John Kirby

Colorado western 088. Horké noci v Laredu

Sullivan okamžitě instinktivně pocítil nebezpečí, když ti dva muži vešli do saloonu. Šedé oči staršího z nich, jehož větrem ošlehaná snědá tvář svědčila o mexickém původu, na něm ulpěly jen krátce. Přesto bylo Sullivanovi jasné, že ten pohled tomu muži stačil, aby ho odhadl. Bylo to, jako by nějaký dravec pronikl do revíru jiného dravce. Druhý muž byl šlachovitý chlapík se světlými vlasy. V jeho pihovatém obličeji se zračila veselá nálada, ale Sullivanovi instinkt napověděl, že patří do stejné kategorie jako ten první. Ačkoli potom přišli k pultu a dál si ho nevšímali, bylo Sullivanovi jasné, že odsud neodejde jenom tak, že jeho Navy kolty budou tento večer v akci.

Sullivanovi se hlavou honily myšlenky. Bylo možné, že by Lockhartovi pistolníci vyčmuchali jeho stopy?

Už věřil, že tady v Uvalde, v nejjižnějším cípu Texasu, bude mít od lovců lidí na nějakou dobu pokoj. Ale zřejmě se mýlil.

Přesto se chtěl aspoň pokusit opustit saloon bez újmy.

Mávl na barmana, jenž mezitím oběma mužům u pultu nalil whisky. Barman přikývl, odložil utěrku a vyšel zpoza pultu, aby se pak mohl vydat k Sullivanovu stolu.

Starší muž s šedýma očima zvedl levou ruku. To gesto bylo jasné. Barman se okamžitě zastavil.

Oba muži se otočili. Jejich pohledy se nyní upřely na Sullivana.

Sullivan odsunul židli a vstal. Oba Navy kolty si už předtím uvolnil v pouzdrech. Rychle se rozhlédl po saloonu, ale z půltuctu mužů, kteří seděli u stolů nebo stáli u barového pultu, jak se zdálo, nikdo necítil hrozící nebezpečí. Nalevo od Sullivana tiše chrápal jeden opilec, který si hlavu podpíral předloktím.

Pihovatý blondýn se usmál.

„Ahoj, Sullivane,“ řekl. Jeho hlas byl vlídný, ale tím se Sullivan nenechal mýlit.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se. Jeho ruce byly těsně nad pažbami Navy koltů.

„Mluvit s tebou,“ řekl ten starší. „Měli bysme jít ven…“

Sullivan odstoupil od svého stolu. Udělal tři kroky k lítacím dveřím, když se ti dva odlepili od barového pultu. Zastoupili mu cestu.

„Nechte toho!“ ostře zvolal Sullivan.

Blondýn se nepřestával usmívat. Starší muž lehce vzdálil ruku od pažby peacemakeru.

„Neblázni, Sullivane, chceme jen…“ řekl.

V tom okamžiku Sullivan uslyšel tichý šramot šikmo za sebou.

Ten opilec! pomyslel si, načež koutkem oka zaregistroval letmý pohyb a vzápětí pocítil žhavou bolest v zátylku, která ho v pak uvrhla do bezvědomí…

+ + + + +

Jen jednou ve svém dosavadním životě strávil Sullivan několik dnů na moři. Bylo to v Mexickém zálivu, a to při síle větru pět až osm. Dva dny mu potom bylo nanic.

Přesně stejně se cítil i nyní.

Jazyk měl přilepený na patře, a když si chtěl odplivnout, zmocnil se ho záchvat kašle, který ho zvedl z pryčny.

Musel se zapřít. Ten kašel jím otřásl. Trvalo několik minut, než záchvat potlačil.

Opatrně otevřel oči. Okolí vnímal jen velmi mlhavě, poněvadž jeho mozek se ještě soustředil na bolest, která vycházela z jednoho bodu v zátylku. Potom před sebou uviděl železné tyče, od nichž se matně odráželo světlo petrolejové lampy.

Okamžitě si pravou rukou sáhl na boky, ale nebylo tam ani jedno pouzdro s Navy koltem.

Posadil se, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Udělalo se mu zle.

„Zases měl jednou štěstí, Stacey,“ řekl vlídný hlas, který v něm probudil vzpomínky. Spatřil mladého blondýna s pihami. „Naštěstí se probudil.“

Sullivan opět otevřel oči.

Před mřížemi stáli tři muži. Blondýna a toho staršího muže s šedýma očima, kteří s ním měli konflikt v saloonu, poznával. Třetí měl černé vlasy. To musel být muž, který předstíral opilost a pak ho něčím udeřil do hlavy.

„Ahoj, Sullivane,“ řekl onen starší chlapík a přistoupil k mřížím. Na levé straně hrudi se mu leskla mosazná destička s vyrytou hvězdou.

Nyní si Sullivan všiml, že i ti dva další mají takové hvězdy. Znal odznaky texaských rangerů a v tom okamžiku naprosto netušil, co to všechno znamená.

„Už jsi aspoň trochu v pořádku, Sullivane?“ zeptal se starší muž.

„Co to má být, rangere?“ odsekl Sullivan. „Proč jste mě přepadli? To nevíte, že ten zatykač, který na mě vydala Lockhart Company, není zákonný?“

Šedooký muž přikývl.

„To víme, Sullivane. Ale slyšeli jsme také, že jsi divoký jako vzteklý vlk a že koušeš, když vidíš hvězdu. Proto jsme tě omráčili.“

Sullivan vstal z pryčny.

Tři rangeři okamžitě odstoupili krok od mříží. O Sullivana se pokoušely mdloby. Zavrávoral, načež se levou rukou chytil jedné železné tyče. Teprve nyní viděl, že dveře cely, do které ho odnesli, byly otevřené.

„Než odsud vyrazíš, Sullivane,“ řekl šedooký muž, „tak by sis měl poslechnout, co po tobě chceme. Dej nám své slovo, že nám nebudeš dělat problémy, dokud si nepromluvíš s kapitánem Sheringhamem.“

Sullivan přivřel oči.

To jméno už někdy slyšel. Willard D. Sheringham byl texaský hrdina z občanské války, který po ní založil texaské rangery.

„Co po mně kapitán chce?“ zeptal. se nevrle.

„To ti řekne sám. Čeká na tebe ve své kanceláři. Můžeme se spolehnout na to, že nebudeš dělat potíže a že poděkuješ Staceymu za to uspání?“

„To první slíbit můžu…“

Viděl, jak černovlasý muž odstoupil další krok a položil pravou ruku na pažbu svého revolveru.

Starší muž se usmál.

„Takže pojď, Sullivane. Kapitán, už na tebe čeká.“

+ + + + +

Sheringham měl šedivé vlasy a vypadal asi na šedesát let. Jeho zelené oči však byly mladé. Sullivan měl pocit, jako by ho jejich pohled propaloval.

„Posaďte se, Sullivane,“ řekl Sheringham a opřel se o opěradlo židle.

Sullivan se krátce ohlédl přes rameno. Tři rangeři zůstali v kanceláři a stáli vedle sebe před zavřenými dveřmi. Očividně mu nevěřili.

Kapitán sáhl vedle sebe a položil na psací stůl opasek s oběma Navy kolty.

„Chlapci vám je vzali jen z opatrnosti, Sullivane,“ řekl. „Jste svobodný člověk, ale já jsem neviděl jinou možnost, jak vás poprosit o rozhovor. Omlouvám se za to.“

Sullivan přikývl. Neměl tušení, co to všechno má znamenat.

„Vím, jaké problémy vám vyplývají z toho,“ dodal kapitán, „že na vás byl vydán zatykač. I mně je trnem v oku. Moji muži všechno vědí, takže ze strany texaských rangerů se nemáte čeho obávat. Ale sám víte, že mnozí šerifové a marshalové jsou úplatní a mnoho pistolníků by si rádo vydělalo těch deset tisíc dolarů odměny, která byla na vás vypsána Lockhart Company.“

„Proč se potom nepostaráte o to, aby Lockhart ten zatykač stáhl? Víte přece, že jsem střílel v sebeobraně, když jsem zabil jeho bratra. To také konstatoval soud ve Fort Worth, a proto mě zprostil obžaloby z vraždy.“

Sheringham pokrčil rameny. „Nemám moc nad soudci a politiky, Sullivane. Lockhart je bohatý a vlivný muž. A vy jste se po vynesení rozsudku také nechoval dvakrát rozumně, když jste nechal vyhodit do vzduchu jeho skladiště v San Antoniu.“

„Byl jsem v pasti!“ vyhrkl Sullivan. „Půl tuctu Lockhartových pistolníků mě zahnalo do kouta! Wayne Cahill, Lockhartův šéf přepravy, přikázal, aby mě rozstříleli. To jsem se měl nechat oddělat?“

„Ne, ale po tom rozsudku jste měl zmizet z Texasu a počkat, až se usadí prach a Lockhart se uklidní. Ale nechme toho a mluvme o tom, proč jste tady. Chtěl bych vám totiž dát návrh, který souvisí s Lockhartem. Jde o toto…“

Kapitán Sheringham potom mluvil skoro půl hodiny. Sullivan pozorně poslouchal a jeho hněv vyvanul, když pochopil, že Sheringham sám podstoupil velké riziko, když se pokusil zkřížit cestu mocnému Jamesi Monroe Lockhartovi.

„Jistě se ptáte, co by pro vás z tohoto džobu plynulo,“ řekl kapitán rangerů na závěr. „Povím vám to: Pojedu s vámi a půl tuctem svých rangerů do San Antonia k Jamesi Lockhartovi a přinutím ho, aby stáhl ten zatykač.“

Sullivan zavrtěl hlavou.

„Na to mě příliš nenávidí,“ zamumlal. „Neposlechne vás.“

„Uvidíme, Sullivane,“ opáčil Sheringham. Vstal a natáhl pravou ruku přes psací stůl. „Takže jsme domluveni?“

Sullivan chvíli váhal, pak mu stiskl pravici a zamumlal: „Doufám, že se nepřepočítáte, kapitáne.“

+ + + + +

První výstřel padl, když se Sullivan vynořil z jednoho s nesčetných zvlněných údolí mezi Rio Grande a železniční tratí Texas & New Orleans Railroad. Při druhém výstřelu již dlouhán i jeho hnědák zmizeli.

Oni zákeřní střelci chtěli Sullivana srazit ze sedla hned první kulkou. To byl jejich osudový omyl, jak se vzápětí ukázalo.

Sullivan uslyšel hvízdnutí kulky kolem pravé tváře, okamžitě rozhodil rukama a sletěl z koně.

Krátké a tiché zavolání potom stačilo, aby hřebec reagoval tak, jak chtěl jeho pán. Koni jako by se podlomily zadní nohy, zaržál, padl na bok, skutálel se z duny a zůstal ležet sotva deset kroků od Sullivana.

Druhá kulka se zavrtala někam do žlutočerveného písku, z něhož vytryskla prašná fontána.

Sullivan se připlazil ke svému koni, uznale ho poplácal po krku a potom vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

Byli čtyři. A mysleli si, že ten vysoký muž je mrtvý. Nebo aspoň postřelený.

Když se první z nich objevil na duně, ochutnal olovo. Výstřel již neslyšel. Kulka ráže 44 ho zasáhla do prsou a zabila ho. Skácel se na druhou stranu duny. Přímo pod nohy jednoho ze svých kumpánů.

Sullivan ležel za svým koněm s nabitou a připravenou puškou.

„Sakra, ten bastard ještě žije! Hank ho netrefil, nebo ho jenom škrábl,“ ozval se jeden ze Sullivanových protivníků.

