemocné.

Pokrývky na posteli v koutě byly rozházené. Nějaký tělnatý Irčan se sluncem spáleným nosem pro lékaře navíjel bandáže. O všem mu pověděl.

Ta kulka proletěla otevřeným oknem.

„Říkám vám, že přeletěla tak těsně nad Jakeovou hlavou!“ Ir potom ukázal palcem a ukazováčkem jeden palec.

„Co je s naším pacientem?“

„Zmizel. Ještě nikdy jsem nikoho neviděl vzít tak rychle do zaječích. Byl bílý jako obvaz na jeho hlavě.“

Whittaker přišel ke stěně a prohlédl si kulku po dírce. Střela se zavrtala do stěny jen dlaň nad čelem postele.

Doktor řekl: „Clancy, byla to jen zbloudilá kulka nějakého opilce?

Nebo se někdo pokusil Jakea zabít? Co myslíš?“

Tex na odpověď nečekal. Poděkoval lékaři za whisky a odebral se hledat tři muže: Stevea Dorseyho aneb Jakea Hansona, Arthura Mansfielda a Red Killroye.

Nebyl úspěšný ani v jednom případě.

+ + + + +

Ve městě panoval čilý ruch. Přijelo několik povozů. Vozkové spěchali k saloonu.

Na štítu jediného hotelu hlásal nápis:

OBSAZENO

Whittaker se vydal do hotelové restaurace.

Vybral si místo u okna, z něhož měl výhled na ulici, a objednal si guláš a čerstvý chleba.

Nikdo z mužů, které hledal, se neukázal na ulici.

Že by Dorsey vulgo Hanson v panice utekl z města? To bylo možné. Whittaker myšlenky na toho muže zaplašil. Byly zde důležitější věci. Například to, že Arthur Mansfield převzal vedení nad jeho loveckou skupinou, jak mu sdělil lékař.

Když Whittaker dojedl, zastavila se u jeho stolu paní Porterova.

„Chci vám poděkovat, že jste se pokusil zjistit, kdo střílel na Jakea Hansona.“

„Jak jste na to přišla?“

Na jejích plných rtech se objevil úsměv.

„Můj nebožtík muž byl mimo jiné i marshalem. Mám instinkt na takové věci.“

„Máte tušení, kde se Hanson může skrývat?“

„V horách kdekoli.“ Odkašlala si a dodala: „Mám pocit, že víte, kdo na něho střílel.“

„Ano.“

„Můj nebožtík muž byl mimo jiné i hráč. Naučila jsem se používat i jiný způsob: totiž sázet jen na jistotu.“

„Povyprávějte mi něco o té sázce na jistotu.“

„Nejdřív budete muset provést jisté přípravné práce.“ Prohrábla si vlasy a řekla: „ Zůstanete tuto noc ve městě?“

„V hotelu už nemají volné pokoje,“ odvětil Whittaker. „Viděl jsem to na štítě.“

Usmála se.

„Majitelkou hotelu jsem já. Můžete se vyspat u mě.“

„Musím ještě něco vyřídit. Ale řekněte mi jedno.“ Opřel se o opěradlo židle a pohlédl na ni. „Kdo by podle vašeho mínění mohl střílet na našeho přítele?“

„Vsadím se, že to byl nějaký najatý zabiják. Tak se to dělá. Někdo si vezme peníze za to, že někoho zabije. Lidský život tady nemá velkou cenu.“

„To je všechno, co víte?“

„Kdybych zaslechla něco víc - no, víte přece, kde mě můžete najít.“

Vrhla na něj mnohomluvný pohled a šla dál. S některými hosty, které znala, prohodila pár slov, na jiné kývla.

Whittaker nad ní přemýšlel. Prozradila mu, že je vdova, a její nabídka byla svůdná.

Jenže na něj čekal džob. Dobře placený džob a prémie k tomu. A on peníze potřeboval.

Zaplašil myšlenky na tu ženu a na Hansona - Dorseyho a vyjel z města.

+ + + + +

Tři míle na jih od Carrizoza nalezl tábor, který hledal.

„Je dobře, že tě vidím,“ řekl Mike Russell, když si potřásli pravicemi. Byl to statný muž okolo čtyřicítky. „Už jsem na tebe čekal a bál jsem se, že nás nenajdeš. Hlavně po tom, co Mansfield znenadání opustil Ellis Camp a poslal nás do hor. Navíc Generál Sherman nevěděl, jestli tě jeho zpráva dostihla, nebo ne.“

„A pak Mansfield trval na tom, že se přesunete sem,“ zamyšleně podotkl Whittaker.

„Ano. Tvrdil, že jeho lordstvo nechce, aby ho očumovali zvědavci.“

Russell kývl na několik stanů, které tam byly.

„Mansfield je v tom pravém, větším stanu.“

Potom mu Russell řekl, co o tom muži věděl.

„Mansfield vlastní továrnu na výrobu oblečení z bizoní kůže ve Fentonu. Zaměstnává tam Pawnee.“

„Za otrockou mzdu.“ Whittaker přikývl a rysy jeho obličeje ztvrdly. „Takže to je on.“

Oni o vlku a vlk se objevil. Mansfield vyšel ze stanu. Spatřil Whittakera s Russellem a na jeho tváři se objevil výraz nepřátelství. Potom však hned nasadil úsměv.

Přišel k nim.

„Je mi líto, že došlo k tomu malému nedorozumění,“ řekl britským přízvukem Whittakerovi. „Nejdřív jsem si myslel, že jste chtěl tomu chudákovi něco udělat. Hanson, tak se jmenuje, že ano?“

„Jenže on se bál vás,“ odvětil Whittaker.

„Byl v šoku,“ řekl Mansfield a pousmál se. „To je pochopitelné.“

Mansfield měl na sobě ten samý jezdecký kabát jako předtím u železnice, jen jezdeckou čepici vyměnil za plochý klobouk. Měl zdravou pleť a byl hladce oholen.

Z ohniště, na kterém se vařilo, stoupal dým.

Za stany byly v lasové ohradě koně.

Mansfield řekl: „Slyšel jsem, že lord Neville vám za vaše služby nabídl slušnou částku.“

„Slušnou rozhodně,“ chladně odvětil Whittaker. Přemýšlel, jestli se v některém z těch stanů zdržuje Red Killroy.

„Nevím, jestli vám to už Russell řekl,“ poznamenal Mansfield, „ale veškerou odpovědnost tady nesu já.“

„Na čí podnět?“ zeptal se Whittaker.

„Nech toho…“ nervózně zašeptal Russell.

„Mám dopis od lorda Nevillea, ve kterém mi svěřuje plnou zodpovědnost,“ odpověděl Mansfield.

„Uvidíme,“ podotkl Whittaker.

Mansfied strnul.

Whittaker si všiml vybouleného místa na jeho kabátě. Tam nosil revolver.

„Lord Neville a já jsme staří přátelé - z Londýna!“

Mansfield vrhl na Whittakera jedovatý pohled, načež se vrátil do svého stanu.

„Tos mě překvapil, Mikeu,“ poznamenal Whittaker k Russelovi, „žes ho nechal zmocnit se vedení.“

Russell si sundal klobouk a poškrábal se na své plešaté hlavě.

„Víš, potřebuju ty peníze, které mi zaplatí ten bohatý lord z Anglie. Udělej mi tu laskavost a drž se zpátky. Vím, že pro tebe nebude jednoduché spolupracovat s hombrem, jako je Mansfield, ale…“

Whittaker poklepal Russellovi na rameno.

„Vynasnažím se. Jenom se nevzrušuj.“

Russell mu řekl, že lord Neville měl přijet ranním vlakem do Carrizoza.

„Možná je ten dopis, který mi Mansfield ukázal, falešný. Nedokážu si ale představit, že někdo, jako je Mansfield, by mohl vymyslet takovou hloupost. To by se přece hned provalilo.“

„Mám pocit, že má nějaký velice dobrý důvod pro takovou hloupost,“ poznamenal Whittaker.

Russell na něj zkoumavě pohlédl.

„Texi, přátelíme se už dost dlouho na to, abychom si nemuseli nic skrývat.“

„Právě mě napadlo, že to má něco společného s událostmi v jistém Kaňonu smrti.“

„Ty mluvíš v hádankách, Texi.“

Whittakerovi zmrzl úsměv na rtech, když na velkém, mohutném hnědákovi do tábora přijel Red Killroy. Namísto buřinky měl na hlavě stetson a těsný hnědý oblek vyměnil za drilichový kabát a kalhoty.

Zastavil koně před Mansfieldovým stanem a sesedl.

Chvíli tam široce rozkročen stál a hleděl na Whittakera. Potom se přikrčil a vstoupil do stanu.

Russell si nasadil na hlavu klobouk.

„Nelíbí se mi, jak na tebe hleděl, Texi,“ poznamenal zneklidnělým hlasem.

„Nezapomněl na to, že jsem na něho dneska tasil kolt.“

Russell zasténal.

„Proboha, proč?!“

„Nerad se dívám do hlavní cizích zbraní.“

„Sakra, to je čím dál tím horší.“ Russell nasál vzduch do plic, aby pak dodal: „Vím, jak jsi rychlý, Texi. Ale s tím obrem si nezačínej. Jednou jsem ho viděl zápasit v Omaze. Potom tam byly nějaké problémy kvůli sázkám a Red Killroy se dostal do vězení. Slyšel jsem, že ho odtud dostal Mansfield. Od té doby pro něj pracuje.“

„To si lord Neville vybral hezké duo.“

„ Sám se považuje za boxera a myslí si, že se může poměřovat s těmi nejlepšími. Vsadím se, že Killroy má příkaz ho nechat vyhrát.“

Whittaker se usmál.

„Je to zvláštní hombre, ten lord Neville. Chce lovit jak indián a napodobuje lidi, jako je Killroy.“

+ + + + +

Lord Neville přijel do tábora následujícího rána. Doprovázeli ho dva sluhové.

Byl to vysoký blondýn s růžovou pletí.

Přepjatě familiárně se pozdravil s Mansfieldem a oslovil ho jako Arthura. Russellovi potřásl rukou a na Whittakera se usmál. Když spatřil Killroye, okamžitě začal trvat na boxerském zápase.

Pak se ve svém stanu převlékl. Když se znovu objevil, měl na sobě sportovní kalhoty a od pasu nahoru byl nahý. Jeho tělo bylo bledé, ale svalnaté.

Killroy byl oblečen podobně, jeho postava však robustností anglického soupeře překonávala.

„Jako když se grizzly postaví vedle jelínka,“ prohodil Tex k Russellovi.

Russell na něj mrkl.

„Jelínek vyhraje. Vsadíme se?“

Lord Neville se přikrčil a zápas začal. Kroužili kolem sebe a vyměnili si několik lehkých úderů. Killroy se očividně držel zpátky.

„Vy jste skvělý, mylorde!“ uznale zvolal Mansfield, když Neville zasadil Killroyovi úder levačkou.

Po deseti minutách zadýchaný Killroy řekl, že má dost.

„Musím si nejdřív zlepšit kondici,“ vysvětloval. „Vy jste mě ale dostal.“

Lord Neville přišel k Whittakerovi a přerývaně řekl: „Nechcete si se mnou zaboxovat?“

„Já nezápasím pro zábavu.“

Lord Neville se zatvářil uraženě.

„Má to snad znamenat, že to nepovažujete za sport?“

„Zmrzačit někoho nebo bojovat o život není sport.“

Lord Neville svraštil čelo.

„ Arthur tvrdil, že byste si se mnou rád zaboxoval. A později i s panem Killroyem…“

Killroy se posměšně rozesmál.

„Ho, ten přítel indiánů? Vsadím se, že je příliš zbabělý na to, aby proti mně nastoupil.“

Whittaker zatnul zuby.

„Jestli někdy budu muset bojovat proti někomu takovému, jako jste vy, tak ne pěstmi.“ Přitom položil dlaň pravé ruky na pažbu koltu.

Killroy zrudl a pohlédl na Mansfielda, jako by od něj očekával odpověď.

„Tak se mi zdá, že to není nijak zvlášť dobrý začátek,“ řekl lord Neville. „ Whittakere, jestli se mnou nechcete boxovat, tak jak se mohu spolehnout na to, že mi ukážete, jak indiáni loví bizony? Arthur mi vyprávěl, že má zakázku na tisíc rób z bizoních kožešin. Musí to být skvělý sport…“

„Bylo dohodnuto, že se zabije jen tolik bizonů, kolik budeme potřebovat na jídlo,“ chladně řekl Tex a pohlédl na Mansfielda. „Všechno, co půjde nad to, bude znamenat, že připravíme indiány o potraviny.“

Jeho lordstvo se na okamžik zamyslelo, načež se otočilo k Mansfieldovi.

„Arthure, možná má pravdu…“

„Pravidla určujeme my, mylorde, ne ten lesní muž. Jestli se mu něco nelíbí, tak může jít.“

Whittaker si to nechtěl nechat líbit, ale Mike Russell ho zatahal za rukáv a zašeptal: „Neznič mi to, Texi. Mansfield tě těmi řečmi o tisíci bizonů jenom chce vyprovokovat. K tomu přece vůbec nedojde. Prosím, Texi…“

Lord Neville řekl, že svárů už bylo dost a že by chtěl strávit ještě jeden den v takzvané civilizaci a zahrát si v Carrizozu poker.