„Ještě se budete divit,“ řekl si Sullivan sám pro sebe. Zvažoval dvě možnosti: Buďto si ho ti chlapi s někým spletli, nebo tam na něho opravdu číhali.

„Hej, co to má být, vy zatracení ksindlové!“ vykřikl, aby se ujistil, která z těch možností je správná.

„Jsi přece Sullivan!“ odpověděl jeden z nich. „Nebo ne? Jestli jsi to ty, tak pro nás znamenáš deset tisíc dolarů. Mrtvý i živý.“

Sullivan smlčel kletbu. Opravdu tu na něho čekali. Tady, mezi El Campem a Laredem.

„A kdo vám prozradil, že sem přijedu, vy parchanti?“ zvolal.

Jednu minutu vládlo mlčení. Muži se radili. Pak se ozvala odpověď.

„Dejme tomu, že jsme vylovili láhev se zprávou v Rio Grande, ty bastarde! Ale teď už tě konečně odděláme, Sullivane!“

Dlouhán na to nic neřekl. Pomalu vylezl na písečnou dunu. Přitom dával pozor, aby nepoložil winchestrovku do jemného písku.

Byl si jistý, že jeden z těch střelců na druhé straně dělá to samé a že další z nich se mu možná snaží dostat do zad.

O.K., pomyslel si, teď vám ukážu, zač je toho loket.

Nacházel se těsně před hřbetem duny. Lehl si na levý bok a dal winchestrovku do lepší střelecké pozice. Ukazováček položil na spoušť.

Náhle se shora začal bortit písek. Sullivan se uvolnil a zabořil levý loket hlouběji do měkkého písku. Zároveň změnil úhel pušky. Kromě toho stiskl spoušť téměř až k bodu, kdy by úderník přivedl k explozi prach v nábojnici.

Seshora na něj padalo stále více písku. Muž na druhé straně duny už musel být poměrně vysoko. Pravděpodobně před sebou sunul pušku. Netušil, že se tak prozradil.

Sullivan přivřel oči a pohlédl nahoru. V takových situacích, když se ho někdo snažil zabít, neznal kompromisy. Navíc nevěděl, kolik jich je. Nemohl proto riskovat. A to znamenalo boj na život a na smrt.

Tu se nad ním ozval divoký výkřik. Onen neznámý vyskočil a vypálil na něj. Sullivan, varován bortícím se pískem, se bleskově převalil na záda a z této pozice vystřelil.

Střelcova druhá kulka se zavrtala do písku nedaleko od něj. Sullivanova střela naopak zasáhla. Muž se skácel do písku, svezl se dva yardy dolů a zůstal ležet. Jeho karabina již nevystřelila. Ležel na ní.

To, co nyní Sullivan udělal, byl čirý vabank. Vstal a vyběhl na hřeben duny. Tam spatřil třetího muže.

„Odstřelils ho jak prašivého psa!“ vykřikl chlap a pootočil se, aby na Sullivana mohl namířit pušku. Dlouhán mu provrtal kulkou rameno, načež se vrhl do písku.

„Vyber si, hombre!“ řekl hlubokým hlasem. „Odhoď zbraně, nebo koupíš kulku do hlavy. Jsi sám? Nebo je tu ještě někdo?“

Muž, obr skoro šest stop vysoký, s černým plnovousem, pustil pušku, odepnul si opasek a nechal ho spadnout do písku i s revolvery. Sullivanovi stačil jediný pohled, aby poznal, že tam je ještě čtvrtý muž. Prozradily mu to stopy v písku.

„O.K., hombre, zavolej ho zpátky. „ Winchestrovkou opsal půlkruh a dodal: „Tak dělej, zavolej ho, jestli nechceš, abych i vás dva poslal do pekel.“

„Hirame!“ vykřikl postřelený lump. „Hej, Hirame, vzdej to! Milt

a Vic to koupili! A mě má také na mušce.“

„Víš, co mi můžeš, Tome!“ zněla odpověď. „Já toho bastarda dostanu! A je mi jedno, co udělá s tebou!“

„Máš fajn přátele,“ usmál se Sullivan. Přikročil k němu, bleskurychle si přehodil winchestrovku do levé ruky a pravou mu zasadil úder do brady.

„Dobře se vyspi, amigo! Já si zatím podám tvého kamaráda Hirama,“ popřál mu ironicky.

Jeho kůň tam ještě stále ležel jako mrtvý. Nepohnul by se, dokud by mu k tomu Sullivan nedal znamení.

Onen čtvrtý střelec se nechal obelstít. Běžel podél duny. Na jejím konci se vrhl do písku a dál se plazil. Nyní se nacházel nedaleko místa, na němž Sullivan seskočil ze sedla.

Nikde ho však neviděl - a svého druha také ne. Viděl jen ošklivého hřebce, o kterém si myslel, že je mrtvý. Napadlo ho, že by se za ním mohl ukrýt.

Kůň ho nechal připlazit se k sobě, aniž se pohnul. Když ten muž poznal, že hnědák rozhodně není mrtvý, bylo už pozdě.

Na hřebeni duny se objevil Sullivan. Hvízdl a hřebec vyskočil.

„Odepni si opasek a pusť ho na zem, hombre,“ řekl.

Muž, ač na nejvyšší míru rozhněvaný, to udělal. Opasek mu spadl k nohám, zbraně se zabořily do písku.

„Ještě uvidíš, zač je toho loket, na to se spolehni!“ zasyčel k Sullivanovi.

Ten se rozesmál.

„No jasně! A teď už pojď! Nebo ti mám pomoct, amigo?“ Pro větší účinek svých slov mu střelil přímo pod nohy.

Muž se rychle vydal k němu.

Sullivan ho přivítal lehkým úderem do zad.

„Teď svážeš svého přítele, hombre. Ale nedělej si žádné naděje, budu tě kontrolovat. Potom naložíš mrtvé.“

Muž na něj zároveň zaraženě a rozhněvaně hleděl.

„Cože?“

„Vezmu vás všechny čtyři do Lareda,“ zněla odpověď. „Uvidíme, co na to řekne šerif.“

„Na tvém místě bych se v Laredu neukazoval, Sullivane. Lockhart tam má pobočku. Věděl bych o něčem lepším.“

„Ale? A to?“

„Pojeď se mnou do El Campa. U nás si můžeš přijít na velké peníze, Sullivane. A myslím, že boss by chlapa jako ty mohl potřebovat.“

„Ty máš snad v hlavě piliny,“ zavrčel dlouhán. „Kdyby mě váš boss potřeboval, tak proč byste se mě snažili oddělat kvůli deseti tisícům dolarů? A teď dělej! Nebo ti jednu vrazím a pak vás svážu sám.“

„Co je s ním? On je…“ Bandita ukázal na muže u Sullivanových nohou.

„Není. Jenom si potřeboval trochu pospat. Takže…“

Namířil na chlapa winchestrovku, a to ho konečně přesvědčilo, že odpor nemá smysl. Sullivan byl neoblomný.

Dlouhán však přehlédl záludný úsměv na tváři bandity, který měl křestní jméno Hiram. Sullivan myslel na Laredo. Možná ti čtyři měli přátele.

To ovšem nic neměnilo na jeho úmyslu tam odjet. Kelly Fremontová, s níž už tolik nocí sdílel lože, tam na něho čekala. Poslal jí telegram, v němž jí oznamoval, že přijede. Možná se ten telegram dostal do špatných rukou, nebo úředník v telegrafní kanceláři příliš žvanil.

Sullivan pokrčil rameny. Kapitán Sheringham očividně počítal s tím, že jeho příjezd nezůstane utajen. Anebo to byl možná právě on, kdo dal těm lidem v Laredu tip.

Sullivan si vzpomněl na staré časy a na divoké noci s Kelly. Rozbušilo se mu při tom srdce. Kelly byla skvělá žena. Vyzrálá, krásná, divoká a nespoutaná jako pravá Texasanka.

Vrátila se domů a nyní vlastnila velký saloon v Laredu.

+ + + + +

Šerif Vinc Cleburne se zatvářil kysele, když mu Sullivan předal oba mrtvé i jejich dva živé kumpány. Dlouhán přijel přímo k úřadovně muže zákona. Na zvídavé pohledy mnoha lidí na Main Street nereagoval. To ovšem neznamenalo, že by si tváře těch mužů stojících na chodníku neprohlédl. Mnohé se mu vůbec nelíbily.

„Proč se taháte s těmi těly, chlape?“ vyštěkl na něj Cleburne.

Šerif měl okolo třiceti let, byl střední postavy. Měl ostré, pronikavé oči, světlé vlasy a výrazný obličej, z něhož vyzařovala tvrdost a energie.

Měl na sobě květovanou košili. Nosil ji rozepnutou, takže mu byly vidět světlé chlupy na hrudi. Džíny měl černé stejně tak jako koženou vestu a opasek z bizoní kůže s pouzdrem. Nosil v něm kolt Army Frontier s dlouhou hlavní.

Sullivan na něj chvíli hleděl, načež řekl: „Proč, rytíři zákona? Protože jsem neměl chuť ty parchanty pohřbívat v písku u řeky. A supům jsem je přenechat nemínil. Spokojen?“

„Ne, Sullivane. Jste to přece vy, ne?“ Šerif si zavěsil pravý palec za zbraňový opasek a lehce se zhoupl na špičkách.

„Mám snad teď z úcty k zákonu klesnout na kolena, když jste mě poznal?“ Sullivan si posunul pomačkané sombrero do zátylku. Tiše při tom zacinkala kovová kolečka na jeho stuze. „Lockhartův zatykač, že?“

„Přesně tak,“ odvětil šerif. „Ale to mě nezajímá. Zákon proti vám nic nemá. Přesto byste měl město co nejrychleji opustit. Mám tu už tak dost problémů a ten váš se mi tedy rozhodně řešit nechce.“

Stáli vedle koní před úřadovnou.

Sullivan se usmál.

„Poslouchejte, právě jste mi řekl, že před zákonem jsem čistý. A hned potom jste udělal něco nezákonného: vykázal jste mě z města. Chci tu navštívit jednu starou přítelkyni a tomu vy nezabráníte. Jasné?“

Vinc Cleburne přikývl. „No dobrá, já už se s tím nějak smířím. Možná ale zmizíte sám, až poznáte, koho jste mi to sem přitáhl.“

„O.K., tak to vyklopte, šerife!“

Sullivan se rozhlédl kolem. Náhle ho začala svědit kůže na hlavě. Jeho šestý smysl signalizoval nebezpečí. Ničeho nápadného si však nevšiml.

„Už jste slyšel o El Campu, Sullivane?“ Cleburne ukázal na mrtvé a zajaté muže. „To je banditské město. Hnízdí tam se svými lidmi Zack Coleman. Ti čtyři k nim patřili.“

„Myslel jsem si, že to bude tak nějak, „odvětil Sullivan. „Ti parchanti si na mě počíhali. A to mi připadá zvláštní. O.K., vlastně byste mi měl být vděčný, že…“

„Vděčný?“ skočil mu šerif do řeči. „Člověče, vy žertujete. Jak můžu být vděčný někomu, když podráždí bandity a…“

Dál se šerif Cleburne nedostal. Sullivan se na něho náhle vrhl a srazil ho na chodník. Očití svědkové později nedokázali říct, odkud ten vysoký muž tak znenadání vzal revolver.

Sullivan svůj Navy kolt vytáhl tak rychle, že to ani nebylo možné sledovat očima.

Šerif ještě ani neležel na prknech chodníku, když třeskly dva výstřely. Sullivan zaklel. Muže s hvězdou zachránil, ale sám při tom utrpěl zranění.