Whittaker doufal, že lord Neville umí hrát poker lépe než boxovat, protože se mohl snadno dostat do spárů falešných hráčů a gaunerů, kteří se stahovali do železničních táborů.

„Pojedete se mnou, Arthure?“ zvolal lord Neville, když nasedal na koně.

„Musím ještě napsat nějaké dopisy,“ omlouval se Mansfield, jehož pohled pak sklouzl k Whittakerovi, který diskutoval s Russellem o nejvhodnější cestě k nejbližšímu bizonímu stádu.

„Nechápu, proč chcete tak rychle do divočiny, Arthure,“ podivil se lord Neville. „Myslel jsem si, že budeme tábořit přímo ve městě…“

„To je moje chyba,“ zachmuřeně podotkl Mansfield. „Myslel jsem si, že by vás nebavilo, kdyby vás obyvatelé města pořád očumovali.“

No to určitě! Za tím bude něco jiného, pomyslel si Whittaker.

+ + + + +

O hodinu později, když Tex kontroloval výstroj expedice, spatřil Dorseyho - Hansona. Dřepěl v křoví za pasoucími se koňmi. Mával na něj a rychle se přikrčil, když Killroy přestal rozmlouvat s Mansfieldem a pohlédl na Whittakera.

Tex počkal deset minut, než Killroy s Mansfieldem odešli do svého stanu. Potom se připlížil na místo, kde viděl toho záhadného muže.

Nalezl ho v houští v malé dolince.

„Hledal jsem vás ve městě,“ řekl Whittaker.

„Zmizel jsem. Měl jsem hrozný strach po tom, co mě chtěli oddělat. Kdybych se zrovna neotočil na posteli, koupil bych to.“

„Kdo to byl? Killroy? Nebo Mansfield?“

„Ani jeden z nich. Viděl jsem jenom polovinu obličeje v okně. Víte, začíná se mi vracet paměť. Už před tou nehodou se mi vracela. Chtěl jsem si o tom promluvit s doktorem Hutchinsonem, ale měl jsem příliš velký strach.“

„Pak jste tedy opravdu Steve Dorsey ze Santa Rosy.“

Dorsey přikývl. „Ano. Od Pecos River.“ Jeho šedé oči již neměly nepřítomný výraz. „Když jsem se dozvěděl, kdo jste, Whittakere, modlil jsem se za to, abyste mi pomohl.“

„Povyprávějte mi o té záležitosti v Canon del Muerte.“

„To nebyli Mescalerové, kdo minulé jaro přepadl naše povozy.“

„Měl v tom prsty Mansfield?“

Dorsey zavrtěl hlavou.

„Ne, ale je to člověk Franka Reillyho. Mansfield ho několikrát navštívil. Myslím, že se domluvil s Reillym, že od něj ty povozy odkoupí i s nákladem, potom co údajně zahnali ty indiány. Major Frank Reilly! My všichni jsme mu důvěřovali. Ten bastard!“

„Ne tak nahlas, Dorsey,“ prohodil Whittaker.

„Frank Reilly se díky dopisu, který doktor Hutchinson napsal do Santa Rosy, dozvěděl o tom, kde jsem. Myslím, že Reilly informoval Mansfielda a dal mu pokyn, aby mě oddělal.“

„Při nainscenované nehodě železničního vagónu.“

Dorsey přikývl a řekl, že měl přinést nějaké papíry zeměměřičům. „Když jsem vylezl na vagón, rozjel se.“ Dorsey chytil Whittakera za ruku. „Kdybyste se neobjevil, tak by mě Mansfield oddělal. Odkrouhli by mě, abych nemohl mluvit. Protože i tak důležitý člověk, jako je Frank Reilly, se může dostat na šibenici.“

„Na šibenici? Proč? Povězte mi o tom.“

„Bylo nás pět společníků,“ začal Dorsey. „Bývalých důstojníků armády Konfederace. Nedokázali jsme se smířit s porážkou a chtěli jsme začít nový život. Dokážete si představit, co to znamenalo být poražen a žít s tou hanbou?“

Whittaker přikývl.

Vždycky, když Tex slyšel o nespravedlnosti, nerovnosti, o vítězstvích a porážkách, zmocňoval se ho vztek.

Když Dorsey pokračoval ve svém vyprávění, měl Whittaker několikrát chuť ho přerušit. Chtěl mu vysvětlit, že vítězství a porážka ve válce nejsou to samé jako v míru. Ve válce musí být vítěz a poražený. Není v ní možnost kompromisu, prostor pro rozhovory, pro porozumění. Platí jen vítězství.

Poražený svou prohru pociťuje jako hanbu - pokud je hanba to pravé slovo pro pocit, kdy silní muži pláčou, když musí odevzdat zbraně.

Whittaker si vzpomněl na bitvy, kterých se zúčastnil. Nepřítel ztratil 27 mužů, vítěz 26. Kdo zvítězil?

Válka a mír, vítězové a poražení.

Whittaker by Dorseymu rád řekl, že měl tu porážku akceptovat. Copak to generálové Konfederace neudělali? Samozřejmě že to udělali.

A statečně. Neplazili se na kolenou.

Tex poslouchal, jak mu Dorsey vypráví o bývalých důstojnících armády.

K jeho překvapení o nich Dorsey věděl všechny možné detaily. Znal jejich statečnost nebo vrozenou zbabělost. Dokázal si vzpomenout téměř na vše a plasticky vykreslil obraz jejich skupiny.

Dorsey mu vykládal o přátelích z Jihu, kteří po válce odjeli do Mexika. „Plánovali jsme, že se dáme dohromady. Prodali jsme naše ranče a všechen náš dobytek a vyrazili s půltuctem plné naložených vozů, na nichž jsme měli všechen náš majetek, na jih.“

Dorsey sevřel rty.

„To všechno zorganizoval Frank Reilly.“

„Takže on tedy obvinil z toho přepadení Mescalery?“

„Ano. Podvedl své společníky, mě, mého bratra a další. Při prodeji půdy a dobytka jsme utržili sto padesát tisíc dolarů.“

Dorsey na něj upřeně hleděl.

„Musíte mi pomoct, Whittakere. Jde hlavně o mou dceru. Ona…“

Dorsey se náhle odmlčel a vykřikl: „Whittakere, za tebou!“

Whittaker byl natolik zabrán do svých myšlenek, že ho jeho instinkt tentokrát nechal na holičkách.

Ani ne tři kroky od něj stál Killroy. Dostal se tam naprosto neslyšně.

Mířil na Dorseyho.

„Tak a máme toho zloděje koní!“ vykřikl. „Viděl jsem, že chtěl ukrást dva koně, pane Mansfielde!“

Tex se rychle otočil a odstrčil pušku stranou, takže kulka netrefila Dorseyho, ale zmizela kdesi v nebesích.

Whittaker se zoufale snažil vyrvat Killroyovi pušku z rukou. Při tom ho pažbou pušky poznamenal na bradě.

V Killroyových žlutohnědých očích se objevila nenávist a vztek.

„Za to mi zaplatíš!“ vykřikl.

Whittaker se prudce otočil a skoro se pušky již zmocnil, když tu ho cosi udeřilo do pravé nohy. Padl na jedno koleno. Nohou a bokem mu projela bolest.

Mezi keře se odkutálel kámen velikosti pěsti.

„Ted je tvůj, Killroyi!“ zvolal Mansfield. „Oddělej ho!“

Killroy držel ve svých velkých prackách pušku a zubil se.

„Tohoto bastarda vyřídím pěstmi. Odepni si revolverový opasek, Whittakere. Nebo ti urazím hlavu!“

Mezitím tam přispěchali nejrůznější lidé přilákaní střelbou.

Trvalo skoro minutu, než mohl Tex znovu plně zatížit pravou nohu. Stále mu jí pulsovala bolest.

Killroy ho puškou srazil k zemi.

Whittaker zatnul zuby a rychle se ohlédl přes rameno.

Dorsey zmizel.

Whittaker doufal, že zůstane v úkrytu.

Mike Russell pustil sedlo, které právě kontroloval, a přiběhl tam.

„Pro rány Boží, Texi! Nenech se vyprovokovat k rvačce!“

Mansfield zvedl další kámen, který byl ještě větší než ten první.

„Drž se zpátky, Russelle!“ varoval ho.

Mike Russell zaklel a chtěl sáhnout po koltu. Mansfield po něm mrštil kamenem.

Whittakera se zmocnil hněv nad tím primitivním pokusem zavraždit Dorseyho jako údajného zloděje koní. A tento zákeřný útok na Mikea Russella jeho zlobu ještě zvýšil.

Killroy ho dloubl puškou do zad.

„Dej pryč ten kolt a ten nůž, Whittakere!“

Whittaker si odepnul revolverový opasek a položil pouzdro s koltem a nůž bowie na menší balvan. Potom si vyhrnul rukávy košile. Ti, kdo viděli jeho svalnaté tělo, na němž nebyl ani gram sádla, poprvé, zaraženě hleděli na jeho nespočetné jizvy.

Killroy se zasmál.

„Škoda že jeho lordstvo neuvidí, jak se zachází s renegáty.“

„Dej pryč tu pušku!“ řekl Whittaker.

Killroy ji odhodil, ale tak, že proletěla Whittakerovi na hlavu. Ten se však včas přikrčil a puška skončila v křoví.

Potom Killroy se zvednutými pěstmi zaútočil.

+ + + + +

Whittaker čekal do posledního možného okamžiku. Pak udeřil. Levou i pravou rukou.

Bylo to, jako by bouchl do kusu železa.

Na Killroye ty dvě rány neměly sebemenší vliv. Dál na něj útočil.

Whittaker se pokusil si obra držet od těla, ale nepodařilo se mu to. Killroy jej zasypal ranami.

Whittaker šel k zemi, převalil se a chtěl vyskočit. Jeho poraněná noha ho však zradila. Zavrávoral.

„Teď je po tobě!“ zařval obr.

Na svých dvě stě čtyřicet liber váhy se pohyboval úžasně lehce.

Vrhl se na Whittakera, ale ten už byl zase na nohou a bleskově uhnul.

Killroy promáchl, načež inkasoval dvě tvrdé trefy.

Začala mu téct krev z nosu.

Mansfield mu dával rady.

Mike Russell zvolal: „Pusť ten kámen, Mansfielde, nebo ti ukážu!“

Whittaker se dopustil té chyby, že se nechal rozptýlit. Viděl, jak se jeho přítel Russell vrávoravě zvedl ze země a namířil revolver s natáhnutým kohoutkem na Mansfielda. Ten zbledl a pustil kámen.

V tom okamžiku Whittaker spatřil pěst blížící se k jeho hlavě.

Ještě stačil instinktivně uhnout, ale pěst mu přesto sklouzla po bradě a Whittaker ztratil rovnováhu. Svalil se na zem, avšak hned se převalil, když ho Killroy chtěl kopnout.

Whittaker ho oběma rukama chytil za nohu a pak prudce trhl. Killroy se s výkřikem poroučel k zemi.

Whittaker využil své šance.

Než se Killroy stačil posbírat, Whittaker udeřil. Třetí rána zasáhla obra naplno.

Killroy padl na záda a bezvládně zůstal ležet.

Přihlížející na něj nevěřícně hleděli.

Whittaker si připnul revolverový opasek. Jeho dech se pomalu uklidnil.

Kdosi řekl: „Dobrá show! Opravdu, dobrá show!“

+ + + + +

Lord Neville se vrátil z města dřív, než čekali.

Přišel ke Killroyovi a prohlédl si jej. Potom vrhl takřka uctivý pohled na Texe.

„Musel jste ho trefit direktem.“

Teprve nyní se vzpamatoval Mansfield.

„Whittakere, jste propuštěn! Nechci mít ve skupině takového záludného bastarda. Lorde Neville, napadl Killroye zezadu!“

„Lháři!“ vykřikl Mike Russell. „Jestli půjde Whittaker, tak já také.“

Whittaker zavrtěl hlavou.

„Nech to být, Mikeu. Potřebuješ ty peníze, které ti zaplatí lord Neville.“

„Ty také.“

„Já jsem tu kvůli jiné věci,“ řekl Whittaker a všiml si, že Mansfield přivřel oči.

Mike Russell pohlédl na Texe.

Lord Neville strnul.

„Co to má znamenat? Má to snad být vzpoura?“

Whittaker odpověděl: „Vzdejte se svého úmyslu lovit bizony po indiánském způsobu, lorde Neville. To se nenaučíte ani za týden ani za měsíc. Na to byste potřeboval celý život. Je to hrozná a vražedná práce. Vím, že generál Sherman vám chtěl udělat laskavost. Ale zkrátka a dobře to nejde. Nemohu vás naučit zacházet s lukem a kopím. Krom toho byste to nepřežiLa „Jsem zkušený lovec!“

Whittaker se cítil unaveně. Zatoužil po drinku. A pomyslel na paní Porterovou s jejími ohnivě zrzavými vlasy.