Kulka mu proletěla pod levou rukou a zanechala mu na kůži na levém boku krvavý šrám. Sullivan cítil, jak mu teče krev do kalhot, ale ani to ani palčivá bolest mu nijak nezabránily, aby nezamířil na jednoho z obou střelců na střeše domu přímo naproti šerifovy úřadovny.

Dlouhán si klekl vedle klejícího šerifa ke sloupu verandy, zvedl ruku s Navy koltem a vystřelil, když toho muže dostal na mušku.

Ihned po výstřelu změnil pozici, vstal a odběhl tři yardy stranou. Viděl, jak se zasažený muž zřítil ze střechy a hlavou dolů spadl na verandu, kterou prolomil.

Také druhého zabijáka si dlouhán podal. Ten muž ještě několikrát vystřelil z karabiny, ale šerifa ani Sullivana netrefil. Pouze roztříštil okno kanceláře a provrtal dřevěnou stěnu úřadovny.

Sullivan viděl, že chlap zmizel ze střechy. Věděl, že ho zasáhl do pravého ramene.

„Dělejte, šerife! Pojďte! Nebo chcete, aby nám ten holomek utekl?“ vykřikl na muže s hvězdou.

„To ne, samozřejmě,“ zavrčel Vinc Cleburne, vyskočil a rozběhl se přes Main Street.

Sullivan tam zůstal. Domníval se, že s postřeleným banditou bude mít šerif lehkou práci.

Prohlédl si své zranění. Kulka měla opravdu zvláštní dráhu. Proletěla mezi koženou vestou a košilí. Vesta byla proděravělá, košile roztrhaná zrovna jako spodní prádlo z červené bavlny.

Zranění již nekrvácelo tak silně jako v prvních minutách, zato však palčivá bolest v něm byla stále silnější.

Oba zajatí bandité se smáli. „Neříkal jsem ti, že dlouho nevydržíš?“ chechtal se Hiram, jehož příjmení, jak se ukázalo, bylo Carr.

„To je pravda, tos říkal, ty bastarde,“ odvětil Sullivan vlídným hlasem, v němž však zazníval varovný podtón. „Vaši kámoši, že? Ale co z toho mají? Jeden už se smaží v pekle, druhého zatkne šerif.’’

K úřadovně kráčeli dva muži. Oba měli na košilích hvězdu. Byli to zástupce šerifa Joe Seguin, poloviční Mexičan, jak Sullivan na první pohled viděl, a Eddie McLaughlin. Ten míšence o celou hlavu převyšoval a očividně byl irského původu. Měl zrzavé vlasy.

„Joe, Eddie!“ vykřikl Vince Cleburne. „Zavřete ty dva do vězení!“ Ukázal přitom hlavní revolveru na oba bandity ještě sedící na koních. „Toho tady také!“

„Co se to tu, k čertu, vlastně stalo?“ vyzvídal Joe Seguin. „Byli jsme v obecní stáji, když jsme uslyšeli výstřely.“

Sullivan se usmál. „To jste si dali zatraceně na čas, chlapci,“ poznamenal.

„Co to je za šaška, Vinci?“ otázal se Seguin.

Šerif se suše zasmál a odvětil: „Ten? Tak s tím bych ti radil být opatrný, Joe. Vzpomínáš si na ten zatykač v kanceláři firmy Lockhart?“

„Sullivan! No jasně, to je on!“ přikývl Seguin. „Vypadá to, že na tom něco je.“

„Na čem?“ zeptal se Sullivan, ačkoli věděl, na co zástupce myslí.

„Na tom, že všude, kde se objevíte, se střílí. Je to přece tak? Ne?“

„Tak zlé to zase není.“

Mezitím přišel Vince Cleburne. „Tak dost! Odveďte je do vězení! Jeden z vás přivede doktora, druhý o tom řekne funebrákovi. A vy, Sullivane, byste měl zmizet. Kelly Fremontová vám ten šrám už pofouká. Potom přijďte ke mně. Mimochodem, moc děkuju.“

Sullivan předstíral, že nechápe. „Za co?“

Cleburne se zazubil. Možná chtěl ukázat, jak dobrý má chrup.

„Ta kulka mohla trefit i mě. Nebo si myslíte, že ne, Sullivane?“

Dlouhán pokrčil rameny.

„Možné je všechno. Tak zatím, šerife.“

Přišel ke svému koni, ještě jednou se otočil a zeptal se: „Kde je saloon, co patří Kelly, šerife?“

Ten ukázal doleva. „Za hotelem Rio Bravo. Jmenuje se Seventh Heaven.“

„Díky!“

+ + + + +

Sullivan přivázal svého hřebce k zábradlí před saloonem Seventh Heaven, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, přešel po chodníku k lítacím dveřím a rozrazil je.

Tou dobou, časně odpoledne, se toho moc nedělo. Šedovlasý barman čistil sklenice. U jednoho stolu seděly dvě dívky a hrály karty. U klavíru útlý mužík s vlnitými vlasy apaticky vyhrával. Hosté tam nebyli.

Barman pohlédl na Sullivana, na jeho pušku, oba Navy kolty, na jeho hranatý obličej a zakrvácenou košili.

„Je mi líto, pane,“ řekl. „Toto není hotel. Ten stojí vedle. A lékař bydlí…“

„Neříkáte mi nic nového, barmane,“ odbyl ho dlouhán. „Kde najdu Kelly?“

Barmanovi málem vypadly oči z důlků. „Vy - vy myslíte slečnu Fremontovou?“ užasl.

„Přesně tak. Nuže?“ Sullivan lehce pohnul puškou. Jen mírně. Nechtěl nikoho vyděsit. Ale stačilo to.

„V patře, pane. Ale touto dobu vždycky spí. Mám ji…“

„Ne, nebuďte ji.“ Sullivan se chápavě usmál. „Raději ji probudím sám, člověče. Čeká mě totiž. Ach ano, možná byste mi mohl připravit vanu. Nebo tu nic takového nemáte? A ještě něco - ve kterém pokoji ji vlastně najdu?“

„Vanu? Jistě, ano. Postarám se o to. I o vašeho koně. A co se vaší druhé otázky týče, pane - po schodech nahoru, potom chodbou a najdete ji za předposledními dveřmi vpravo.“

„Díky, příteli!“ Dlouhán si hlavní pušky poklepal na okraj klobouku, prošel kolem barového pultu a zmizel za dveřmi, které vedly do patra. Zde bydlela Kathy Fremontová a její dívky.

Jedna z nich právě odcházela z prvního pokoje hned vedle schodů. Ta malá nevypadala špatně. Byla střední postavy a na patřičných místech hezky zakulacená. Župan měla tak rozepnutý, že ukazoval víc než skrýval.

Zasmála se, když uznale hvízdl a lehce ji plácl po zadečku.

„Líbím se ti, dlouháne?“ prohodila a olízla si rty. „Chceš vidět ještě víc?“ Zůstala stát před ním a rozepnula si župan docela.

Pohladil ji po břiše. „Máš rozkošné prádlo, děvče,“ řekl tiše.

Pohlédla na sebe. „Vždyť přece na sobě žádné nemám!“ namítla

Sullivan jí věnoval jeden ze svých nejhezčích úsměvů. „No právě, no právě!“ řekl. „Ale teď musím dál. Kelly by se na mě zlobila, kdyby nás tu viděla. Hlavně tebe.“

„Och!“ Děvče našpulilo rty. „Takže ty patříš jí. Škoda!“

Když odcházel, poznamenal: „Co není, může být.“

Pokrčila svými útlými rameny a zmizela za dveřmi na druhé straně chodby.

Sullivan levou rukou otevřel dveře, o kterých mu pověděl barman, a vstoupil dovnitř.

Kelly ležela na ohromné posteli. Ta musí být dovezená z Francie, s úžasem konstatoval. I ta noční košile, kterou měla vyhrnutou - díky tomu tak mohl zjistit, že má ještě pořád krásné dlouhé nohy a plná stehna - byla dovezená.

Tiše mlaskl.

„Panebože,“ zamumlal, „to děvče musí vydělat spoustu peněz. Takové věci se dají koupit jenom v Kalifornii nebo v Mexiku.“

Opatrně odložil pušku, přistoupil k posteli a položil ruku na její pravou nohu. Pohladil ji po stehně. Když se žena pohnula a zamumlala cosi nesrozumitelného, sklonil se k ní a přitiskl ústa k jejím rtům.

Kelly Fremontová zmateně otevřela oči. Byly modrozelené a Sullivanovi připomínaly horská jezera v Rocky Mountains.

„Sullivane!“ vzdychla. Její jiskřící oči se soustředily. „Jak ses sem dostal?“ Potom si všimla krve. „Panebože, ty jsi zraněný! Pak se mi to tedy nezdálo. Ty výstřely…“

Položil svou velkou dlaň na její rty. „To je jenom škrábnutí. Čekali tu na mě, děvče. Lotři z El Campa.

„Och, Sullivane! Jsem na tebe celá žhavá.“

Vlídně ji od sebe odsunul. „Tak to budeš muset chvíli počkat, Kelly! Nejdřív se chci vykoupat! A pak mi někdo musí ošetřit tu ránu. Nehledě na to, že…“

„Půjdu s tebou, Sullivane!“ skočila mu do řeči. „Budeme se koupat spolu!“

„To je nápad!“

Potom přihlížel, jak si svlékla noční košili a vklouzla do županu z temně modrého sametu.

Všiml si, že čím déle na ni hledí, tím mu srdce buší rychleji.

Zapnula si župan a vrhla na Sullivana pohled plný očekávání. „Později! „ zašeptala. Její hlas již nebyl tak líbezný jako předtím, spíš poněkud zastřený.

Když přišli ke dveřím, kývla na jeho Navy kolty. „To si je chceš vzít s sebou?“

Přikývl.

„Ano. Člověk nikdy neví. Vypadá to, že v tomto městě je hodně chlapíků, kteří tu na mě čekají.“

V koupelně, jež se nacházela v přístavku ve dvoře, právě starý černoch naléval vodu do velké kádě. Vznášela se nad ní pára.

Kelly a Sullivan počkali, až černoch naplní vanu. Potom mu dlouhán dal dolar, přátelsky pokývl a ukázal na dveře.

Osaměli. Sullivan zajistil dveře závorou. „Ať nás nikdo neruší!“ usmál se a začal se svlékat. Kelly Fremontová ze sebe shodila sametový župan.

Byla vysoká a útlá, za celou dobu vůbec nepřibrala. Světlé vlasy tvořily zvláštní kontrast s jejím úzkým snědým obličejem, jemuž dominovaly oči a smyslné rty.

Sullivan počkal, až vstoupí do kádě. Pak do vody položil prkno a vkročil tam i on. Oba revolvery položil na prkno.

„Snad si nemyslíš, že tady by tě někdo…“ Odmlčela se a zkoumavě na něj pohlédla.

„Děvče, to přece musíš vědět lépe než já,“ odtušil. „Vlastně jen tys věděla, že přijedu. Poslal jsem ti telegram z Uvalde.“

Kelly se chopila houby a začala mu smývat zaschlou krev z těla. Po jeho slovech se zarazila.