„Mike Russell se postará o to, že budete mít dobrý lov,“ řekl. Obrátil se, ale lord Neville mu položil ruku na rameno.

„Zapomeňte na to, co řekl Arthur Mansfield. Já jsem tu šéf. A chci, abyste jel s námi. Bude mi stačit, když uvidím, jak lukem a šípy lovíte vy…“

„Mám důležité plány, lorde Neville.“

„Ech, všechno jste mi pokazil.“

Lord Neville pohlédl na Killroye, jenž se začal hýbat.

„Navíc jste mě připravil o to potěšení sledovat váš pěstní souboj s panem Killroyem, pane Whittakere,“ řekl. „Pochybuji, že bude v nejbližší době použitelným soupeřem.“

Whittaker si promnul bolavý kotník.

Lord Neville se náhle usmál.

„Musím vám však říct, že vás obdivuji.“

Nato pohlédl na Mansfielda, jenž působil zneklidněle.

„Arthure, ve městě jsem klábosil s doktorem Hutchinsonem. Má o vás takové mínění jako očividně i Whittaker. Totiž špatné. Vrátil jsem se tak rychle proto, abych vám řekl, že se nemíním zaplést do nějakého nesmyslu…“

„Překvapuje mě, mylorde, že věnujete pozornost nějakým fámám.“

„Nevěděl jsem o vás mnoho, Arthure. Jen to, že jste byl za války v Londýně okouzlujícím společníkem. Pokoušel jste se nás přesvědčit, abychom prolomili blokádu Unie, pokud si vzpomínám.“

Nevilleův hlas byl stále tvrdší.

„Ale byly doby, Arthure, kdy jsem pochyboval. A za těchto okolností považuji za nejlepší, když vedení expedice převezme pan Russell. Neměl jsem vám dopřát sluchu, Arthure. Navrhuji, abyste vy a pan Killroy opustili můj tábor.“

+ + + + +

Whittaker se vydal po stopách Dorseyho útěku, které vedly křovím a pak velkou oklikou do Carrizoza.

Před hotelem zastavil vlak. Lokomotiva čerpala vodu, pasažéři se odebrali do hotelové restaurace.

Whittaker procházel městem a hledal Stevea Dorseyho alias Hansona, jak se mu v Carrizozu říkalo.

Jeho obavy ohledně bezpečnosti tohoto muže narůstaly.

Mansfield na něj mohl poslat Killroye, nebo to mohl v zoufalství zkusit sám.

Dorsey mu řekl, že při tom pokusu o vraždu v hotelu na něj nevystřelil ani jeden z nich. Musel to tedy být nájemný vrah, jak to naznačovala paní Porterova.

Spěchal k hotelu.

Paní Porterova nebyla v recepci. Vydal se do nemocničního pokoje na konci haly, protože doufal, že tam potká doktora Hutchinsona.

Dveře byly odemknuté.

V posteli, kde předtím ležel Steve Dorsey, byl nyní pacient se zlomenou klí ční kostí.

Ten muž mu řekl, že doktor Hutchinson musel z města. Jakea Hansona neviděl.

Whittaker mu za informace poděkoval. Už chtěl hotel opustit, když potkal ani Porterovou, která právě vešla dovnitř. Zazářila, když ho spatřila.

Zeptal se jí na muže, jehož hledal.

Vrhla na něj upřený pohled.

„Řeknu vám, že je tu ve městě oblíbený. A kdyby se mu něco stalo…“

„Chci tomu zabránit.“

„Nechcete mi říct, kde jste přišel k těm čerstvým škrábancům?“ zeptala se a ukázala na jeho tvář.

„Při jednom zápase. Víte, kde bych mohl najít svého přítele?“

„Včera jste ke mně byl dosti nezdvořilý. Ale co také mohu očekávat?“

Sevřel rty. „Od zálesáka?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to jsem nemyslela. Mínila jsem tím to, že je to možná proto, že jsem žena, která - která vede hotel. Vím, co si lidé myslí.“

„Mám pocit, že je vám celkem fuk, co si lidé myslí.“

„To není pravda.“

„Obdivuji vaši odvahu, paní Porterova.“ Zmínil toho najatého zabijáka. „Nemáte tušení, kdo by to mohl být?“

„Možná je to jen fáma, Whittakere. Někteří muži příliš vypijí a potom fantazírují. Ale měla bych jedno tušení.“

„Máte jen několik hodin na to, abyste se mi s tím tušením svěřila. Zítra tu už nebudu.“

Zatvářila se zklamaně.

„Vy odjíždíte z města?“

„Mám nějaký džob.“

Pohlédl jí do očí.

„Dobrá, a teď zase k jednomu mému tušení. Vy víte, kde je Dorsey alias Hanson.“

Zaváhala, pak ho zavedla k oknu a ukázala na poslední z řady nákladních vagónů stojících na vedlejší koleji.

„Říkal, že se tam bude cítit bezpečněji. Poprosil mě, abych k němu okamžitě poslala doktora Hutchinsona, jakmile se vrátí do města. Ale o vás nemluvil, Whittakere.“

„Asi předpokládal, že už nejsem naživu.“

Ustaraně pohlédla na jeho modřiny a šrámy.

„Ten zápas…“ Kousla se do rtu a dodala: „Byl bojem na život a na smrt, že ano?“

„Díky za informaci,“ prohodil.

Pak odešel.

+ + + + +

Ujistil se, že není pronásledován, přešel koleje a vydal se k nákladnímu vagónu, který mu ukázala paní Porterova.

„Pst - Dorsey! „sykl.

Pootevřely se dveře vagónu a objevila se v nich Dorseyho tvář.

Whittaker vlezl dovnitř.

„Abych byl upřímný, Whittakere,“ řekl Dorsey, „už jsem nevěřil, že vás ještě někdy uvidím. Měl jsem tam zůstat a pokusit se vám pomoct proti Killroyovi, ale - zpanikařil jsem…“

„To je v pořádku. Zvládl jsem ho.“

Whittaker se usmál. V šeru vagónu viděl Dorseyho jen jako stín.

„Nedopověděl jste mi svůj příběh o Santa Rose. Chci slyšet i zbytek.“

Dorsey byl tak rád, že vidí Whittakera živého a zdravého, že chvíli nedokázal promluvit.

Potom však začal vyprávět.

„Měli jsme velké štěstí, že jsme nalezli muže, který za naše pozemky a dobytek zaplatil dobré peníze. Musím přiznat, že jsme za to vděčili Franku Reillymu. On a ten muž, kterého jsme zvolili za vůdce treku, Luke Pollock…“

„Povězte mi o těch Mescalerech.“

Do města přijel vlak o několika nákladních vagónech a roztřásl vůz, v němž jsme byli.

„Dva dny předtím, než se to všechno stalo, zkoumali Reilly s Pollockem cestu za námi, aby se ujistili, že nikoho nemáme za zády. Vrátili se se třemi Mescalery. Dva byli mrtví, jeden těžce raněný. Reilly a Pollock ukořistili i jejich poníky a zbraně. Reilly tvrdil, že narazili na houf bojovníků a jen se štěstím z toho vyvázli.“

„To spíš zní tak, že ta trojice byla na lovu, než že by tam táhl celý houf,“ zapochyboval Whittaker.

Dorsey hovořil dál

Jednoho deštivého rána, krátce po snídani, Reilly odhodil masku. Během té noci zemřel poslední Mescalero.

„Neměli jsme dost lidí, jen pár vozků. Šest mužů, kteří nám pomáhali putovat na jih. Takže jsme měli plné ruce práce. Co se děje, jsem si uvědomil, teprve když jsem uviděl, jak Reilly s Pollockem rozhazují po táboře zbraně těch Mescalerů. Pollock je pistolník. A je tak rychlý s koltem, že jsem si ani nevšiml, jak tasil. Zastřelil ty tři mescalerské poníky dřív, než jsem stačil říct A.“

„To byl začátek,“ trpce zamumlal Whittaker.

„Nemohli jsme to pochopit. Ještě teď se mi vybavuje, jak jsme se divili. Potom Reilly chladnokrevně…“ Dorseymu selhal hlas, „…on - on zezadu zastřelil mého bratra.“

„Takže Reilly zavraždil vašeho bratra.“

„A všechny ostatní, jak vám hned povyprávím.“

Whittaker pocítil hořkost.

„To není poprvé, kdy se zločin bílého muže svedl na indiány.“

„Vyskočil jsem a Reilly na mě vypálil,“ dodal Dorsey. „Od toho mám jizvu na hlavě. Nemůžete ji vidět kvůli obvazu.“

„Viděl jsem ji, když jsem vás nalezl po té nehodě.“

„Reilly mě musel považovat za mrtvého. Ale o dva dny později mě nalezlo jedno formanské mužstvo, když jsem zmateně bloudil po okolí.“

Dorsey začal neklidně chodit sem a tam.

„Pověděli mi, že několik mil odtud Mescalerové přepadli karavanu. A že jsem měl štěstí, že jsem z toho vyvázl živ. Říkali, že Mescalerové všechny ostatní bílé zabili a zmocnili se povozů. Kromě mě byli ještě dva další, kdo přežili -Reilly a Pollock. Ale ta jména mi v tom okamžiku nic neříkala. Vzali mě do Socorra a později jsem našel džob u dráhy. Nevěděl jsem, kdo jsem a odkud pocházím. A měl jsem nevysvětlitelný strach z toho to zjistit.“

Dorsey zůstal stát a chytil Whittakera za ruku.

„Slyšel jsem o vás. Už jste pomohl mnoha lidem. Někdy za peníze, jindy zadarmo.“

„Peníze mě vždycky zajímaly,“ řekl Whittaker s úsměvem.

„Už jsem řekl, že potřebuju pomoc. Ne jen pro sebe, ale i pro svou dceru Stellu. Je to jediný příbuzný, kterého ještě mám. Má žena zemřela předtím, než jsem se vrátil z války. Ostatní společníci nebyli ženatí…“

Whittakera se zmocnila ledová zlost, když pomyslel na ty tři mrtvé Mescalery.

„Pomohu vám. Ale ne jen kvůli vaší dceři.“

„Já - já rozumím. Jenže Reilly té ubohé dívce ukradl sto padesát tisíc dolarů. Zůstala bez prostředků a bůhví, co s ní teď je.“

„Doufejme, že Reilly není bez prostředků.“

„Doktor Hutchinson byl před několika měsíci na Pecos River. Tvrdil, že o Reillym slyšel. Prý to má být nejmocnější a nejbohatší muž široko daleko.“

Whittaker šel k věci.

„Dorsey, chci pětadvacet procent ze všeho, co vám připadne, jestli Reillyho dostanu na šibenici. Jestli se vám něco stane - a k tomu může dojít, jestli nebudete dělat to, co vám řeknu, pak chci pětadvacet procent z toho, co zdědí vaše dcera.“

Dorsey zamrkal. „Dostanete všechno, o co si řeknete.“

„Bude to tvrdý a nebezpečný džob. Oba při tom můžeme přijít o život.“

Dorsey se zasmál.

„Co chcete se svým podílem dělat? Chcete si postavit zlatý palác?“

„Vím, jak ho upotřebit.“

Whittaker se Dorseyho zeptal, jestli nemá koně.

Dorsey zavrtěl hlavou.

„Jestli žádného kvalitního koně nenajdu ve městě, zkusím to u Mikea Russella.“

Whittaker poklepal Dorseymu na rameno.

„Chtěl bych to všechno písemně. Smlouvu s podpisy nás dvou.“

Whittaker přišel k vratům a vyhlédl škvírou ven.

Na jižní straně kolejí bylo vidět několik mužů. Uzavírali sázky a pokoušeli se proti sobě poštvat dva psy. Ti muži byli poměrně daleko a nikdo z nich se nestaral o jejich nákladní vagón.

Whittaker kývl na Dorseyho.

Oba vylezli ven a vydali se podél kolejí.

Nákladní vlak právě opouštěl město.

V hotelu jim paní Porterova půjčila papír, pero a inkoust. Whittaker sepsal tři kopie smlouvy.

Doktor Hutchinson se ještě stále nevrátil, takže Whittaker nechal jako svědky podepsat paní Porterovou a jejího recepčního.

Všechny udivil rukopis, kterým Whittaker sepsal smlouvu.

Whittaker se otočil k Dorseymu.

„Potřebujete noc na to, abyste se vzpamatoval. Máme před sebou dlouhou jízdu. Obstarám vám koně u Mikea Russella. Ve městě jsem neviděl žádného, kterého bych vám přál.“

Dorsey jej doprovodil ke dveřím.

„Neměli bychom tu smlouvu zapít?“

Whittaker se v myšlenkách příliš zabýval jinými věcmi, než aby si všiml naléhavého tónu tohoto postaršího muže.

Dorsey se dožadoval drinku, jako by se ho už nemohl dočkat.

To mělo být Whittakerovi nápadné.

Ale nebylo.

Vydal se tedy s Dorseym do saloonu.

Barman Sam si na Whittakera vzpomínal. Podal mu privátní lékařovu láhev.

„Doktorova instrukce. Mám vám z ní nalévat, když jste ve městě.“

Whittaker se rozhlédl po osazenstvu saloonu, ale nikdo jim, jak se zdálo, nevěnoval pozornost. Už v Carrizozu nebyl cizincem.

Železniční dělníci, kteří Dorseyho znali, ho dál oslovovali jako Jakea Hansona. Dorsey je neopravoval. Ztráta paměti však již pro něj byla minulostí. Zítra vyjede s Texem Whittakerem na dlouhou cestu do Santa Rosy na Pecos River.

Dorsey zvedl sklenici.

„Děkuji vám, Whittakere, že jste mi uvěřil.“

Po tom, co si připili, Tex Dorseymu poradil, aby šel do pokoje pro nemocné a vyspal se tam.

Bylo ještě světlo a Dorsey chtěl zůstat v saloonu a pobavit se se starými přáteli, které už patrně nikdy znovu neuvidí.

Whittaker byť neochotně souhlasil.

„Posaďte se ke stolu tak, abyste měl stěnu za zády. A nezapomeňte na toho hombre, který na vás vystřelil. Ještě stále nevíme, kdo to byl.“

„I to je důvod, proč chci zůstat,“ zašeptal Dorsey. „Ve městě se neuděje skoro nic, co by lidé od dráhy nevěděli. Možná něco zjistím…“

„Ať už je to kdokoli,“ řekl Tex, „vsadím svůj poslední dolar na to, že ho najal Mansfield.“

Viděl, že Dorsey si nalil další whisky. „Dávejte si s tou whisky pozor. Je pořádně silná.“

„Vyberte mi dobrého koně, Whittakere. Vždycky mi přinášel štěstí bělouš.“

„Štěstí budeme potřebovat. Jestli má Mike dobrého šimla, tak vám ho přivedu.“

„Whittakere, nevím, jestli vám to všechno někdy budu moct splatit…“

„Na to zapomeňte. Jen běžte včas do postele.“

„Já už na sebe dám pozor, jen nemějte strach.“

Whittaker na něj krátce kývl a pak opustil saloon. Přišel k pintovi do stáje za hotelem, osedlal ho a vyjel k táboru.

Přemýšlel, jak ho tam přivítají a jestli tam ještě budou Mansfield s Killroyem.

Při této myšlence překontroloval svůj kolt.

+ + + + +

Mike Russell byl překvapený, ale také potěšený, když v táboře uviděl Whittakera.

Hned byl ochoten mu prodat koně.

Potom se Tex zeptal na Mansfielda a Killroye.

Russell mu řekl, že několik hodin předtím opustili tábor.

„Slyšel jsem, jak Mansfield říká, že chtějí co nejrychleji na sever. Po Killroyově porážce Mansfield působil poněkud sklíčeně.“

„Dej mi jednoho dobrého koně, Mikeu. Bělouše, jestli nějakého máš. Každopádně koně, který se rovná mému pintovi.“

Pohlédl na sever a pobídl pinta lehkým tlakem stehen.

O dvě hodiny později se vydal po Mansfieldově a Killroyově stopě. Jel skalnatou divočinou, až dospěl k závěru, že určitě nezamířili do Carrizoza.

Pak se vrátil do tábora.

Tam si prohlédl koně, kterého mu vybral Russell, a zaplatil mu za něj. Šlo o silného, dlouhonohého bělouše.

„Přál bych si, abys jel s námi,“ řekl Russell a schoval zlaté mince, které mu dal Whittaker. „Ti dva jsou teď pryč, takže bude klid.“

Lord Neville pospával v jednom ze stanů. Hlasy ho probudily. Vylezl ze stanu a vážným hlasem řekl: „Prosím, rozmyslete si to ještě, pane Whittakere.“

„Je mi líto, ale mám nějaký džob na Pecos River.“

Russell svraštil čelo.

„Jaký džob, Texi?“

„Pro Dorseyho. Sám to vyřídit nemůže,“ odtušil Whittaker.

„Každý, kdo porazí Red Killroye,“ zvolal lord Neville, „si zaslouží vyznamenání. Až se vrátím do Londýna, promluvím o té záležitosti s královnou.“

Usmál se, stiskl Whittakerovi ruku a povzdychl si.

„Imponujete mi, pane Whittakere. Škoda, že pro mě nejezdíte. Hodně štěstí.“

Russell Texe vyprovodil k pintovi, který poslušně čekal na svého pána.

„Jak jenom můžeš odmítnout takové peníze, Texi? Sakra, tys byl přece vždycky na prachy. Víš vůbec, co děláš?“

+ + + + +

Whittaker přijel do města. Pinta a bělouše zavedl do stáje a vydal se k hotelu.

V recepci potkal paní Porterovou. Mávala na něj.

„Myslím, že vím, kdo střílel na Jakea Hansona, tedy na Dorseyho.“

Strnul.

„Jen vyprávějte.“

Rozhlédla se po hale. V kožených klubovkách pospávali dva muži. Jedna žena háčkovala. Všichni čekali na vlak na západ, který měl zpoždění.

„Slyšela jsem, že to je Buck Hassrick,“ zašeptala Marlene Porterova. „Je to darebák. Pracuje pro dráhu a vyzná se ve vlacích.“ Pohlédla mu do očí. „Chápete?“

„Vy myslíte, že ví, jak způsobit, aby se vagón rozjel sám od sebe?“

„Je to nebezpečný člověk. Nějakou dobu byl železničním detektivem. Ale vyhodili ho, protože střílel na nějaké opilce, které měl jenom zahnat pryč, protože otravovali železniční dělníky při pokládání pražců. Je na dně a jak mi řekl můj informátor, pro peníze udělá všechno.“

„Jste si zcela jistá?“ zeptal se Whittaker a vyhlédl z okna k nádrži s vodou, která stála vedle kolejí a již byla ve stínu.

„Mám uši všude, Whittakere. V mém oboru musí člověk vědět všechno. A já vím skoro všechno, co se děje na dráze na sto mil daleko. Je mi líto, že mi trvalo tak dlouho, než jsem vám mohla dát tuto informaci…“

„Jak ten Buck Hassrick vypadá?“

„Je hodně vysoký a poměrně hubený. Dobře se obléká, i když ty jeho věci už jsou poměrně obnošené. Má zlatý zub, řezák.“

„S tím už si snad něco počnu.“

„Myslím, že chce odjet z města. Můj informátor mi řekl, že se dneska odpoledne potloukal u nákladních vagónů.“

„Přesto ho zkusím najít.“

Položila mu ruku na rameno.

„Buďte opatrný.“

Pohlédl na tu ruku. Měla dlouhé, jemné prsty a růžové nehty.

„To jsem vždycky,“ odvětil.

Usmál se na ni a pak odešel do pokoje pro nemocné.

Clancy, lékařův asistent, jej chtěl právě zavřít.

Řekl, že Steve Dorsey alias Jaké Hanson se tam vůbec neukázal.

Poněkud rozzlobený Whittaker se vydal do saloonu.

Lokál byl přecpaný železničními dělníky. Kolem kerosinových lamp se vznášel tabákový kouř.

Dorsey nikde.

Nyní již spíše s obavami než s hněvem se Tex zeptal barmana na Dorseyho. To toho muže překvapilo.

„Odešel jen před několika minutami, Whittakere. Někdo mu přinesl zprávu, že na něj čekají půl míle odsud na kolejích.“

Whittaker strnul.

„Kdo byl ten muž, co přinesl tu zprávu?“

„Ten bastard se mi nikdy nelíbil. Pracoval pro železnici. Jmenuje se Hassrick.“

„Kam odešli?“

Sam ukázal na sever.

„Jaké byl namol. Hassrick ho musel podepírat.“

„Neměl jste ho nechat odejít!“

V saloonu náhle zavládlo napětí. Hluk utichl. Přítomní hleděli k baru.

„To jsem si měl začít s Buckem Hassrickem?“ zaúpěl barman. „Sakra, vždyť já chci ještě pár let žít.“

Tex vyrazil ze saloonu. Hosté na něj zaraženě hleděli.

Nákladní vagóny zmizely z vedlejší koleje a v temnotě viděl jen po stromy na kopci na sever od města.

Urazil několik set yardů, když spatřil siluety dvou mužů, kteří kráčeli podél kolejí. Jeden z nich vrávoral, druhý ho podpíral.

Whittaker se rozběhl.

Hlouček hostů vyšel ven ze saloonu. Ptali se, co se děje.

Na ulici se sbíhali další lidé, kteří větřili, že se něco semele. Nikdo z nich nedokázal s Whittakerem udržet krok.

V temnotě by možná mohl Hassricka dohnat, aniž by si toho Hassrick všiml. S hlučícím davem v patách to však bylo nemožné.

+ + + + +

Hassrick je uslyšel a strčil do Dorseyho.

Dorsey byl tak opilý, že zakopl o koleje a natáhl se jak široký tak dlouhý.

Buck Hassrick tasil revolver a vypálil na Dorseyho. Potom namířil na Whittakera, který běžel k němu.

Tex uviděl záblesk a vzápětí se za ním ozval výkřik.

Whittaker vytáhl kolt a vystřelil na Hassricka.

Bucka Hassrricka náraz kulky odhodil, jeho kolt zazvonil při dopadu na koleje.

Whittaker mu mířil na nohy. Chtěl ho dostat živého.

Hassrick právě sahal po revolveru, když k němu Tex přiběhl.

Whittaker mu však včas zbraň odkopl. Rychlým pohledem zjistil, že Steve Dorsey je v bezvědomí. Na hrudi měl tmavou skvrnu, která se rychle rozšiřovala.

Tex chytil Hassricka za límec.

„Kdo tě zaplatil? Řekl bych, že to vím, ale chci to slyšet od tebe. Kdo ti zaplatil za tu vraždu?“

„On - on mi ještě dluží zbytek…“ Hassrickův hlas byl stále slabší. Z pravé nohy mu na kolejnici tekla krev.

Mezitím se na místo přihnal dav.

„Zavraždil Jakea Hansona! A poranil Franka!“

Zaleskly se revolvery.

„Za něco takového je jenom jeden trest!“ vykřikl kdosi.

Dav běsnil.

Náhle měl kdosi v rukou smyčku.

„Chci ho živého!“ zvolal Whittaker.

Bylo jich však příliš mnoho.

Neměl proti té přesile šanci.

A kdyby sáhl po koltu, došlo by jen k dalšímu krveprolití.

Pokusil se zuřící dav přivést k rozumu slovy, prosil a přesvědčoval, ale bylo to jen házení hrachu na zeď.

Dav ho pak oddělil od Hassricka, kterého potom pověsili na telegrafní sloup.

Znechucen lynčem, kterému nedokázal zabránit, Whittaker zvedl Stevea Dorseyho a odnesl ho do lékařova domu.

Doktor Hutchinson byl bledý.

Ukázal Whittakerovi, ať tělo položí na stůl, načež ho zdvořile vyhnal z domu.

„Doufám, že chytíte toho, kdo Hassrickovi za tu vraždu zaplatil,“ řekl chvějícím se hlasem. Pak Whittakerovi zabouchl dveře před nosem.

Tex ještě slyšel rychle se vzdalující kroky.

+ + + + +

Šoural se k hotelu.

V uších mu znělo burácení davu. Ani se nechtěl otáčet k tomu telegrafnímu sloupu, na nějž pověsili Bucka Hassricka.

Paní Porterova se ho zeptala, co má ten rámus znamenat.

Smutně jí o tom pověděl.

Zbledla a kousla se do rtů.

„Jaké byl tak oblíbený…“

„Byla to ode mě chyba, že jsem ho nechal samotného.“

„Nesmíte si dělat výčitky, Whittakere, to k ničemu nevede.“

„To se snadno řekne.“

„Ano. Vím, jak je hrozné, když někdo přemýšlí, co by mohlo být, kdyby… Utekla jsem s jedním mužem z domu. Bylo mi tehdy čtrnáct. Teď už se nemůžu vrátit. Měla jsem zůstat doma a vzít si někoho, koho bych měla opravdu ráda. To je mé co by, kdyby.“ V jejích očích se na okamžik objevil zamyšlený, melancholický výraz. „Co teď budete dělat?“

„Je v hotelu ještě pořád plno?“

„Ne pro vás,“ usmála se.

„Rád bych se vykoupal a dal si čtyřlibrový steak…“

„Mám ve svém pokoji vanu. A čtyřlibrový steak by také neměl být problém. A pak…“

„Nemám nic proti,“ řekl a vzal ji záruku.

+ + + + +

Opustil Carrizozo ještě před východem slunce. Nasedl na svého pinta, bělouše vedl za sebou na laně.

Včera měl na pinta posadit i Dorseyho a dva na jednom koni měli jet do tábora, kde by si Dorsey sám vybral toho bělouše. Neměl ho nechávat ve městě.

Pak si vzpomněl na slova Marlene Porterové. Nemělo smysl se trápit výčitkami: Co by, kdyby…?

Pravdou bylo to, že dal Dorseymu nějaké peníze. Nepočítal s tím, že Dorsey je propije a zapomene na jeho rady.

Do tábora přijel ještě za tmy. Panovalo tam ticho, tedy až na občasné chrápání.

V ohradě frkali a hrabali koně.