„To je pravda. Ale nikomu jsem neřekla, že tě čekám. Ani kdy přijedeš. Kromě mě to věděl jen úředník v telegrafní kanceláři. Ovšem - možná to někomu vyžvanil.“

Sullivan přivřel oči. „Někomu? Komu třeba?“

„Je tu jedna žena, která mi pořád hází klacky pod nohy. Snaží se mě z Lareda vyštípat, aby tu mohla vládnout sama.“

„A co to s tím má společného?“

„Možná si telegrafista myslel, že jsem si tě zavolala, abych ji zmáčkla, když si četl ten telegram. Jmenuje se Rose Barnesová a přijela sem před několika měsíci. Koupila od Martena Guthrieho zchátralý Lucky Fellow Saloon. Musela mít hodně peněz, protože ho přestavěla, zmodernizovala a přitáhla sem šest velmi dobře vypadajících děvčat a trojčlennou mužskou kapelu. Potom otevřela svůj nový podnik Rose’s Paradise. Od té doby se mě snaží potopit a odvádět mi zákazníky. Možná to byla ona, kdo podplatil muže v telegrafní kanceláři. Na ni by to sedělo.“

Sullivan poslouchal již jen na půl ucha. Vyrušil ho jakýsi šramot. Škrábání na stěnu s oknem. Krátce nato se ozvalo tiché zacinkání, o kterém se domníval, že pochází od ostruh.

Káď byla delší stranou otočená k oknu. Kdokoli tedy mohl vyrazit okno a odpravit ho. Jeho i Kelly.

„Co je, Sullivane? Vůbec mě neposloucháš.“

Kelly chtěla ještě něco říct, ale dlouhán sykl: „Tiše! Nebo ne, radši mi dál vykládej o té Rose.“

Kelly tedy dál mluvila. Znala Sullivana dost dobře na to, aby věděla, že se nyní plně soustředil. Proto se ho již na nic neptala a vyprávěla o Rose’s Paradise.

Dlouhán ji téměř neposlouchal a pozorně sledoval okno. Svědila ho kůže na hlavě. A to neznamenalo nic dobrého.

Instinkt ho nezklamal.

Náhle se roztříštilo sklo a v rozbitém okně se objevily dvě tváře. A dvě ruce s revolvery.

„No, Sullivane?“ Muž, který mluvil, byl vousatý a měl červenou jizvu na čele. Když otevřel ústa, ukázalo se, že mu chybí oba řezáky.

Jeho kumpán nevypadal o mnoho lépe. Jeho tvář byla hladká, měl zaječí pysk a nos špičatý jak zoban supa.

Kelly zmlkla hrůzou. Sullivan pod vodou přibližoval ruku k pažbě Navy koltu. Ti dva za oknem to nemohli vidět.

„Co chcete?“ zeptal se naoko lhostejným tónem.

„Co asi, ty bastarde? Oddělat tě! Co jiného? Rozkaz je rozkaz. Vlastně bysme tě radši dostali živého, ale i mrtvý nám vyneseš pěkné prachy. Je to tak?“

„Je to tak, hombres!“ řekl Sullivan, načež zvedl ruku z vody a vystřelil. Oba lumpové náhle zmizeli.

„Je mi líto, děvče, ale z našeho mazleni ve vaně asi nic nebude,“ poznamenal Sullivan. „Myslím, že tu brzo bude pěkná mela. Takže na sebe hoď ten apartní župánek a zmiz.“

„Ne,“ odsekla. „Ten župan si obleču, ale zůstanu tady. Vždyť mě potřebuješ jako svědkyni. Vinc Cleburne umí být puntičkář.“

„Co ještě chce? Ti dva přece stále mají kolty v rukou.“

Vylezla z kádě a oblékla se do županu. I Sullivan vystoupil z vody. Osušil se a rychle se oblékl. Nabil Navy kolt a strčil jej do pouzdra.

Jeho předpoklad se naplnil. Před koupelnou se ozvaly hlasy, načež kdosi zaklepal na dveře.

„Hej, Sullivane, nejste zraněn?“

Byl to šerif.

„Já ne, šerife, ale ti dva životem znudění střelci ano. Počkejte, půjdeme se podívat na dvůr.“

Otevřel dveře. Vinc Cleburne tam ještě stál. Joe Seguin prostrčil hlavu oknem.

„Můj ty bože,“ řekl s uznáním v hlase, „ten teda ale umí střílet.“

Cleburne přišel dovnitř a pohlédl na rozbité sklo. „Někdo ho vyrazil zvenčí,“ konstatoval. „Hej, Joe, známe ty chlapy?“

„Ano, jsou z El Campa.“

Šerif se opět obrátil k Sullivanovi. „O.K., případ je jasný. Člověče, to jste si ještě pořád nevšiml, že na vás má někdo políčeno? Za tím určitě stojí Coleman.“

Sullivan pokrčil rameny.

„Toho člověka neznám, šerife. Ale zvládnu ho i jeho zabijáky! A nepokoušejte se mi Laredo znechutit. A ještě něco: Já vám tu problémy nedělám. To jim.“

„Nebuďte hned tak vztahovačný, Sullivane. Jedno byste ale měl vzít do úvahy: Coleman a jeho banda to jen tak nenechají. Poslal jste už několik jeho lidí do pekel. A tři sedí ve vězení. Coleman…“

„Sakra, šerife, to máte plné kalhoty? Nebo co?“ Sullivan se rozzlobil. „Ti chlapi ve vězení jsou bandité. Pokusili se mě zabít! A vy nosíte hvězdu! Tak co?“

Nyní se rozhněval i šerif Vinc Cleburne.

„Nemusíte mi připomínat, že tu zastupuju zákon, Sullivane. Zvolili mě občané tohoto města. Přijal jsem ten úřad, a proto mám povinnost se starat, aby tu vládl klid a pořádek.“

Sullivan se ironicky pousmál. „Klid a pořádek! Jasně. To ale neznamená, že si můžete svévolně vykládat zákon a vyhánět mě z města. Chcete mi snad říct, že tito parchanti jsou jinak pokojní lidé? Že si tu jenom chtěli vypít drink, zaskotačit s dívkami, všechno zaplatit a zase jet do El Campa? Že přestřelky a rvačky jsou pro ně neznámými pojmy? To přece nemůžete myslet vážně, člověče. A teď nechte odnést mrtvé. Chci se konečně vykoupat. A ještě něco, Cleburne: Měl byste být rád, že jsem vám ušetřil práci. Jestli se objeví ještě nějací další bandité, tak mi dejte vědět.“

Šerif odsekl hrubou kletbou, otočil se a šel. U dveří se ještě jednou otočil, kysele se usmál, pohlédl na Kelly, potom na Sullivana a prohodil: „Pověste si aspoň něco přes okno! Jinak vás tu budou i jiní očumovat.“

+ + + + +

O několik domů dál, na druhé straně Main Street, opustil jeden muž zadní místnost v saloonu Rose Barnesové, prošel výčepem, odvázal uzdu svého koně ze zábradlí a vyšvihl se do sedla.

Vyjel z Lareda po Third Street, která za městem přecházela do vyježděné cesty. Tato trasa, kterou používaly také dostavníky, směřovala do Nye a Sanchezu, potom odbočovala na severovýchod a podél železnice pak vedla přes pahorky a prérii do Encinalu v oblasti La Salle.

Na úrovni Nye jezdec odbočil a vydal se přes duny u Rio Grande severozápadním směrem.

Jízda trvala dvě hodiny. Pak dorazil do El Campa - města, které vyrostlo na pozůstatcích staré španělské misie. Misie už neexistovala a z někdejších asi sto obyvatel nyní žilo sotva dvacet. A ti se spojili s bandity.

Zack Coleman sídlil v hotelu. Zde se nacházel jeho hlavní stan, odsud se vydával na loupežné jízdy vedoucí až do Mexika. Coleman a jeho více než třicet vyvrhelů ze společnosti a bandoleros získávali peníze všelijakými způsoby. Jen málo z nich však vědělo, že Coleman není skutečný boss, ale pouze jeho zástupce.

Muž, který přijel z Lareda, nechal svého koně stát před hotelem a vešel dovnitř. Zack Coleman seděl s několika svými lidmi v někdejší restauraci a hrál poker.

„Bossi!“

Coleman se rozzlobeně otočil. „Co se děje, ksakru?“

Muž se opřel o jeden ze čtyř sloupů. „Sullivan - je všechny oddělal, bossi! Jednoho po druhém.“

„Nejsi náhodou namol?“ Zack Coleman smetl karty ze stolu, chytil ho za límec a zatřásl jím. „Řekni to ještě jednou! On sám vyřídil čtyři chlapy?“

„Ne - ne jenom ty čtyři, bossi. Ty další čtyři také. Cleburne je zavřel do vězení.“

V místnosti se rozhostilo ticho jako v hrobě. Coleman muže pustil, otočil se a udeřil pěstí do stolu.

„Ten ksindl! Jasone…“ obrátil se a pohlédl poslu z Lareda do tváře, „jak se to mohlo stát? A co ostatní? Copak jen přihlíželi?“

„Bossi, nechtěli nic podniknout bez tebe. Ten chlap je horší než satan. Vyřídil Hirama a další v dunách. Hiram a Rick jsou ve vězení. A Arthur a Jasper, kteří se pokusili Sullivana oddělat, když se koupal s tou blondýnkou - jsou mrtví. Ten bastard si vzal revolver do koupelny. Ani nestačili vystřelit, tak byl rychlý. A Dan s Irvingem to koupili také.“

Zack Coleman sáhl po láhvi whisky a mocně se napil. Potom si zapálil doutník z kukuřičného listí, vypustil do vzduchu několik obláčků a zařval: „Toho parchanta si podám! Rozsekám ho na maděru! Ten ještě bude litovat, že se vůbec narodil! Rozcupujeme ho na kusy a pak ho položíme Cleburneovi před dveře.“ Pohlédl na muže, který přijel s tou Jobovou zvěstí z Lareda. „A ty, Jasone? Pořádně se vyspi! Zítra pojedeš namísto Stevena do Mexika.“

Jason Willard přikývl. Byl spokojen. Mexiko neznamenalo jen jednoduchý džob, ale také tequilu, dobré jídlo, žhavé seňority a horké noci.

Měl hnát uloupený dobytek přes brod mezi El Campem a Joycem do Mexika. Mexičané platili ve zlatých pesos. Dvacet procent tržby šlo těm, kdo ten dobytek přehnali, zbytek kasíroval Zack Coleman.

Steven Sheedy se zatvářil kysele. Už se těšil, že stráví několik hodin v posteli se svou mexickou přítelkyní Mirandou.

Coleman ho dloubl do boku.

„Kroť se, chlapče! A co se těch peněz týče, tak ty vyděláš jinak. Vynese ti je Sullivan. Na to nezapomínej, Stevene!“

O čtvrt hodiny později Zack Coleman se třemi svými lidmi opustil El Campo.

Byla to zbytečná jízda. Zack Coleman se měl brzy dozvědět, že musí na nějakou dobu potlačit své přání rozmáčknout Sullivana jako červa. Poslední slovo měl totiž skutečný boss.

A tím nebyl on. On byl jen jeho zástupcem. Boss měl jiné plány. Zack Coleman by se nyní velmi divil, kdyby jen tušil, co si boss vymyslel.

Jak ale Coleman mohl vědět, že boss naráz otočil a odvolal všechny akce proti Sullivanovi?

Také dva zabijáci z bandy o tom nevěděli. Nedali se nalézt. A to byla jejich smůla. Kdyby se o tom včas dozvěděli, možná by ještě pár let na tomto světě pobyli.

+ + + + +

Sullivan se potom koupal sám. Když skončil, přišel nahoru, kde ho Kelly Fremontová přivítala s vypraným prádlem a vydatným jídlem.

Než se do něj pustil, ošetřila mu ránu.

„Ten šrám se rychle zahojí, Sullivane,“ řekla. „Dobře vím, jak jsi odolný.“

Na oslavu setkání Kelly přinesla láhev šampaňského, které pak vypili po jídle. Nikoli už ovšem v saloonu, ale v ložnici.

„Myslím, že bychom to měli zapít, Sullivane,“ poznamenala Kelly a on přikývl.