Nechal bělouše u nočního hlídače. Russell mu ty peníze jednou mohl vrátit - nebo také ne. Bylo mu to jedno.

Whittaker chtěl mnohem víc od Franka Reillyho.

Vzpomněl si, kde viděl Mansfieldovy a Killroyovy stopy a vydal se na sever.

Počítal s tím, že ti dva někde odbočí k železnici a z nějaké stanice budou dál pokračovat vlakem, aby se potom z Las Vegas vydali dál na jih.

Jenže Mansfield a Killroy se rozhodli jinak. Očividně chtěli tu dlouhou trasu k Pecos River urazit v sedle.

Během jízdy přemýšlel Tex o událostech kolem Mansfielda.

Právě Mansfield s největší pravděpodobností zaplatil Bucku Hassrickovi za vraždu Dorseyho.

Mansfield a brutální hromotluk Killroy v tom byli namočení stejně jako Frank Reilly a jeho předák Luke Pollock.

Pro Whittakera nebylo těžké následovat jejich stopy.

Otisky kopyt většího koně, který musel nést těžkého Killroye, byly zřetelně vidět v měkké půdě a daly se lehce rozeznat od ostatních stop.

S trochou štěstí je mohl brzy dostihnout. Jejich náskok byl sice ještě stále velký, ale cval jeho pinta jej rychle snižoval.

+ + + + +

Před Texem Whittakerem se táhly stopy.

Zdálo se, že Arthur Mansfield a Red Killroy neměli při své cestě do Santa Rosy nijak zvlášť naspěch.

Možná si mysleli, že se nemají čeho obávat - teď, když Steve Dorsey padl za oběť Hassrickovu druhému pokusu o vraždu.

Whittaker však věděl, že nesmí Mansfielda podcenit.

Ten muž sice nic nevěděl o smlouvě, kterou Whittaker uzavřel s lékařem, ale určitě počítal s možností, že Tex nenechá tu záležitost na pokoji, i když Dorsey zemře.

Whittaker nechal za zády White Oaks. Před ním se táhl zelený pruh stromů na pahorcích obklopujících arroyo Gallo.

Tex hleděl na ty stromy zpod okraje klobouku.

Viděl, jak mezi jejich korunami přeletují ptáci. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ty ptáky vyděsil člověk. Ani pinto nebyl nervózní.

Přesto Tex vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a položil ji přes sedlo.

Zůstal nedůvěřivý, až pod stromy na jižním břehu arroya spatřil v kamenitém korytu úzký potůček.

V písku byly zřetelně vidět stopy dvou koní.

Tex soudil, že nejsou více než tři hodiny staré.

Vjel do koryta. Podkovy cinkaly o kamení. Ptáci ztichli.

Whittaker dorazil na severní břeh.

Zde nebyl porost tak hustý. Za břízami a vrbami viděl svah stoupající k jednomu kopci.

V tom samém okamžiku, kdy jeho pinto nastražil uši, si Whittaker všiml záblesku na kopci.

Trhl uzdou a vytáhl ze třmenů holínky.

Pak to před ním explodovalo.

Pocítil tvrdý náraz do brady.

Zdálo se mu, že slyší vyděšené řehtání pinta.

Udělaly se mu červené kruhy před očima.

Tyto ďábelské kruhy pak stále víc černaly.

Pokusil se bránit temnotě, která ho začala obklopovat, ale tento boj prohrál…

+ + + + +

Zasténal.

Cítil, jak mu kdosi dal ruce za záda.

Jeho první pocit byl silný zápach potu, který ho udeřil do nosu. Potom ucítil, jak mu teče něco vlhkého z brady přes krk na košili.

Chtěl otevřít oči, ale jeho víčka byla těžká jako z olova.

Opět uviděl červené kruhy, které zmizely až po chvíli.

Kdosi zavrčel: „Hej, nejsi tak tvrdý, jak jsem si myslel, Whittakere.“

Tex otevřel oči.

Nad sebou spatřil mlhavou postavu.

Chtěl se zvednout ze země, ale nešlo to. Pochopil, že mu svázali ruce za zády.

Ztěžka polkl.

Poznal širokou, šklebící se tvář Red Killroye.

Sakra, obelstili mě jak začátečníka!

Chtěl něco říct, ale když pohnul čelistí, projela mu bradou a celou hlavou ostrá bolest.

Neměl tušení, co ho tak omráčilo. Že by mu ta kulka olízla bradu?

Opatrně natáhl nohy a posadil se.

Killroy odstoupil. V levé ruce držel Whittakerův revolverový opasek s koltem a skláněl se pro pušku, která ležela v trávě. Whittaker viděl, že to je jeho winchestrovka.

Rozhlédl se. Pinto nikde. Deset yardů odsud stál Killroyův hnědák.

Killroy přišel k němu a zapnutý revolverový opasek pověsil přes hrušku sedla. Pak strčil Whittakerovu winchestrovku do srolované přikrývky, kterou připevnil za sedlo.

Whittaker překvapeně přihlížel, jak Killroy odepíná i svůj vlastní opasek a věší jej přes hrušku.

Pak se ten obr vrátil se sekerou, již vytáhl ze sedlové kapsy.

Tex se pokusil dostat se na nohy. Okamžitě se vrátily ty hrozné červené kruhy. Zhroutil se a opřel se o strom.

Killroy se drsně zasmál.

Aniž se staral o Whittakera, usekl zhruba stopu nad zemí jednu tenkou břízku, jež rostla tři yardy od něj na malé mýtině, a udělal do tenkého pahýlu hluboký zásek. Pak useknutou břízku odnesl z mýtiny a znovu strčil sekeru do sedlové kapsy.

Co to dělá? pomyslel si Whittaker.

Tušil, že to má něco společného sním.

Klidně a zhluboka dýchal, aby překonal mdloby.

Vytřeštěnýma očima přihlížel, jak Killroy vytáhl tři yardy dlouhou koženou šňůru, kterou strčil do zářezu pahýlu a pak ji k němu přivázal.

Teprve, když druhý konec šňůry přinesl k němu a sáhl po jeho pravému kotníku, věděl již Whittaker, která uhodila.

Killroy chtěl odvetu!

A ta kožená šňůra tam byla od toho, aby před ním neutekl.

Tex se pokusil obrátit, ale jeho reakce byly příliš pomalé. Killroy chytil jeho kotník a trhl jím tak prudce, že Whittaker padl tváří do trávy.

Killroy mu rychle přivázal šňůru ke kotníku a zase odešel.

Whittaker s vypětím všech sil vstal a pohlédl na toho obra.

„A ty si myslíš, že to bude férový boj, Killroyi?“ zeptal se.

Killroy se tiše zasmál.

„Nemám naspěch, Whittakere. Klidně se zotavuj. Dávám ti dvě hodiny. Jestli budeš připraven už předtím, stačí říct.“

Otočil se a posadil se do stínu poblíž svého hnědáka. Klobouk si posunul hluboko do čela.

Vypadalo to, jako by si chtěl zdřímnout, ale Whittaker věděl, že Killroy ho nespustí z očí.

Tex si nemínil ten čas, který mu zbýval, zkrátit.

Spodní čelist ho ještě stále pekelně bolela, jako by ho do ní kopl kůň.

Pokusil se vybavit si, co ho to trefilo do brady, ale nešlo to.

Zavřel oči a odpočíval.

Musel mít jasnou hlavu.

Jestli utrpěl otřes mozku, tak ani nemusel vstávat. Pak by proti Killroyovým ocelovým pěstím neměl sebemenší šanci.

Potom jej však slabost postupně přešla. Mohl pohnout hlavou, aniž se mu zamlžil pohled a objevily se ty proklaté červené kruhy.

Tu uslyšel důvěrně známé ržání.

Otevřel oči.

Killroy vyskočil. Vytrhl ze sedlového pouzdra svého hnědáka pušku a vypálil několik ran na kopec, na jehož temeni se objevil pinto.

Whittaker viděl, jak se hřebec vzepjal a vyrazil pryč. O pár vteřin později zmizel za hřebenem.

Killroyův pohled byl chladný, když zase strčil pušku do sedlového pouzdra. Pohlédl na Whittakera a řekl: „Jdeme na to, Whittakere!“

„To nebyly dvě hodiny, Killroyi.“

„Poděkuj svému pintovi,“ zavrčel Killroy a potom přišel k Texovi. „Jeden špatný pohyb, Whittakere,“ řekl, „a budeš proti mně muset bojovat se svázanýma rukama!“

Whittaker se nepohnul, když mu Killroy rozvazoval pouta na rukou.

Pak obr odstoupil, odešel za pahýl a široce se rozkročil.

Tex si dával na čas. Mnul si zápěstí, aby je prokrvil. Potom si opatrně sáhl na bradu.

Zhrozil se, když se dotkl velké boule. Krom toho měl roztrženou kůži. Cítil zaschlou krev. Byl si jist, že to není střelná rána.

Opatrně pohnul spodní čelistí. Bolest mu vehnala slzy do očí. V tom okamžiku si uvědomil, že jediný Killroyův úder do brady by ten boj ukončil.

„Vstaň!“ zavrčel obr.

Whittaker se opřel pěstmi o trávu a opatrně se zvedl.

Šlo to lépe, než si myslel.

Mdloby nepřišly.

Přesto předstíral, že se mu podlamují kolena.

Viděl, jak se Killroy šklebí, a vůbec poprvé od chvíle, kdy pochopil, co s ním chce Killroy dělat, si byl jist, že zůstane naživu.

Killroy odhodil svůj klobouk, načež stáhl hlavu mezi ramena a zamával rukou.

„Umlátím tě, Whittakere!“ vykřikl.

Tex na okamžik pomyslel na boj, který viděl v New Orleans, a sevřelo se mu hrdlo.

Pak však všechny myšlenky zaplašil.

Pohlédl Killroyovi do očí a udělal dva kroky dopředu, aby mu nepřekážel kožený řemen na pravém kotníku…

+ + + + +

Whittakerovy plíce pumpovaly jako dmýchadlo. Měl pocit, že cítí každé žebro.

Dosud se dokázal vyhnout všem úderům na hlavu, zato však musel zanedbat obranu těla a tak inkasoval několik tvrdých ran.

Killroy byl rudý jak rak.

Očividně si myslel, že Whittakera omráčí jednou ranou do brady.

Přistoupil k tomu zápasu bezstarostně a už na začátku dostal několik tvrdých úderů do hlavy.

Zatím se choval férově.

Whittaker si však byl jist, že se to změní, pokud začne prohrávat.

Kožená šňůra mu téměř nepřekážela. Musel jen zůstat poblíž pahýlu a střídavě uhýbat napravo a nalevo, aby se řemen neomotal kolem pahýlu a nezkrátil se tím.

Číhavě na sebe hleděli.

V Killroyových očích se jiskřilo.

„Já tě dostanu, Whittakere!“ hlesl.

„Tos mi sliboval už před půlhodinou, Killroyi,“ odsekl Tex. Málem již nepoznával svůj hlas.

Killroy vyskočil.

Whittaker uhnul jednomu direktu, načež v posledním momentu uviděl, jak Killroy vykopl pravou nohou.

Bleskurychle se otočil, takže se mu ten kop jen otřel o stehno. Pravou rukou chytil obra za kotník, trhl a Killroy ztratil rovnováhu.

Těžce dopadl na zem.

Whittakerovi bylo jasné, že čas férového boje pominul.

Teď šlo o holé přežití.

Chtěl využít svou šanci a zaútočit na Killroye na zemi, ale obr zařval a převalil se.

Potom se zvedl na kolena.

Whittaker zatajil dech.

Viděl, jak se v Killroyově ruce blyští široká čepel nože bowie.

Tex uhnul dva kroky a zavrtěl hlavou.

„Jde to s tebou z kopce, Killroyi. Dřív jsi býval férovým bojovníkem.“

Killroy se s hekáním zvedl. Whittakerova slova ho popudila ještě víc. V očích se mu zračila vražda.

„Měl jsem poslechnout Arthura a vpálit ti kulku do hlavy, kdyžs byl omráčený,“ vyhrkl.

Mával nožem před sebou, zatímco pomalu kráčel k Texovi.

Whittaker dal ruce před sebe a lehce se předklonil.

Prvnímu výpadu mrštně uhnul.

Chtěl Killroye uhodit pěstí do pravé ruky, ale obr se měl na pozoru. Otočkou se mu vyhnul a znovu zaútočil.

Whittaker ustoupil ještě jeden krok vzad.

Hlavou mu bleskla myšlenka na kožený řemen, když v pravém kotníku ucítil prudké trhnutí.

Nedokázal se udržet na nohou a zřítil se na záda.

Uslyšel Killroyův triumfální smích.

Objevil se nad ním stín.

Převalil se a vzápětí se čepel nože bowie zabodla do země vedle jeho hlavy.

Udeřil levou rukou.

Vložil do té rány všechnu sílu, kterou ještě měl, a když se jeho pěst zabořila do Killroyova boku, měl pocit, že vrazil do zdi.

Killroy zařval jak býk.

Tento úder jej odhodil stranou.

Whittaker ke svému úžasu viděl, že obr pustil nůž, který zůstal zapíchnutý v zemi.

Přiskočil k němu a chopil se jeho rukojeti. Vytrhl jej z hlíny a rychlým seknutím přeťal kožený řemen, jenž měl přivázaný k noze.

V té chvíli se na něj vrhl Killroy.

Tex viděl, jak se k jeho tváři blíží pěst.

Chtěl uhnout hlavou, ale tu ho obr trefil do levé lícní kosti. Zároveň pocítil trhnutí pravého zápěstí, když se na něj Killroy vrhl a přitiskl jej k zemi.

Znovu spatřil před očima černé stíny.

Zmocnila se jej panika.

Jestli ztratí vědomí, Killroy ho zabije!

Docházel mu dech i síly.

Killroyova váha byla hrozná. Na pravé ruce, kterou ještě stále svíral rukojeť nože, cítil vlhkost. Chtěl se pohnout, ale nešlo to.

A pak pochopil, že ani Killroy už se nehýbá.

Zvedl levou ruku a odvalil ze sebe obrovo bezvládné tělo.

Rukojeť nože se pohnula s Killroyem. Whittaker ji musel pustit.

Vymanil se zpod toho hromotluka a chtěl se postavit na nohy.

Ostrá bolest v levé polovině tváře ho málem uvrhla do bezvědomí. Musel se oběma rukama opřít o trávu.

Jeho pohled ulpěl na rukojeti nože. Trčela z Killroyova těla. Měl nůž vražený v levém boku. Z rány tekla krev a smáčela mu košili.

Whittaker trhnutím nůž vytáhl.

Věděl, že měl neuvěřitelné štěstí. Musel nůž náhodou držet čepelí nahoru, když se na něj Killroy svalil.

Zůstal na kolenou, dokud se jeho dech neuklidnil.

Strnule hleděl na Killroyé.

Ten však již pro něj neznamenal nebezpečí. Jeho vytřeštěné oči byly upřeny k nebi.

Ze zamyšlení jej probralo řehtání koně. Zvedl hlavu.

Na kopci se znovu objevil pinto.

Tex si strčil dva prsty do úst a chtěl hvízdnout.

Čelistí mu projela děsivá bolest. Až napočtvrté se mu podařilo zahvízdat tak, aby to pinto slyšel.

Hřebec se okamžitě dal do pohybu a vyrazil ze svahu ke stromům.

Whittaker se vrávoravě zvedl.

Už mnohokrát hleděl smrti do tváře, ale tak těsné jako teď to ještě nikdy nebylo…

+ + + + +

Tex měl vyschlé rty, když zastavil pinta na hřebeni a v záři večerního slunce pohlédl na městečko ležící pod ním.

V paprscích slunce se rudě leskly vody Pecos River, jež dala městu jméno.

Whittaker se chopil polní láhve, jež visela na hrušce sedla, a vypil zbytek vody, která v ní ještě byla.

Uplynuly už dva dny od chvíle, kdy pohřbil Killroye mezi stromy u arroya Gallo.

Ani nyní ještě zcela nepřekonal šok z toho, jak blízko se kolem něj přehnala smrt.

Když se k němu vrátil pinto, zjistil, že Killroy ho svou kulkou mohl zabít. Byla to čirá náhoda, že namísto do jeho břicha trefila do hrušky sedla.

Tu kulka roztříštila. Horní část byla odtržená a právě její ustřelené zbytky ho zasáhly do brady. V důsledku toho ztratil vědomí.

Whittaker vyměnil své sedlo za Killroyovo. Hnědáka pustil na svobodu.

Sledoval Mansfieldovy stopy až před městečko Vaughn. Potom je ztratil v jednom potoku.

Prohledával břeh, avšak ne dlouho. Věděl, že Mansfieldovým cílem byla Santa Rosa na Pecos River.

V noci přespal v hotelu ve Vaughnu a ještě před úsvitem jel dál v naději, že Mansfielda dožene ještě před Santa Rosou a bude moci promluvit s dcerou Stevea Dorseyho dřív, než mu v tom zabrání Reilly a Pollock.

Mansfieldovy stopy již neobjevil.

To ho udivilo, protože by do toho lumpa nikdy neřekl, že umí tak dobře zametat stopy.

Pověsil polní láhev na hrušku sedla a polaskal pinta ostruhami.

Hřebec vyrazil lehkým klusem. Očividně věděl, že tam dole mezi domy na něj čekají stáj a oves.

Whittaker naslouchal hlasu svého instinktu, když vjel mezi první domy Santa Rosy.

Nebezpečí mu však nehrozilo.

Ze by Mansfielda přece jen předjel?

Pohlédl na domy na široké Main Street.

Santa Rosa nepůsobila dojmem prosperující obce. V ranní hodinu tam sice panoval ruch, ale Whittaker měl pocit, že jde o ospalou díru, v níž dynamický a mocichtivý muž dlouho nevydrží.

Ruku měl položenou na pravém stehně - poblíž koltu.

Pinto byl nápadný kůň. Pokud Mansfield přece jen přijel do Santa Rosy před ním, pak ho ten pistolník pozná právě podle pinta.

Místní na něj zvědavě hleděli, ale to bylo také všechno.

Tex uviděl pestrá okna saloonu, v nichž se svítilo.

Vydal se tam.

Před zábradlím těžce slezl ze sedla.

Jen s námahou potlačil zasténání. Ještě stále se o něj pokoušela slabost.

Pinto mu chňapl po rameni. Zřejmě si myslel, že jeho jezdec mu chce upřít stáj, péči a oves.

Whittaker mu uhnul a poplácal ho dlaní mezi ušima.

„Počkej, starouši,“ zamumlal a omotal uzdu kolem zábradlí.

Ze saloonu se ozýval typický hospodský hluk.

Whittaker si olízl rty. Nezbývalo mu než se zeptat na Reillyho a Pollocka, i když by tím možná otevřel brány pekla. 36

Vyšel po schodech na verandu a zhluboka se nadechl. Potom otevřel létací dveře a vstoupil do saloonu.

Vzduch byl prosycen tabákovým kouřem, potem a whisky.

Muži u barového pultu mu věnovali jen krátký pohled a pak pokračovali v debatě.

Tex přistoupil k pultu.

Přišel k němu barman a Whittaker si objednal pivo.

Když mu ho barman přinesl, řekl: „Mám zprávu pro slečnu Stellu Dorseyovou. Můžete mi říct, kde bych ji mohl najít?“

Barman svraštil čelo.

Whittaker pochopil, že tou otázkou vzbudil barmanovu nedůvěru.

„Vy jste od Reillyho?“ zeptal se barman.

V prvním okamžiku chtěl Whittaker přikývnout, ale pak řekl: „Ne.“

Barman pokrčil rameny.

„Bydlí kousek odsud na Main Street. Ten dům nemůžete minout. Má verandu s bíle natřeným balkonem.“

„Díky,“ prohodil Whittaker.

Vypil své pivo, zaplatil čtvrťák a opustil saloon. Neušlo mu, jak za ním barman zamyšleně hleděl, načež oslovil jednoho muže u pultu a kývl směrem ke dveřím.

Whittaker vyšel na verandu.

Nečekal, až se někdo objeví za jeho zády, sešel na ulici, odmotal pintovu uzdu a vyšvihl se do sedla.

Vyjel směrem, kterým ho navigoval barman.

Po chvíli obezřetně otočil hlavu. Ze saloonu však nikdo nevyšel.

Dům, který mu barman popsal, byl vidět už z daleka. Stál mezi dvěma

většími budovami. Úzký průchod kolem něj vedl na dvůr.

Whittaker tam navedl pinta. Nechtěl, aby tak nápadný kůň stál před domem.

Očividně byl pozorován. Když na dvoře seskočil ze sedla, otevřely se dveře na zadní straně domu.

Tex v nich uviděl černou dívku. Měla krátké, kudrnaté vlasy, ozdobené bílým čepcem a zástěru s náběrkami.

„Tady jste na soukromém pozemku, pane, „řekla.

Whittaker přikývl.

„Já vím. Chtěl bych mluvit se slečnou Dorseyovou. Mám pro ni zprávu.“

„Posílá vás pan Reilly nebo pan Pollock?“ zeptal se černoch.

Whittaker svraštil čelo. Zase ta otázka.

„To s tím nemá co společného,“ odtušil a pokročil k černošce.

Ustoupila do domu a chtěla zavřít dveře.

Tex byl rychlejší. Strčil do dveří nohu a otevřel je i přes její odpor.

„Slečno Dorseyová!“ zvolala služka.

Whittaker proběhl kolem ní.

Na konci krátké chodby byly otevřené dveře. I v pokoji za nimi se svítilo.

Whittaker se zastavil. Ve dveřích se náhle objevila mladá žena.

Udiven viděl, že drží v ruce kapesní revolver, připravený k použití.

Whittaker se nehýbal.

Stella Dorseyová - pokud to byla ona - měla nádherné světlé vlasy a půvabný obličej. Její plné rty byly lehce otevřené a v blankytných očích se zračil údiv.

„Kdo jste?“ zeptala se rozechvělým hlasem. „Co ode mě chcete?“

„Nemusíte ze mě mít strach, slečno Dorseyová,“ klidně odvětil Whittaker. „ Jmenuju se Whittaker - Tex Whittaker.“

„Já vás neznám! Strýc Frank a Luke vaše jméno nikdy nezmínili!“

Tex zavrtěl hlavou.

„To ani nemohli, slečno Dorseyová. Jedu od vašeho otce…“

Viděl, jak její krásná tvář strnula. Sklonila revolver.

„Můj otec zemřel před více než rokem,“ zašeptala.

„Ne, slečno Dorseyová. Ještě před čtyřmi dny jsem ho viděl v Carrizozu. Dovolte mi, prosím, abych o tom promluvil. Mohu vám vysvětlit, proč se vám váš otec tak dlouho nehlásil.“

Nevěřila mu. Viděl jí to na očích.

Náhle zvedla ruku s revolverem a řekla: „Zmizte! Můj otec zemřel v Kaňonu smrti. Luke Pollock a strýc Frank Reilly byli při tom.“

Whittaker přikývl.

„Řekli vám, že to byli Mescalerové, že ano?“

„Ano…“

„Prosím, slečno Dorseyová. Dovolte mi s vámi půl hodiny promluvit. Slibuji vám, že potom odejdu a nebudu vás dál obtěžovat…“

+ + + + +

Ještě stále z něho měla strach, když v obývacím pokoji ukázala na křeslo a vyzvala ho, aby si sedl.

Whittaker jí to neměl za zlé. Prošel kolem zrcadla a všiml si, jak vypadá. Vyděsil se. Velká boule na bradě měla zelenožlutou barvu. Doplňoval ji šrám a to vše bylo zarostlé strništěm.

Chápal, že z něj ta žena má strach.

Posadil se a sáhl do vnitřní kapsy svého kabátu. Opatrně rozložil smlouvu, kterou sepsal se Stevem Dorseym, a podal ji té mladé, sotva dvacetileté ženě.

Černá služka zůstala stát u dveří a vytřeštěnýma očima vše sledovala.

„Poznáváte ten podpis?“ zeptal se Tex po chvíli.

Zvedla hlavu a pohlédla na něj, jako by mu nerozuměla.

Potom pomalu přitakala a řekla: „To je tátův rukopis. Ale co znamená toto: pětadvacet procent majetku Franka Reillyho nebo mé dědictví, pokud táta nezůstane naživu?“

„To je dlouhá historie, slečno Dorseyová. Povyprávím vám ji…“

Začal tím, jak se setkal se Stevem Dorseym alias Hansonem, a skončil vražedným zápasem s Red Killroyem.

Stella Dorseyová tiše naslouchala. Pomalu rudla.

Když Whittaker skončil, potřebovala několik minut na to, aby se vzpamatovala.

Pak zavrtěla hlavou.

„Ne,“ rezolutně řekla, „věřila bych všemu, ale tomu, že se Luke Pollock podílel na vraždě tátova bratra a jeho ostatních společníků, ne!“

Vyskočila a zablesklo se jí v očích. Po tvářích jí tekly slzy.

Whittaker se rovněž zvedl.

„Neřekl jsem vám všechno, slečno Dorseyová. Když jsem opouštěl Carrizozo, ležel váš otec s kulkou zákeřného střelce u doktora. Pravděpodobně již není naživu.“

Pohlédla na něj a zašeptala: „Zeptám se Lukea.“

„Frank Reilly a Luke Pollock nejsou ve městě?“

Vypadalo to, jako by jeho slovům nerozuměla.

Náhle se otočila a vyběhla ven.

Whittaker se podíval na černou služku.

„Můžete mi říct, kde jsou Pollock s Reillym?“

Přikývla. Narozdíl od Stelly Dorseyové o Whittakerovu vyprávění nepochybovala.

„Frank Reilly je za obchody v Las Vegas,“ řekla. „Po smrti pana Dorseyho byl ustanoven poručníkem slečny Stelly.“

„A co Luke Pollock?“

„Pan Pollock je snoubencem slečny Stelly.“

Whittaker málem vyletěl z kůže.

Vrahové Stevea Dorseyho postupovali neuvěřitelně bezohledně. Korunou všeho však bylo, že ještě chtěli obrat o dědictví dceru Stevea Dorseyho, když si ji Pollock mínil vzít za ženu.