Ta láhev ovšem stačila jen na několik loků. Stáli před širokou postelí, připíjeli si a dívali se na sebe. A náhle je ovládla vášeň. Příliš dlouho se neviděli.

Později, když leželi vedle sebe, Kelly zašeptala: „Tak rychle jsi mě ještě nikdy nesvlékl, Sullivane! Panebože, tys byl ale vyhladovělý! Jak je to dlouho, cos nespal s ženskou?“

Opřel se o lokty, vzhlédl na její plná, houpající se ňadra a pohladil ji po stehnech. „Ani nevím, Kelly. Možná několik týdnů.“

„Och, Sullivane,“ vzdychla, „mně je jedno, kdy to bylo!A kdo to byl! Teď jsi se mnou! Často jsem na tebe myslela. Mysli i ty jenom na mě!“

Sullivan se na ni něžně vrhl a uhasil její žízeň po lásce.

Bylo to již večer a potmě, když se Kelly zvedla. V pokoji panovalo šero, pronikalo tam světlo ze dvou velkých kerosinových luceren stojících před saloonem.

Sullivan ležel na zádech. Tvrdě spal, ale přesto se probudil, když zašustily šaty.

„Co se děje, Kelly?“ otázal se a zývl.

„Musím dolů, Sullivane,“ odvětila. „Neslyšíš to? V saloonu už je čilý ruch. Zítra je neděle. Na konci týdne přijíždí do města mnoho kovbojů a Mexičanů z Nuevo Laredo. Za hranicí je totiž hazard zakázaný od té doby, co mají nového guvernéra. Půjdeš se mnou dolů?“

„Proč ne? Později ale asi zajdu ke konkurenci.“

To se Kelly vůbec nelíbilo.

„Cože? Zbláznil ses? Sullivane, něco ti prozradím! Colemanova banda sídlí v El Campu právě od chvíle, kdy sem přijela ta zrzavá bestie. Podle mě to není náhoda. A bossem té bandy není Coleman, ale ta proklatá čarodějnice.“

Dlouhán vstal z postele a protáhl se.

„Nefantazíruješ tak náhodou, Kelly? Jasně, chápu, že máš na tu ženskou vztek, ale…“

„Žádné ale,“ odsekla. „Rose Barnesová se snaží získat peníze jakýmkoli způsobem. Nedávno byla přepadena zásilka peněz pro Lockharta. A to ti chci říct - o dva dny později ta mrcha Rose Barnesová koupila malý ranč u Orvilu. Držela to v tajnosti, ale i tak jsem se to dozvěděla. Od člověka, který jí ho prodal. Dlužil mi peníze z pokeru a řekl mi to pod podmínkou, že o tom budu mlčet. Platila hotově. Dvacet pět tisíc dolarů. Uloupeno bylo čtyřicet tisíc. Při tom přepadení zahynuli čtyři lidé. No a když si k tomu přidáš, že Lockhartův agent se pořád točí kolem ní a nadbíhá jí, kde může, a to, že k ní chodí většina banditů z El Campa, tak co ti vyjde? Už ti to došlo?“

„Dobrá.“ Promnul si bradu. To, že za tím přepadením stojí Coleman a jeho bandité, tušil už kapitán Sheringham, nikoli ovšem to, že bossem bandy není Coleman. „Ale dokázat se to nedá. Co bys řekla na to, kdybych vypátral důkazy?“

„Och, pak bys byl ten nejlepší chlap na světě, Sullivane,“ nadšeně zvolala, načež ovšem zase zvážněla. „Ach, už rozumím! Ty s ní chceš do postele! Já tě moc dobře znám! A to se mi ani trochu nelíbí, Sullivane. Aby ses s ní nepopálil! Má zrzavé vlasy a takové jsou jako oheň!“

Přistoupil k ní, objal ji a políbil ji na velkorysý výstřih.

„Kelly, jenom se na ni chci nejdřív podívat. Jestli má něco společného s tou bandou, tak to zjistím! O tom, že bych s ní chtěl spát, jsem přece neřekl ani slovo!“

Kelly Fremontová se rozesmála. „Sullivane! Já tě přece moc dobře znám! O.K., běž k ní. Ale nezůstávej u ní přes noc, Sullivane. Jinak tam přijdu a vyškrábu jí oči.“ Zasmála se a dodala: „Rose Barnesová i já jsme obě z Texasu. O Texasankách se tvrdí, že umí být jako amazonky.“

Přistoupila k zrcadlu, aby se učesala. Sullivan se oblékl, umyl a potom si připnul zbraňový opasek.

„Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří, Kelly,“ řekl a poklepal si na klobouk. „Podívám se, jak to vypadá u tvé zrzavé konkurentky. Ale předtím si dám pivo u tebe.“

Než odešli z pokoje, vrhla se Kelly na něho. Přitiskla se k němu a políbila ho. Po polibku, který je rozžhavil jako výheň, Sullivan zastřeným hlasem řekl: „Nedělej si starosti, Kelly. A nezapomeň: účel světí prostředky.“

Odstoupila od něho ke dveřím. „Chápu. Ale i tak, když pomyslím, že ji budeš držet v náručí jako mě, to ve mně vře.“

„Proti tomu je jenom jeden lék, Kelly,“ usmál se. „Prostě na to nemysli.“

„To může říct jen chlap!“

Kelly počkala, až projde kolem ní, a potom zavřela dveře.

+ + + + +

Kelly vešla do saloonu, zůstala stát u barového pultu a rozhlédla se. Lehce sebou trhla a potom se obrátila k Sullivanovi, který ještě stál ve dveřích.

„Tam jsou dva nejhorší bastardi z El Campa! Vidíš je? Úplně vzadu, u pultu.“

Sullivan pohlédl tím směrem. Na první pohled viděl, co jsou zač. Zabijáci toho nejhoršího ražení. Znal takové chlapy. Často pracovali ve dvou a byli sehraní. Většinou to fungovalo tak, že jeden z nich vyprovokoval vyhlédnutou oběť a čekal, až ta tasí. V takovém případě se druhý pistolník držel zpátky. Když se ale vyskytly komplikace a oběť se nenechala vyprovokovat, zasáhl do hry i ten druhý. Další pak většinou probíhalo podle některé z variant obvyklého scénáře.

„Jenom pořád nedokážu pochopit, jak můžu být tak důležitý,“ zašeptal jí do ucha. „Žádný strach, s těmi dvěma už se vypořádám, děvče!“

Chytila ho za předloktí. „Dávej si pozor, Sullivane! Před pár dny vyřídili dva honáky. A šerif jim nic nemohl dokázat. Sebeobrana. Však to znáš.“

Jemně do ní dloubl. „No dobrá, Kelly. A ty se drž zpátky. Jestli se bude střílet, tak se schovej pod pult.“

Sullivan počkal, až Kelly přistoupí k barmanovi. Potom vešel do baru a postavil se k pultu. Vzdálenost mezi ním a těmi dvěma zabijáky činila zhruba čtyři yardy.

„Pivo,“ řekl barmanovi.

„To je můj host,“ řekla Kelly a kývla na barmana.

„Cože? Ten skunk tu má pivo zadarmo? A je to tvůj host, baby?“ posměšně zvolal jeden z těch dvou. „Barmane, to pivo dostanu já!“

Sullivan na něj pohlédl. Byl skoro stejně vysoký jako on, měl velká ramena a pracky jako lopaty. Jak s takovýma rukama mohl střílet z koltu, to byla otázka. Sullivan se tím však nedal zmýlit.

„Ty se asi hodně přeceňuješ, co, ty opičáku?“ zeptal se celkem mírným hlasem.

Kelly nastražila uši. Nepřehlédla jemný podtón v Sullivanově hlasu. Koneckonců ho znala dost dobře na to, aby věděla, že ta mírnost v hlase zakrývá to, že je ve skutečnosti ostražitý a nekompromisní.

„Opičáku? Tos myslel mě?“ durdil se chlap. Jeho tvář zrudla. Sevřel ruce v pěst a přiblížil je k pažbám koltů. „To jenom tak nenechám. Tak mi žádný bastard a lump říkat nebude!“

„Ale bude. Já ti tak budu říkat. Ano, myslel jsem tím tebe. Nepřeslechl ses.“

Chlapík se pootočil a pohlédl na svého kumpána. „Co sním uděláme, Stanley? Stáhneme z něho kůži? Nebo ho provrtáme olovem?“

Ještě nedořekl, když pravou rukou tasil kolt.

„Na tvém místě bych to nezkoušel, hombre!“ prohodil Sullivan. Tasil rychleji než on a namířil mu jedním ze svých Navy koltů na břicho. Chlapík udiveně hleděl do ústí hlavně, které mu muselo připadat jako oko nějakého netvora.

„Schovej to, jestli nechceš, abych tě odkrouhl!“ křikl Sullivan.

„O.K. A potom?“ Zabiják opět provokoval.

„Potom dostaneš nakládačku. Takové kecy jako ty tvoje nesnáším. Ale nebudu kvůli tomu hned střílet kolem sebe. Chápeš? A teď si odepněte opasky. Oba! Barman se vám o ně postará. Pak se ji zase budete moct vzít.“

„Co s tím mám já společného?“ ozval se druhý z nich, Mexičan. Byl o hlavu menší než jeho kumpán, nosil roztrhané charro a kdysi skvostné sombrero. Nyní mu již chyběl zlacený lem a kromě toho v něm zely dvě dírky po kulkách. V černých očích se mu zračila záludnost, podlost, pomstychtivost a brutalita.

Sullivan ho odhadl správně. To, co mu chybělo v síle a inteligenci, nahrazoval rychlostí a lstivostí. Určitě měl v rukávech schované vrhací nože. A jeden za krkem.

„Ty?“ řekl Sullivan a pohlédl na Mexičana. „Jak se jen můžeš tak hloupě ptát? Vy dva přece patříte k sobě a já nemám chuť skončit s tvojí kulkou v zádech. Takže…“

Mexičan to přesto zkusil. Napolo zakrytý svým kumpánem nesáhl po přezce opasku, ale po koltu. Sullivan mu za tuto neopatrnost provrtal sombrero přesně mířenou kulkou.

„Ještě to párkrát zkus a budeš mít ten klobouk s dírkovaným vyšíváním.“

Sullivan odfoukl kouř z ústí hlavně koltu.

Mexičan si však nedal říct. Tentokrát to zkusil s nožem.

Sullivan reagoval neuvěřitelně rychle a pro Mexičana i naprosto nepochopitelně. Sotva bandita zvedl pravou ruku, vrhl se vpravo a přitiskl se k pultu.

Nůž proletěl nad ním a dopadl kdesi na podlahu. Sullivan okamžitě vyskočil, chytil jeho kumpána za vestu a odhodil ho stranou. Ozval se rachot, když chlap s sebou strhl stůl a dvě židle.

Potom i Mexičana uchopila mocná síla a odhodila ho za jeho kumpánem.

Sullivan se opíral o pult a v ruce držel Navy kolt. „Nechcete si už konečně odepnout ty opasky? Také bych vám ty vaše kolty mohl odstřelit z pouzder. Vyberte si.“

Saloon byl na nohou. Když začal bílý bandita Sullivana provokovat, stáhli se hosté do zadní části sálu.

Několik dívek křičelo, ale to k tomu dění zřejmě patřilo. Strach určitě neměly. Na takové scény musely být zvyklé.

Mexičan se zvedl. Neřekl ani slovo, jen na Sullivana upřeně hleděl. Každý druhý by utekl před tou sveřepou nenávistí, která se mu zračila v jeho černých, pichlavých očích. Sullivan se tím však nedal vyvést z míry. Byl ještě ostražitější než předtím.