Whittaker uslyšel řehtání koně.

Spatřil zděšení ve tváři černé služebné a v následujícím okamžiku přiskočil ke dveřím.

Stella Dorseyová skloněna k hřívě malého hnědého koně se hnala úzkým průjezdem. Ve vratech stáje stál mladý černoch. Právě on podle všeho osedlal koně pro Stellu Dorseyovou.

Whittaker přiběhl ke svému pintoví.

Vzal uzdu, ale v následujícím okamžiku spatřil pohyb v průjezdu.

„Stát, pane…“ ozval se hluboký hlas.

Tex vyšel ze zákrytu za pintem.

Ještě se zcela nesetmělo, takže viděl do tváře toho muže.

Viděl ho už v saloonu. Díval se za ním, když ho na něj upozornil barman.

„Co to má znamenat, člověče?“ zeptal se onen muž, jenž měl u boků dva revolvery. „Co jste hledal u slečny Stelly, když vás neposlali Reilly a Pollock?“

„Kdo vám dal právo se mě takto vyptávat?“ odsekl Tex.

„Jsem panu Reillymu zodpovědný za to, že jeho svěřenkyně nebude obtěžována individuy, jako jste vy, hombre. Není divu, že slečna Stella ujela - když vás viděla.“

Whittaker se pousmál.

„I vy byste měl mít aspoň trochu strach, pane,“ řekl nebezpečně tichým hlasem. „Teď nasednu na svého koně a odjedu pryč.“

Muž zavrtěl hlavou.

„Nikam nepojedete, pane,“ řekl a změnil postoj. Jeho ruce nyní visely jako pařáty nad pažbami dvou revolverů.

Whittaker si povzdechl.

Rád by se vyhnul boji, ale viděl na tom chlapovi, že se mu to nepodaří.

Zvedl levou ruku, jako by chtěl sáhnout po uzdě pinta.

Muž okamžitě reagoval. Ještě než však stačil vytáhnout poniklované kolty z pouzder, dostal do pravého ramene Whittakerovu kulku.

Náraz jej otočil, načež se mu podlomily nohy. A protože nezvedl ruce z pažeb revolverů, padl na tvář.

Tex k němu přiskočil. Jeho kolt už byl zpět v pouzdře.

Sklonil se a vzal muži revolvery. Nohou jej obrátil na záda.

Muž se svíjel bolestí.

Z rány v rameni tekla krev, ale Whittaker viděl, že kvůli té kulce, jež vnikla hluboko pod klíční kost, nezemře.

Otočil se.

V průjezdu do dvora stála černoška. Přidušeně vykřikla.

Whittaker obrátil pinta a vyšvihl se na jeho hřbet.

„Přineste ho k doktorovi,“ řekl dívce a černému chlapci, který přiběhl od stáje. Potom hodil mužův revolver do písku dvora a projel průjezdem na Main Street.

Na chodnících se shromáždily zhruba dva tucty mužů. Jeden tělnatý, menší chlapík s pleší a plechovou hvězdou na vestě byl ostatními strkán dopředu. Bránil se však a nezdálo se, že by měl chuť Whittakera zatknout.

Pinto vyrazil cvalem pryč.

Za městem Tex přejel dřevěný most nad Pecos River.

Byl si jist, že pinto, ačkoli již nebyl úplně čerstvý, brzy dostihne malého koně Stelly Dorseyové.

+ + + + +

Silueta jezdce byla ve hvězdném svitu jasně vidět.

Whittaker popustil pintovi uzdu. Hřebec doslova letěl nad krajinou.

Tex se sehnul k jeho hřívě. Mířil ke kopci, za nímž právě zmizela Stella Dorseyová.

Nocí zněl dusot kopyt. Pinto měl nastražené uši. Očividně větřil koně Stelly Dorseyové.

Také Whittaker náhle ucítil zvláštní pach. Kouř. K jeho uším se doneslo řehtání koně.

Překonal hřeben a v okamžiku, kdy asi sto yardů odsud v temnotě spatřil zář nevelkého ohně, prudce zastavil pinta a rychle vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

V blízkosti ohně spatřil obrysy dvou mužů. Třetí chlapík se chopil uzdy koně Stelly Dorseyové, jenž vyhazoval zadníma.

Ozval se vysoký hlas mladé ženy. „Lukeu! Lukeu…“

U boku jednoho z těch mužů se zablesklo, načež třeskl výstřel.

Texovi proletěla těsně kolem ucha kulka. Otočil winchestrovku na ty muže a bez míření vystřelil.

Zalehli.

„Nestřílejte, Whittakere!“ zvolala Stella Dorseyová.

Když uslyšel, jak volá Lukea, poznal, s kým má tu čest. Navíc v záblesku výstřelu spatřil Arthura Mansfielda.

Pistolník musel jet do Las Vegas, aby tam varoval Franka Reillyho a Lukea Pollocka. Ti potom okamžitě odjeli do Santa Rosy, aby zde zastavili Whittakera.

Luke Pollock pustil koně Stelly Dorseyové.

Rozběhl se k ohni, sklonil se a potom vyrazil ke koním na druhé straně, jež stáli před malou skupinou stromů.

O několik vteřin později již seděl na neosedlaném hřbetě jednoho ze tří zvířat a uháněl cvalem k Whittakerovi.

Stella Dorseyová očividně tušila, co má v úmyslu. Navedla svého koně tak, aby Pollockovi vjela do cesty.

„Ne, Lukeu!“ vykřikla. „Tvrdil, že táta je ještě naživu…“

Ozval se ječivý výkřik.

Pollockův kůň vrazil do jejího hnědáka. Tomu se podlomila přední kopyta a mladá žena byla katapultována ze sedla.

Její výkřik odezněl.

Pollockův kůň se vzpamatoval. Muž vypálil dva výstřely na Whittakera. Také Mansfield a onen třetí muž, kterým byl zřejmě Frank Reilly, začali střílet.

Kulky hvízdaly proklatě blízko.

Whittaker otočil pinta, zavěsil se na jeho krk a vyrazil pryč.

Krajina zde byla poseta mnoha háji a lesíky.

K jednomu z nich měl Whittaker namířeno.

Slyšel sípavý pintův dech a věděl, že hřebec je na konci svých sil. Pollockův kůň byl oproti němu odpočatý.

Za Whittakerem se ozývala střelba.

Přiměla pinta, aby ze sebe vydoloval poslední zbytky sil, načež jej navedl mezi tenké kmeny topolů a seskočil ze sedla.

Opřen o topol si zapřel pažbu winchestrovky o rameno a zamířil na blížícího se koně.

Už první kulkou ho srazil k zemi. Jezdec sletěl ze sedla a zmizel. Nocí se ozývalo řehtání postřeleného koně.

Na hřebeni se objevili oba další muži.

Whittaker na ně namířil a půltuctem výstřelů je zahnal pryč.

Pollocka nikde neviděl.

Upřeně hleděl k místu, na němž v trávě ležela mršina koně. Nic se tam nehýbalo.

Pinto tlumeně sípal.

Whittaker sevřel rty.

S čerstvým koněm by se možná odvážil potmě napadnout ty tři muže.

Pomyslel však na Stellu Dorseyovou. V žádném případě ji nesměl ohrozit.

Možná nyní začala chápat, že jeho slova byla pravdivá.

Pollock ukázal svou pravou tvář.

Tex ještě chvíli pozoroval svah a hřeben.

Mansfield a Reilly se drželi zpátky. Ani Pollock se neukázal. Podle všeho ležel za mršinou svého koně.

Whittaker se vrátil. Vedl pinta za uzdu mezi stromy, až se ocitl na volném prostranství. Tam nasedl a znovu vyjel.

Doufal, že kůň těch osm mil zpátky do Santa Rosy ještě vydrží.

+ + + + +

Většina světel v Santa Rose už zhasla. Main Street zela prázdnotou. Jen ze saloonu se ozývalo piano.

Tex rychle přešel ulici a zmizel ve stínu jedné verandy. Ještě měl v uších slova stájníka, který mu vynadal do vrahů koní.

Pinta mu bylo líto, ale neměl na vybranou, když z něho vymačkal poslední zbytky sil.

Bylo nebezpečné pinta nechávat ve stáji, to Whittaker věděl.

Reilly, Pollock nebo Mansfield se to mohli dozvědět a tak zjistit, že je ve městě. Nechat to vyčerpané zvíře někde venku by však nedokázal.

Existovalo ovšem nebezpečí, že Frank Reilly proti němu poštve celé město a zahájí na něj štvanici.

Whittaker přišel k úzkému domu, v němž se nacházela marshalova úřadovna.

Myslel si, že v kanceláři je tma, ale nyní, když stanul před domem, spatřil škvírou v roletách slabé světlo.

Chytil za kliku a zmáčkl ji.

Dveře nebyly zamknuté. Otevřel je a rychle vklouzl do úřadovny, pak je za sebou zase zavřel.

Chrápání, které se tam dosud ozývalo, náhle ustalo.

Whittaker spatřil pleš tlouštíka, který spal na psacím stole.

Jeho malé oči takřka ztracené v odulé tváři na něj vytřeštěně hleděly.

Muž s hvězdou Whittakera okamžitě poznal.

Vyskočil a na podlaze zarachotila židle.

Whittaker přistoupil k psacímu stolu a řekl: „Nemusíte mít strach, marshale! Přijel jsem za slečnou Dorseyovou proto, abych jí sdělil, že její otec je ještě naživu. Steve Dorsey nebyl před rokem zavražděn Mescalery, ale postřelili ho tehdy Reilly s Pollockem.“

Obtloustlý marshal na něj hleděl s otevřenými ústy, jako by mu nerozuměl ani slovo.

Whittaker cítil, jak z něj táhne alkohol. Tiše zaklel. Pochopil, že od tohoto muže zákona se žádné pomoci nedočká.

Zvenčí se ozval dusot kopyt.

Whittaker sebou trhl.

Viděl, jak tlouštík vytáhl jeden šuplík.

Přiskočil k němu a udeřil ho pažbou koltu do hlavy. Marshal zasténal a zhroutil se.

Whittaker zhasl malou lampu na psacím stole a přistoupil k oknu. Roztáhl škvíru v roletě a vyhlédl ven.

Kolem procválali tři jezdci.

Tex je znal.

Pollock jel na koni Stelly Dorseyové. Ta seděla na sedle před ním a držela se ho levou rukou.

Zatímco Pollock s ženou jeli dál, zastavili Mansfield a onen třetí muž před saloonem a omotali uzdy koní kolem zábradlí.

Ve světle, jež pronikalo z oken saloonu ven, Whittaker spatřil tvář toho třetího muže. Byla úzká a výrazná. Byl elegantně oblečen. Jeho černý revolverový opasek, jenž musel stát jmění, byl ozdoben stříbrným kováním.

Mansfield mu podržel lítací dveře. To gesto bylo zřejmým důkazem toho, že ten muž musí být Frank Reilly.

Whittakerovi se hlavou o překot honily myšlenky.

Pohlédl na ulici a uviděl, že Luke Pollock zastavil Stellina hnědáka před jejím domem. Muž seskočil ze sedla a pomohl své snoubence dolů.

Vypadalo to, jako by se mu bránila.

Vyšli na verandu a Pollock zaklepal na dveře.

Po několika vteřinách se otevřely a oba zmizeli v domě.

Tex se spokojeně usmál.

Ti tři udělali chybu, když se rozdělili.

Poznal, že má šanci. Ještě jednou se otočil k marshalovi. Opilý muž se nehýbal.

Whittaker doufal, že bude ještě nějakou dobu spát. Aspoň tak dlouho, dokud nevyřídí Lukea Pollocka.

+ + + + +

Zadní dveře domu Stelly Dorseyové byly otevřené. Whittaker viděl oba mladé černochy. Stájník hovořil k děvčeti a chtěl je vytáhnout z domu.

Všimli si Texe, teprve když se objevil vedle nich. Kolt v jeho ruce je oba tak vyděsil, že strnuli.

„Běžte do stáje a schovejte se tam,“ řekl Whittaker tichým hlasem. „Možná tu dojde k přestřelce mezi mnou a Lukem Pollockem.“

Mladík chytil děvče za ruku.

Mladá černoška se bránila jeho pevnému sevření a poulila oči na Whittakera. „Ale že nic neuděláte slečně Stelle?“

Whittaker zavrtěl hlavou.

Tu zazněly vzrušené hlasy.

„Buď zticha!“ zařval Luke Pollock. „Ten muž je lhář!“

„A proč jste sem tedy s tím Mansfieldem po tmě jeli? Proč jste na Whittakera hned stříleli a ani jste mu nedali šanci s vámi mluvit?“

Ozvalo se plesknutí. Pollock tu mladou ženu očividně udeřil.

Whittaker se přestal starat o dvojici u stáje. Doufal, že sami vědí, co je pro ně nejlepší.

Tiše proběhl chodbou ke schodům vedoucím do patra. Právě odtud se ozývaly hlasy.

Tex uslyšel tichý vzlykot Stelly Dorseyové.