„No, amigo? Odepneš si konečně ten opasek?“

Tu se rozletěly lítací dveře. Do saloonu vtrhli šerif Cleburne a zrzavý zástupce. Šerif rychle zjistil, co se děje.

„Takže vy si to chcete rozdat beze zbraní?“ usmál se Cleburne. „O.K. Proti tomu se nedá nic namítnout. My dáme pozor na to, aby ti dva nezačli s nějakou křivárnou.“

Oběma zabijákům nezbývalo než si odepnout opasky a předat zbraně mužům zákona.

„I nože,“ napomenul Sullivan Mexičana. „Určitě nemáš jenom jediný, hombre.“

Mexičan mlčky odevzdal tři vrhací nože. Všechny měl v kožených pouzdrech zašitých v rukávech.

„Vy také, Sullivane,“ řekl Vinc Cleburne.

Dlouhán přikývl, odepnul si opasek a podal ho zástupci McLaughlinovi.

Mexičan měl očividně naspěch. Zaútočil, jen co se Sullivan zbavil opasku. Vrhl se na něho jako divoká kočka.

Vrazil mu oběma koleny do břicha. Dlouhán, poněkud překvapený tímto nenadálým útokem, se zkroutil a na okamžik se mu zatmělo před očima, když mu Mexičan sevřel hrdlo.

V následujícím okamžiku se však jeho krku pustil, protože se Sullivanovi svezl po břichu a ztratil rovnováhu. Přitom ovšem Sullivanovi poznamenal poraněný bok.

Ostrá bolest dlouhána probrala.

Mexičan se pokusil ho kopnout, ale Sullivan se již nedal zaskočit. Uhnul, chytil ho za nohu a otočil jí.

Bandita sebou praštil k zemi.

Hned však zase vstal.

Byl to houževnatý muž.

Hmátl si pravou rukou za krk a vytáhl odtud vrhací nůž.

Jeho kumpán se mečivě zasmál, ale hned ho to přešlo. Šerif Cleburne jednal bleskově. Tak jako Sullivan. To, že se dlouhán tak rychle vrhne na podlahu, Cleburne nemohl vědět. Sullivan sice viděl, jak šerif zvedá revolver, ale bylo již pro něj příliš pozdě na to, aby zastavil svůj skok.

Vinc Cleburne vypálil bez varování. Mířil na ruku s nožem, ale protože se Mexičan poněkud otočil, aby se mohl lépe rozmáchnout, zasáhla ho kulka naplno.

V následujícím okamžiku chytil druhý desperado zástupce pod krkem a druhou rukou mu vytáhl kolt z pouzdra.

Než se Eddie McLaughlin vzpamatoval, dostal úder do zad, skácel se na šerifa a oba se potom svalili na jeden ze stolů.

Sullivan, jenž ještě ležel na podlaze, se bleskově odvalil stranou. Tam, kde se ještě před chvílí nacházel, se do prken podlahy zavrtaly dvě kulky.

Dlouhán chytil židli a hodil ji na toho chlapa. Ten vypálil už potřetí a kulka zasáhla jeden ze šroubů, jimiž bylo k židli připevněno sedátko.

Odražená střela potom zasáhla střelce.

Vinc Cleburne několikrát polkl, načež strčil svou zbraň do pouzdra.

„Velký Manitou,“ řekl, „co to bylo, Sullivane?“

„Hodně solidní židle, šerife,“ odvětil dlouhán. „Myslím, že jsme si kvit.“ Ukázal na Mexičana, načež se chladně usmál. „Teď půjde i po vás, šerife. Myslím tím Colemana.“

Šerif přikývl. „To je pravda. Doufejme, že ho nenapadne sem vtrhnout. Ale to by mu bylo podobné.“

Sullivan pomyslel na slova Kelly Fremontové a uvažoval, jestli na nich opravdu něco není. Je vůdkyní té bandy skutečně Rose Barnesová?

Tu se do saloonu přiřítil zástupce Seguin.

„Vinci,“ volal už od dveří, „Coleman přijel do města! Se třemi rabiáty! Sedí naproti, v saloonu Rose Barnesové!“

„Ten bude moc rád, až uslyší, že ztratil další dva zabijáky,“ odvětil Cleburne a ukázal na oba bandity. „Chtěli odkrouhnout Sullivana.“

„Sakra, Sullivane, vy tedy mezi těmi lumpy děláte výřad,“ zamumlal Seguin.

Sullivan si znovu připnul revolverový opasek.

„Přijel jsem, protože jsem chtěl navštívit Kelly. Známe se z dřívějška. Jak jsem mohl vědět, že mě tu čeká takový uvítací výbor? Copak jsem vám už neříkal, jak je mi divné, že se o mém příjezdu vědělo předem?“

Šerif přikývl.

„I mně to je divné, Sullivane,“ přisvědčil. „Přesto musím říct, že vaše návštěva nijak zvlášť nepřispěla ke klidu ve městě.“

„Může být. Jestli si ale myslíte, že si v tom libuju, tak to se mýlíte. Jenom bráním svou kůži. A proti zákonu jsem se nijak neprohřešil. Nebo snad ano? Vláda by měla té Lockhartově gaunerské bandě zakázat vypisovat odměny za počestné lidi.“

Sullivan nemluvil často o tom, co měl za sebou. Tady v Texasu tak jako tak každý věděl, proč James Monroe Lockhart vypsal na jeho hlavu prémii a s Waynem Cahillem, šéfem přepravy a najatým pistolnickým mužstvem na něj uspořádal štvanici. Kromě toho se našlo dost chlapů, kteří si chtěli vydělat těch deset tisíc dolarů, jež Lockhart slíbil za mrtvého či živého Sullivana.

„O.K.,“ poznamenal šerif, „už jsem to pochopil. Ale i vy musíte chápat, že toto město nevidí rádo, když sem někdo jako vy přitahuje pistolníky a nejrůznější sebranku jako magnet. Coleman a jeho banda se zatím Laredu vyhýbali. Co dělá mimo město, mě nezajímá. Ale teď už zřejmě na Laredo nebude brát ohledy. Aspoň ne, pokud budete tady. To ovšem neznamená, že vás chci vyhnat z města. Před chvílí jsem přece dokázal, že stojím na vaší straně.“

Dlouhán přikývl a chladně se usmál.

„V pořádku, Cleburne! A teď navštívíme Rose’s Paradise.“

„To byste neměl dělat. Slyšel jste přece, kdo tam je!“ Šerif zavrtěl hlavou. „Budou z toho jen problémy. A tentokrát byste to mohl koupit, Sullivane. Jen nerad bych viděl váš hrob na našem hřbitově.“

Dlouhán se ale nenechal odradit. „Jestli je pravda to, co si myslím, tak se to nestane,“ předpověděl. Nasadil si klobouk a vykročil k lítacím dveřím.

„Sullivane!“ zvolala Kelly Fremontová. „Dávej si pozor! A mysli na to, co jsem ti řekla!“

Jen se usmál a prošel lítacími dveřmi ven.

Vinc Cleburne poslal Seguina k funebrákovi a pak se otočil ke Kelly.

„Víte, co tím myslel?“ otázal se.

Světlovlasá žena pokrčila rameny. Šerif s obdivem hleděl na její plná ňadra, jež se bohatě ukazovala v hlubokém výstřihu.

„Nemám tušení šerife. Měl byste zůstat poblíž - pro případ, že by se u té zrzky něco strhlo.“

Cleburne přikývl. „To také udělám.“

Když se obrátil ke dveřím, v saloonu se uvolnilo napětí. Lidé se opět posadili ke stolům a postavili se k pultu. Nikdo nepřihlížel, když odnášeli raněné.

+ + + + +

Rose Barnesová okamžitě věděla, kdo je ten vysoký muž s tvrdým obličejem, který přišel do jejího saloonu, zůstal stát u dveří a rozhlížel se kolem. Pohlédla ke stolu u okna, u něhož seděli Coleman a jeho tři kumpáni a tiše se tam dohadovali.

Sullivan si málem zahvízdl. Při všech svatých, pomyslel si, to je ale kost!

V duchu srovnával Rose Barnesovou s Kelly. Dvě Texasanky a každá svým způsobem krásná, fascinující a vášnivá.

Byla zrzavá. Ale jak! Ta barva byla směsicí mědi a zlata. Vlasy jí ve vlnách sahaly až po ramena. Ta měla mimochodem odhalená.

Nosila šaty, které v Sullivanovi vzbuzovaly otázky, jak na ní vlastně drží. Zakrývaly jí pouze ňadra. Všechno ostatní odhalovaly. Její hladká, sněhově bílá kůže připomínala alabastr.

Měla velké mandlové oči zelené barvy a vystouplé lícní kosti, které její tváři dodávaly zvláštní půvab. Lesknoucí se plné rty jako by byly přímo stvořeny pro líbání.

Když vyšla zpoza pultu, aby zamířila ke Colemanovu stolu, spatřil Sullivan i druhou část jejího těla. Vosí pas a boky, které nebyly ani příliš široké, ani příliš úzké. Byla drobet vyšší než Kelly a měla stejně dlouhé nohy jako ona.

Sullivan pomalu přišel k pultu a objednal si pivo. Barman, poměrně mladý člověk s tvrdým výrazem v obličeji, na něj chvíli hleděl, načež pohlédl na Rose Barnesovou, a potom přikývl.

Sullivan se zády opřel o pult a podrážkou pravé holínky se zachytil za mosaznou tyč, jež obepínala barový pult nad podlahou.

Saloon si nemohl stěžovat na nedostatek návštěvníků. Kapela měla zrovna pauzu. Hudební nástroje ležely na malém pódiu. Kelly měla pravdu, dívky v tomto saloonu byly vskutku třída. Jedna krásnější a vyzývavější než druhá. Uvědomil si, že jsou všechny poměrně vysoké a útlé, všechny měly přímo sošné postavy.

A všiml si i toho, co viděl už naproti u Kelly. Žádná z těchto dívek se nechovala oplzle. Neměly ani ony vyžilé pohledy, jimiž oplývá většina děvčat z hampejzů a saloonů. Buďto se tomuto povolání nevěnovaly příliš dlouho, nebo byly natolik vycvičené, že se uměly chovat jako dámy.

Rose Barnesová přišla zpět a postavila se za pult přímo před Sullivana, který se nyní otočil.

Poněkud se předklonila, takže jí viděl do výstřihu, ba dokonce i okraje jejích tmavých bradavek. Když zvedl hlavu a pohlédl jí do očí, jejich zeleň potemněla. Že by to odpovídalo stavu její duše?

„Vymusíte být ten chlapík, který…“

S úsměvem jí skočil do řeči. „Jsem Sullivan, madam,“ řekl. „A jsem si jistý, že toho o mně víte hodně. Budeme hrát s vyloženými kartami, ano?“

„Ach,“ tiše se zasmála. „Člověk, který ví, co chce. Tak se mi to líbí. Nejdřív ale vypijte to pivo, než vyvětrá.“

Chopil se sklenice a přiložil ji ke rtům, stále však přes její okraj hleděl do těch zelených očí. Chvělo se jí chřípí a kolem rtů jí jemně trhalo. Občas si olízla rty.

Potom sklenici zase položil na pult a řekl: „Teď bych si dal pro změnu whisky.“

Rusovláska se usmála a ukázala mu dvě řady sněhobílých zubů. „Harry, bourbon! Ale z mé láhve.“

Barman na ni vrhl užaslý pohled. Pak sáhl pod pult, vytáhl láhev a nalil z ní do sklenice.