Zrovna když vstoupil pravou nohu na první schod, tak se nahoře objevil Luke Pollock.

Muž reagoval s rychlostí kočkovité šelmy. Okamžitě uskočil.

Whittaker několika dlouhými kroky vyběhl nahoru.

Domem zazněl jekot Stelly Dorseyové.

Whittaker vyrazil.

Spatřil záblesk výstřelu a slyšel, jak se kulka zavrtala do dřevěné stěny vedle něj. Chtěl vypálit, ale Pollock chytil mladou ženu za ruku a přitáhl si ji před sebe jako živý štít.

Naštěstí pro Texe se energicky bránila. Kopla Pollocka do holeně a kousla ho do ruky, kterou ji držel.

Pollock zařval a pokusil se rozzuřenou ženu odstrčit, aby mohl nerušené vystřelit na Whittakera.

Stella se vrhla na podlahu.

Pollock náhle stál před Whittakerem zcela nekrytý. Zvedl pravou ruku s koltem, ale to již Tex zmáčkl spoušť.

Výstřel měl v úzké chodbě ohlušující účinek.

Záblesk Whittakera na okamžik oslepil.

Do slábnoucí ozvěny výstřelu se ozvalo Pollockovo sténání.

Whittaker se přikrčil připraven vypálit druhou kulku.

Jenže Pollock již byl na cestě do světa stínů.

Začal vrávorat a náhle se mu podlomily nohy. Nato se zhroutil na podlahu.

Stella se jen tak tak stačila převalit, jinak by spadl na ni.

Whittaker k ní přiskočil a pomohl jí na nohy. Po tvářích jí tekly slzy.

„Já - já jsem věřila - že mě miluje…“ přerývaně vzlykala.

Whittaker poznal podle skelného pohledu, že Polock je zralý nanejvýš pro rakev. Chtěl ještě něco říct Stelle, když tu zazněly výkřiky na Main Street.

„Zabarikádujte se ve vašem pokoji!“ sykl na dívku.

„A vy? Strýc Frank a ten Mansfield vás zabijí!“

„No, určitě to aspoň zkusí,“ zavrčel Whittaker.

Otočil se a seběhl ze schodů.

Když dorazil k zadnímu vchodu, uslyšel, jak někdo zvenčí vyrazil přední dveře…

+ + + + +

Viděl, jak v otevřených vratech stáje gestikuluje černý stájník.

Obrátil se.

Z úzkého průchodu vedoucího na dvůr se vyřítili tři muži.

Mansfield a Reilly to ovšem nebyli.

Když před zadním vchodem spatřili Whittakera, vykřikli. Jeden z nich zvedl revolver.

Tex jim nad hlavy vypálil dvě kulky. Okamžitě se otočili a ukryli se za roh domu.

Z domu se ozývalo řvaní mužských hlasů.

Whittaker se obrátil a přiběhl k vysokému prkennému plotu, který ohraničoval dvůr z druhé strany.

Za běhu strčil kolt zpátky do pouzdra. Potom se chytil prken plotu a vyšvihl se nahoru.

Za ním třeskly výstřely.

Kulky se zavrtaly do dřeva pod ním.

Pak se již přehoupl na druhou stranu a pustil se dolů.

Jen s námahou lapal po dechu.

Uvědomoval si, že se dal do něčeho, na co neměl.

Franka Reillyho či Arthura Mansfielda zvládnout mohl, ale ne všechny muže ze Santa Rosy, které ti dva poštvali proti němu.

Chvějícími se prsty nabíjel bubínek svého koltu, zatímco se rozhlížel, kudy by mohl uniknout.

Teprve nyní poznal, že se zde dostal do slepé uličky, která byla otevřená jen směrem k Main Street.

Všiml si dveří sousedního domu a přiběhl k nim. Byly zavřené. Přemýšlel, zda je má vykopnout. Ale co by mu to pomohlo?

Otočil se směrem k Main Street. Zatím se tam ještě nikdo neobjevil.

Ozývalo se stále více hlasů. Znělo to, jako by celé město bylo na nohou. Dokonce už občas rozuměl, co křičí. Museli najít marshala.

Whittakerovi se zatajil dech.

Na protilehlé straně ulice viděl osedlaného koně se svěšenou uzdou. Byl to ten malý hnědák, na kterém odjela Stella Dorseyová z města.

Tex se ještě jednou zhluboka nadechl a pak se rozběhl.

Na rohu domu zaregistroval pohyb, ale už pro něj bylo pozdě na to, aby mohl zareagovat.

Ještě uviděl muže, který se rozmachoval dlouhou tyčí, a hlavou mu blesklo: Střílej!

Provést to však už nedokázal.

Ten muž ho tou tyčí udeřil do holeně. Projela jí ostrá bolest, podlomily se mu nohy a skácel se do prachu ulice.

Okamžitě se převalil a chtěl znovu vstát.

To už se ale nad ním objevily stíny. Kdosi ho kopl do pravé ruky a vykopl mu z ní revolver.

Mlátil kolem sebe jako šílenec.

Jeho pěsti srazily několik mužů, ale vždycky se objevili další, kteří se na něj vrhli a zabránili mu, aby vstal na nohy.

Pak ho kdosi trefil pěstí do brady.

Zatmělo se mu před očima a potom jako by skrze vatu uslyšel triumfální výkřiky.

Zvedli ho nahoru a dali mu ruce za záda. Skoro ani necítil nohy. Potom se mu aspoň projasnil zrak.

Vláčeli ho prachem Main Street k jednomu domu. Whittaker poznával bílé čelo s balkonem - i oba muže na verandě.

Ve tváři Arthura Mansfielda se objevil špinavý úsměv. Nato cosi řekl Franku Reulymu, který stál vedle něj. Whittaker však těm slovům nerozuměl.

„Přineste ho ke stáji!“ zvolal Reilly hlasem jako zvon. „Zavraždil Luke Pollocka. Za to bude viset.“

Tex se chtěl vytrhnout, ale rána do břicha mu to překazila.

„Zabil Lukea Pollocka v sebeobraně!“ ozval se vysoký hlas.

Stella Dorseyová vyběhla z domu. Chtěla proběhnout kolem Franka Reillyho, ale ten ji chytil za ruku a mrštil jí zpátky.

„Vrahu!“ vykřikla. „Zavraždils tátu, Franku Reilly! To ty patříš na šibenici!“

Frank Reilly jí dlaní zacpal ústa a tak ji umlčel. Odvlekl ji zpátky do domu a kývl na Mansfielda.

Ten seskočil z verandy a přišel k Whittakerovi. Na jeho rtech byl ještě stále onen zlomyslný úsměv, když ho udeřil.

Ještě než ztratil vědomí, uslyšel Tex, jak pistolník řekl: „Svažte mu ruce za zády a odneste ho do stáje, ať to máme rychle za sebou…“

+ + + + +

Tex na krku ucítil tvrdý tlak smyčky a instinktivně se natáhl.

Stál na plochém rančerském povoze.

Rozdivočení muži do něj právě zapřahali jednoho koně.

V mihotavé záři pochodní tvář Franka Reillyho připomínala obličej ďábla.

Když Whittakerovi utáhli oprátku, přehodili laso přes jeden střešní trám stáje a Arthur Mansfield jeho druhý konec přivázal k železnému kruhu ve stěně stáje.

Whittaker zavřel oči. Tlak té smyčky byl stále silnější. Lano mu drtilo hrdlo.

Cítil, jak se povoz pod ním lehce pohnul.

„Táhni k čertu, Whittakere!“ řekl chraplavý hlas pod ním.

Tex otevřel oči.

Frank Reilly vylezl na povoz a nenávistně na něj pohlédl.

Whittaker chtěl něco odpovědět, ale na to mu chyběl dech.

Viděl, jak Reilly zvedl ruku. Pak jeho pohled padl na Arthura Mansfielda.

Vrah držel v ruce bič. V následujícím okamžiku jím šlehl koně po zadku.

Whittaker zasípal.

Pocítil trhnutí lasa, načež řev davu přehlušil výstřel.

Povoz se pohnul.

Tex ztratil rovnováhu.

Smyčka se stáhla a sevřela mu hrdlo. Projela jím ostrá bolest, načež tvrdě dopadl na zem a nasál vzduch do plic.

Laso se muselo přetrhnout!

K jeho uším se donesl čísi ocelový hlas. Slovům nerozuměl.

Třeskl další výstřel.

„Potřetí vás varovat nebudu!“ zvolal ten hlas.

Whittaker se zvedl.

Viděl, jak Arthur Mansfield tasil revolver. Než jím však stačil namířit, zkroutil se, jako by ho kopl kůň, a byl odhozen na stěnu stáje.

Dav se rozprchl a Tex tak mohl spatřit dva muže.

Nevěřil vlastním očím.

Mike Russell a lord Neville!

Jak se tam dostali?

Russell se k němu rozeběhl a po chvíli měl Whittaker volné ruce. Pak mu Russell přetáhl oprátku přes hlavu.

Lord Neville držel puškou v šachu dav. Z ústí její hlavně se kouřilo.

„To tedy byla trefa, Russelle!“ hrdě zvolal.

První muži v davu se obrátili na útěk.

„Kde je Frank Reilly?“ zasípal Tex.

Russell na něj vrhl tázavý pohled.

„Ten elegán?“

„Ano.“

„Je na ulici…“

Russell ukázal na dům Stelly Dorseyové.

Nestačil nic říct, když mu Whittaker vytrhl z ruky revolver a vyrazil pryč.

Rychle běžel po Main Street k domu Stelly Dorseyové.

Viděl, že vchodové dveře jsou otevřené. Bez váhání vyskočil na verandu a vběhl dovnitř.

Z patra se ozývalo tříštění dřeva. Texovi se zdálo, jako by slyšel křik Stelly.

Vyběhl po schodech a vrhl se do chodby. Oslepil ho záblesk. V tom samém okamžiku, kdy vypálil na Franka Reillyho, jehož náraz kulky prudce otočil, to sám dostal do pravé ruky. Revolver mu vypadl.

Viděl, že Reilly vrávorá. Na elegantní vestě se mu nyní leskla krev vytékající z rány v levé polovině hrudi.

Reilly měl strhanou tvář. S nelidským úsilím se mu podařilo zvednout pravou ruku s revolverem.

Whittaker hleděl do černého ústí hlavně a čekal, že ho každou chvíli pozdraví olověný posel smrti.

Třeskla rána.

Ale co to? Reilly byl odhozen jakousi neviditelnou silou. Podlomily se mu nohy a skácel se na podlahu, přičemž spadl na ruku s revolverem.

Tex se levou rukou vytáhl po stěně na nohy.

Ze svého pokoje vyšla Stella Dorseyová. V ruce držela malý kapesní revolver. Z jeho ústí se kouřilo.

Když spatřila Whittakera, vypověděly jí nervy. Revolver jí vypadl a začala se třást jak osika.

Whittaker přišel k ní a položil jí levou ruku kolem ramenou.

„Už je po všem,“ zamumlal.

Na schodech se ozvaly kroky.

„Texi?“ zvolal Mike Russell.

„Všechno je v pořádku,“ odpověděl Whittaker.

Pak se objevili Russell a lord Neville.

Lord se usmíval a jiskřily mu oči. Patrně to považoval za dobrodružství hodné jeho extravagance.

„To jsou přátelé,“ řekl Whittaker Stelle a k Russellovi a lordu Nevilleovi prohodil: „Smím vás představit Stelle Dorseyové?“

Russell přikývl.

„Váš otec to přežije, slečno Dorseyová,“ řekl. „Doktor Hutchinson nás seřval tak, že jsme prostě nemohli jinak a vydali jsme se za tebou, Texi. Málem jsme přijeli pozdě. Zachránil tě lord Neville tou mistrovskou ranou. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že trefí to laso.“

Whittaker přikývl. Skutečně vděčil Russellovi a lordu Nevilleovi za svůj život.

A Stelle také.

Ještě stále ji držel kolem ramenou. Pomalu se ovládla a opřela se o něj.

Whittaker cítil, že u něj hledá ochranu.

„Jste zraněn, pane Whittakere,“ řekl lord Neville. „Bezodkladně musíte k lékaři.“

Whittaker se podíval na pravou ruku. Rukáv byl celý od krve. Bylo to zvláštní, ale necítil žádnou bolest.

Pomalu přikývl.

„A zítra vyrazíme do Carrizoza,“ řekl. „Budete nás doprovázet, slečno Dorseyová?“

Pohlédla na něj.

„Ano, pane Whittakere. Chci vidět svého otce. A chci pryč z tohoto hrozného místa…“

Uviděla mrtvolu Franka Reillyho a vyděsila se. Přitiskla se k Whittakerovi.

Tex pohlédl na lorda Nevillea.

„Jak bych vám mohl poděkovat, lorde Neville?“ zeptal se.

„To je jednoduché,“ odvětil Angličan. „Můžete mi ukázat, jak indiáni loví bizony, až budete zdravý. Ale teď byste opravdu měla pana Whittakera svěřit péči lékaře, slečno Dorseyová, než ztratí ještě víc krve.“

Whittaker pohlédl na mladou ženu. Zaplavilo ho teplo, když v jejích očích spatřil starost…