„To je obzvlášť dobrá značka,“ podotkla. „A ta láhev je vychlazená. Tak se pije na východě. Nemám ráda, když je starý dobrý bourbon teplý.“

Napil se, na vteřinu nechal whisky v ústech a potom ji polkl. „Výtečná,“ uznale řekl a postavil sklenici na pult. „Čím jsem si zasloužil tu čest napít se z láhve majitelky podniku?“

Její odpověď ho překvapila.

„O tom bychom tu neměli mluvit, Sullivane! Pojďte se mnou! Nahoře to bude příjemnější.“

Dopil bourbon a vydal se za ní. Když kráčel ke schodům, jež vedly z baru na galerii, pohlédl na stůl s bandity. Zacka Colemana neznal, přesto okamžitě věděl, že to je právě on a jeho nohsledi.

Ti čtyři na něj vrhli jedovaté a nenávistné pohledy, ale zůstali sedět. Kromě Sullivana byli v saloonu i další lidé, které to udivilo.

Dlouhán měl naráz pocit, že podezření Kelly není neoprávněné. Rose Barnesová předtím mluvila s Colemanem a nyní se ti čtyři chovali, jako by neexistoval.

Rose Barnesová šla napřed. Tak mu dala možnost dívat se na její pevný, zaoblený zadeček, který se jí rýsoval pod těsnými šaty.

Nahoře otevřela jedny dveře, pustila ho dovnitř a zamkla. „Nechci být rušena,“ řekla, vzala ho za ruku a přivedla ho k široké kožené pohovce.

„Co si dáte, Sullivane? Co třeba šampaňské?“

„Hm, proč ne!“

„Dobrá.“

Přišla ke skříni, v níž stálo mnoho láhví a také kbelík s ledem a šampaňským. Sullivana se zmocnilo podezření, že Rose Barnesová na něho čekala. Proč by jinak nechala chladit šampaňské?

Rose obratným pohybem otevřela láhev, nalila do dvou číší a posadila se vedle Sullivana. Když si vzal sklenici, přitáhla tam volnou rukou malý stolek.

Pak si připili.

„Tak, půjdeme k věci, Sullivane!“ řekla a postavila sklenici na stolek. „Proč jste za mnou přišel?“

Pozvedl obočí. „Kdo říká, že jsem přišel za vámi, madam? Navštívil jsem saloon. Tak jako i mnoho jiných mužů.“

Zasmála se.

„Nesmysl! Kathy Fremontová na vás čekala a u ní také bydlíte. Vaše hrdinské skutky nezůstaly utajeny, můj milý. Poslala vás ke mně ona?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Na tu myšlenku jsem přišel sám, když jsem slyšel, jaká krásná žena vede tento podnik. „ Jeho pohled sklouzl z její tváře na pevná ňadra, potom na stehna, aby se pak opět vrátil k výstřihu.

Znovu se rozesmála.

„Už jsem o vás hodně slyšela, Sullivane. Tvrdí se, že jste už měl spoustu žen. Chcete si snad se mnou doplnit sbírku?“

„Dejme tomu, ale to nezáleží jen na mně, madam.“

„Nechte si to směšné madam!“ odsekla. „Možná je to bláznivé, ale zajímáte mě, Sullivane. Neměla bych nic proti tomu, kdybyste mě srovnával s Kelly. V mnohém má nade mnou navrch, ne?“

„To je pravda. Však ji také znám už dlouho. Ale vás jenom pár minut, Rose!“ Sullivan zneklidněl. Blízkost té ženy ho vzrušovala. A to bylo nebezpečné.

Všimla si, že je vzrušený. Ona na tom byla stejně. Ten vysoký muž, tak svalnatý a šlachovitý, ji fyzicky přitahoval. A jak! Dýchala stále rychleji a v tom rytmu se zvedala a zase klesala její ňadra.

Na okamžik si pohlédli do očí, pak u obou zvítězila vášeň a horká krev.

Natáhla k němu ruku a sotva srozumitelně řekla: „Pojď, Sullivane, pojď se mnou!“

Nechal se jí zvednout a následoval ji úzkými dveřmi do vedlejší místnosti. To byla její ložnice.

I ona měla širokou postel. Místnost byla zařízena luxusněji než u Kelly Nábytek sestával z drahocenných kousků, zrcadlo velké skoro jako stěna muselo stát celé jmění.

Tomu všemu však Sullivan téměř nevěnoval pozornost. Soustředil se na něco zcela jiného…

+ + + + +

Po více než hodině mu bylo jedno jasné: Rusovláska mohla Kelly konkurovat. V každém ohledu.

Rose vstala a hodila na sebe župan, načež zapózovala před zrcadlem a urovnala si rozcuchané vlasy. Sullivan ležel na její posteli napůl zakrytý.

Když ovšem pocítil svrbění na hlavě a odkudsi zazněly kroky, bylo už pozdě.

Těžký závěs ze zlatorudého plyše se rozhrnul. Za ním byly dveře. Sullivan zaklel. Pochopitelně si toho závěsu všiml už předtím, ale považoval ho jen za dekoraci zakrývající tapetovanou stěnu. Nyní se ukázalo, že Rose Barnesová za ním nechala otevřené zadní dveře.

Do ložnice vešel Zack Coleman. Usmíval se a z jednoho koutku úst do druhého převaloval dlouhý mexický doutník. Oba palce měl zastrčené za zbraňový opasek. Za ním se objevili i jeho dva kumpáni. Netvářili se tak přátelsky jako Coleman. Naopak. V očích se jim zračila chuť vraždit.

„Ahoj, Sullivane!“ Coleman zůstal stát u hlavy postele a vyňal si z ůst doutník. „Doufám, že ses pobavil! No a teď?“

„A teď?“ opakoval dlouhán. „Přišels mi promasírovat nohy? Nebo je to tady průchozí místnost?“

„Za to bych tě, ty bastarde, měla oddělat!“ sykla Rose Barnesová.

Sullivan si dal ruce pod hlavu.

„A proč to neuděláš, ty puto?“ Schválně ji provokoval, protože chtěl vědět, jakou hraje hru.

„Mám tomu ksindlovi rozmlátit hubu?“ zeptal se Coleman ženy. „Pak ho vezmeme s sebou. Miguelovi přátelé budou rádi, když z něho budou moct stáhnout kůži.“

„Kdo je Miguel?“ ozval se Sullivan. Byla to zbytečná otázka. Miguel byl určitě ten Mexičan, který se svým přítelem Stanleym tak hanebně pohořel naproti u Kelly Fremontové.

„Ty to nevíš, Sullivane?“ zeptal se Coleman. „On a Stanley jsou poslední, které máš na kontě.“

„Moment,“ vmísila se do debaty Rose Barnesová. „Pak to tedy - hm - já nevím…“

Coleman na ni vrhl rozpačitý pohled.

„Tys snad změnila plán, Rose? Hned jsem ti říkal, že to je hloupost.“

Nečekal, co kráska odpoví, a dal svým dvěma kumpánům znamení kývnutím. Sullivan si toho všiml a uvolnil svaly. Stále však byl připraven se okamžitě bránit.

Jeden z těch dvou, byl to ten vyšší z nich, se postavil před postel, sklonil se a chtěl Sullivana chytit za nohy. Dlouhán mu to však nedovolil.

Skrčil nohy a prudce jimi vykopl. Bandita zamával rukama, ztratil rovnováhu, padl na Rose a strhl ji s sebou na podlahu.

Zatímco ještě křičela a snažila se vstát, vrhl se Sullivan na druhého muže.

Zack Coleman sáhl po pouzdře, jenže Rose Barnesová, která už vstala, ho chytila za ruku.

„Ne!“ zašeptala. „Počkáme!“

Potom fascinovaně hleděla na boj mezi banditou a nahým Sullivanem. Coleman si pohrdavě odplivl na podlahu, když viděl, jak nemůže odlepit pohled od toho vysokého muže a hry jeho svalů.

„Už jenom chybí, abys mu tleskala,“ tiše poznamenal.

Odpovědi se nedočkal, protože Sullivan, který dosud svého soupeře držel svýma svalnatýma nohama v kleštích, hbitě jako had vyklouzl z postele a chopil se bandity, jenž lapal po dechu.

Nadzvedl ho a hodil na prvního útočníka, který stál zatím poněkud otřesen napravo od Rose Barnesové.

Všechno se to odehrálo tak neuvěřitelně rychle, že nikdo nebyl schopen zabránit, aby se Sullivan třemi dlouhými kroky dostal ke stěně, na níž visel jeho opasek.

Potom všichni čtyři pohlédli do ústí jeho Navy koltu.

„Je mi líto, že jsem tak málo společensky oblečen,“ usmál se Sullivan. „Ale to není moje vina. Řekni těm třem chudákům, ať zmizí, Rose!“

Rose Barnesová přikývla a dala Colemanovi znamení. „Vypadněte, chlapci! A přenechejte ho mně.“

Vypadalo to, jako by Coleman chtěl něco namítnout, ale ohnivý pohled jejích kočičích očí ho přesvědčil.

Zašklebil se a řekl: „O.K., my jdeme, Rose. Ale zůstaneme dole!“ Potom se otočil k Sullivanovi. „Aby nedošlo k nedorozumění, ty parchante: Jestli budeš dělat hlouposti, tak zase vyběhneme nahoru! A potom tě rozstřílíme na cucky.“

„Ty parchante“ mu neměl říkat. Sullivan k němu přiskočil a udeřil ho pažbou koltu do tváře.

„Parchante mi můžou říkat jen moji nejlepší přátelé! A ty k nim nepatříš, hombre! Rozumíš?“

„To ti jednou vrátím,“ zavrčel Zack Coleman a chytil se za bolavou tvář. „Dvakrát i třikrát! Já už si k tomu najdu příležitost. Jdeme!“

Obrátili se a odešli. Zack Coleman ještě na Sullivana vrhl nenávistný pohled. Jeho dvěma kumpánům stačil jen škleb.

Ještě ani nedoznělo bouchnutí dveří za nimi, když se Sullivan začal oblékat.

„Ty chceš jít?“ Rose k němu přistoupila a přitiskla se k němu tak těsně, že mohl cítit její ňadra. Dýchla mu do tváře.

„Aspoň se obleču,“ odtušil a jemně ji od sebe odstrčil. „Nejsem sice žádný svatoušek, ale takováto překvapení nejsou nic pro mě. Proč jsi je pustila dovnitř? A jak to, že ti tak zobali z ruky, hm?“

Zapnul si kalhoty, potom přezku opasku, sáhl po zbraňovém opasku s pouzdry a připnul si ho.

„Jaks přišel na to, že jsem je sem pozvala? Odkud mohli vědět, že já - tedy my - zrovna…“

Ironicky se zasmál.

„Jenom nepředstírej, že jsi neviňátko, Rose. Tobě by přece bylo jedno, v jaké situaci by nás překvapili. Čekám, Rose!“

Posadila se na okraj postele a naznačila mu, aby si sedl vedle ní. On však raději zůstal stát.

„Tak dobrá,“ řekla. „Coleman a jeho chlapci pro mě pracují.“

Sullivan naklonil hlavu. „No, nechtělas mi spíš říct, že jsi jejich boss? Co?“

Trhla sebou a vrhla na něho nahněvaný pohled.

„Sakra, Sullivane, kdo ti to řekl?“

„Nikdo mi to neřekl. Jenom mám oči. A mozek. To, jak ses k nim chovala, mi jasně řeklo, kdo je tady pánem. Jenom se divím, že lidé v Laredu, všichni do jednoho, mají klapky na očích. Včetně šerifa.“

Pokrčila rameny. „Možná to tuší, ale nechává si to pro sebe. Laredo šetříme. Tedy kromě obvyklých incidentů. Nejdřív se opijí, potom se poperou, trošku si zastřílejí a rozbijí pár okenních tabulek. Ale zatím se všechny škody uhradily. Coleman je slaboch. On a já jsme spolu už dlouho.“

Sullivan se krátce zasmál.

„Nu, tak mi všechno pěkně pověz. Proč jste mě chtěli dostat pod zem? Proč jste mě chtěli odkrouhnout? Zatím z toho nejsem vůbec moudrý. Jeden žvaní o Lockhartově odměně, další mě chce poslat k čertu. Hrome, já přece nejsem úplně hloupý. A tady něco nehraje. Jak je možné, že jste věděli předem o mém příjezdu?“

„Jak asi, Sullivane?“ Padla na postel, přitáhla si nohy k tělu a schoulila se do polštářů. „Kelly dostala telegram. Zjistit jeho text nebylo těžké. Nebo si myslíš, že jsi jediný muž, který povolí, když se mu ženská trošku předvede? No a potom…“

„Moment,“ skočil jí do řeči, „co máš vlastně proti Kelly? Vždyť ti přece nemůže být nebezpečná.“

„Něco tuší! Ta ženská se chová jako fúrie. Jsem jí trnem v oku. Kelly Fremontová tu chce vládnout sama. Nestrpí konkurenci. A protože jsme obě Texasanky, tak jsme si navzájem vyhlásily válku. Jenže Kelly mě v tomto okamžiku moc nezajímá. Je tu někdo jiný, Lockhart.“

Dlouhán chvíli chodil po místnosti sem a tam a přemýšlel. Pak mu to došlo. Rose Barnesová se neusadila v Laredu náhodou. Udělala to kvůli Lockhart Company. Společnost už dlouhé měsíce zakládala pobočky na jihovýchodě Texasu. To se navíc uspíšilo tím, že se Lockhartovi podařilo uzavřít s některými železničními společnostmi obchody o výsadní přepravě. Obzvlášť Lockharta zajímala přeshraniční doprava, která byla stále intenzivnější. A tam, kde měla Lockhart Company své filiálky, bylo většinou i nejvíc peněz. A navíc i zboží. A pokud se bandité zmocnili karavany se zbožím a to potom prodali pod cenu za hranicí, mohli si přijít na pěkné peníze.

Bylo zde však i něco ještě výnosnějšího: pašování přes Rio Grande. Do Mexika i z Mexika. Sullivan již o něco dál na severu slyšel, že někteří Mexičané pálí whisky a podloudně ji přepravují v soudcích přes hranici. Pálenka nebyla tak špatná a hlavně měla mnohem nižší cenu než americká. Opačným směrem putovaly ilegální zásilky zbraní. Povstání zde byla na denním pořádku a revolucionáři si oblíbili americké revolvery a pušky - i větší zbraně, například houfnice.

Nebylo to tak dávno, co jeden major federální pohraniční kavalerie prodal mexickým povstalcům za velké množství zlata tři děla. Moc radosti z toho zlata ovšem neměl. Přišlo se na to, postavili ho před válečný soud, propustili ho z armády a pověsili.

„Hm. Takže Lockhart Company! O.K., já jsem ten poslední, kdo by to nechápal, Rose. Takže ty jsi s Colemanem založila bandu. Zatímco on sídlí v El Campu, ty jsi přímo v centru dění a máš oči i uši otevřené. Tomu rozumím. Ale proč jsi najednou ke mně tak velkorysá? Vždyť jsem dostal několik tvých mužů pod zem?“

Rose Barnesová mávla rukou.

„Kdo to byl? Proti tobě neznamenali nic, jinak bys teď na krchově ležel ty a ne oni. Dlouho jsem o tom přemýšlela. Nejdřív jsem byla pro to tě oddělat. Už jen proto, abych vytřela zrak Kelly. Potom jsem měla sto chutí tě roztrhat na kusy, kdyžs jednoho po druhém - no, však víš, co mám na mysli. Nakonec jsem tě uviděla a zahořela touhou tě ovládnout. A teď si přeju, aby ses stal mým partnerem. Jsem si dokonce jistá, že se jím staneš, velký muži.“

„Ach?“ Zasmál se. „Jak si můžeš být tak jistá? A co řeknu Kelly? To si myslíš, že bude nečinně přihlížet, jak tu s tebou spím a ještě navíc i pro tebe pracuju?“

Celou minutu panovalo mlčení. Bylo slyšet jen jejich oddechování a hluk ze saloonu.

Potom konečně promluvila: „Jde o tři karavany winchestrovek a peacemakerů, které chce Lockhart Company tajně přepravit přes hranici. To je pro ty holomky skvělý obchod. Zmocníme se těch zbraní a pak je prodáme sami, amigo! Deset mil na západ od Nuevo Lareda sedí José Sabinas jako pavouk v síti a čeká na to, až tam přitáhnou ty karavany. Chce vykouřit rurales a pár rancheros. Sabinas má peníze. Hodně peněz. Zlaté pesos a dolary. Jestli od nás bude chtít ty zbraně, tak se bude muset pěkně plácnout přes kapsu. A to také udělá. A - Kelly? Vím, že mě podezírá, že jsem bossem této bandy. Jestli se k nám přidáš, Sullivane, můžeš jí namluvit, že to jenom předstíráš a že nás chceš v pravý okamžik vydat šerifovi jako na podnose. Nebo Lockhartovu šéfovi přepravy. Má sem totiž přijet.“

Sullivan se otočil a vrhl na ni ostrý pohled. „ Co? Wayne Cahill přijede do Lareda? Ten ksindl!“

„Ach, začalo tě to zajímat?“ zasmála se. „Ano, přijede. V podstatě nemáš na vybranou, musíš se k nám přidat. Koneckonců bychom mu tě mohli vydat.“

Dlouhán se posadil vedle Rose.

Přemýšlel.

Sheringham je proklatě mazaný, pomyslel si. Všechno mu do puntíku vyšlo. Bylo mu jasné, že bandité z El Campa si tučné sousto nenechají ujít. Zároveň mohl ušetřit své mužstvo toho, aby riskovalo své životy v situaci, kdy hrozí, že James Monroe Lockhart se svým politickým vlivem opět vytáhne hlavu ze smyčky. Sheringham určitě počítal s tím, že bandité z El Campa budou chtít zneužít muže, na jehož hlavu vypsal Lockhart odměnu.

Sullivan lehce přikývl. Kelly se bude muset smířit s tím, že svou přízeň bude na krátkou dobu věnovat té rusovlasé divě. To, že to pro něj bude tanec mezi vejci, dobře věděl. Jakmile by obchod vyšel, mohla by se ho ta banda snadno zbavit. A Wayne Cahill? Ten by také určitě neoplýval vděčností. Naopak. Zůstávala ještě Kelly. A nezodpovězená otázka, jak se zachová.

Ta světlovlasá žena měla dobré srdce. To, s kým spal, když s ní nebyl, ji nezajímalo. Koneckonců ani ona nežila jako jeptiška.

Ale takto? Přímo před jejíma očima? Bylo by to pro ni utrpení, to bylo jisté. Navíc by už teď své zrzavé sokyni nejraději vyškrábala oči.

Musel ji přesvědčit. Možná pochopí, že to je nutné, že se ve skutečnosti s tou bandou a její vůdkyní spojí jen naoko.

„Tobě to ale trvá, Sullivane,“ poznamenala Rose Barnesová. V jejím hlasu se ozval rozhněvaný a zároveň nedůvěřivý podtón.

Sullivan však hrál svou roli dokonale.

„Wayne Cahill, ten skunk,“ zamumlal. „Už jen kvůli němu do toho musím jít s vámi. A Kelly? Hm, když to nepůjde jinak, tak ji přesvědčím ručně!“

„O.K., Sullivane, tak se mi to líbí,“ zasmála se. „Jdi za Kelly. Ale naposledy. Zítra ráno pojedeš do El Campa! V poledne tam přijedu já a potom se domluvíme, jak dál. Ach ano, jedno ti ještě musím říct, Sullivane. Dávej si pozor na Sabinase. V Mexiku mu přezdívají El Latigo. Víš, co to znamená?“

„Bič? Pročpak?“

„Ten Mexičan u sebe pořád nosí bič. A umí s ním dokonale zacházet. Je s ním rychlý a nebezpečný tak jako ty s koltem. A Zacka Colemana bys měl také nechat na pokoji. Nemá tě rád, ale to se není co divit. Kdo by měl rád někoho, kdo je lepší? To, že on i ti ostatní jsou nebezpeční, už víš sám. Coleman je slaboch, to už jsem ti předtím řekla. Ale jenom v určitých ohledech. Mnohdy mu chybí také iniciativa, rozumíš? Pak potřebuje kopanec do hlavy. Když se ale jednou pustí do akce, je nebezpečný jako puma, které chceš vzít mladé.“

Sullivan si nasadil klobouk na hlavu a šel.

Rose Barnesová za ním zamyšleně hleděla. Její smyslné rty, které se nyní zkřivily, vykouzlily chladný úsměv.

Netušila, že Sullivan uhodl její myšlenky. Dlouhán od začátku věděl, co má za lubem. Až bude po všem, měl skončit s nožem v zádech, nebo ve spárech Wayna Cahilla. A ten by ho ve své nebetyčné naivitě považoval za člověka, který zase jednou poškodil Lockhart Company.

Jen počkej, ty mrcho, pomyslel si Sullivan, když kráčel ze schodů, já už ti zatnu tipec. Tak jednoduché to se mnou mít nebudeš. Mě nedostane ani tak hezká a vášnivá žena. Jsi sice hodně rafinovaná, ale to má i své nevýhody. Kdo si ukrojí příliš velké sousto, může se jím zadusit. Tak praví jedno staré apačské přísloví…

+ + + + +

Dole v saloonu došlo k novému incidentu. Sullivan byl přesvědčen o tom, že Rose Barnesová z něj velkou radost mít nebude.

Zack Coleman a jeho tři kumpáni seděli u stolu, který stál v cestě k lítacím dveřím. Všichni čtyři sledovaly Sullivanův odchod zamračenými pohledy.

„Nejradši bych tomu parchantovi vrazil nůž do břicha,“ zavrčel jeden z nich. Byl to ten, kterého Sullivan nahoře hodil na Rose Barnesovou.

„Nezaškodila by mu nakládačka,“ dodal Coleman. „Rose si musí

pořád vymýšlet. To s ním máme spolupracovat?“

„Ani já ho nemám rád,“ podotkl další bandita. „Ale jeho nenávist k Lockhartovi je všeobecně známá a…“

„Přesto pro nás znamená riziko,“ skočil mu Zack Coleman do řeči. „To jediné, co se mi na Roseině plánu zamlouvá, je to, že pak půjde k čertu. Tak nebo tak. Psst, už jde!“

Sullivan kráčel ke dveřím. Pro ty čtyři u stolu to muselo vypadat tak, že si jich nevšímá. Ve skutečnosti je pozorně sledoval. A neuniklo mu, že jeden z Colemanových kumpánů mu náhle nastavil nohu.

Sullivan zareagoval bleskurychle a velmi důrazně. Doslova v posledním okamžiku se zastavil. Vypadalo to, jako by narazil do neviditelné zdi.

Potom se přikrčil, chytil tu nohu, vší silou ji zvedl a v důsledku toho se ten chlap převrhl dozadu.

Při tom převrátil sůl, pod kterým měl druhou nohu. Whisky a pivo se vylily Colemanovi na kalhoty a v následujícím okamžiku se svalil na podlahu i sám Coleman.

Zbylé dva bandity Sullivan bleskově chytil za hlavy a praštil jimi o sebe. Ozvala se tupá rána, načež je Sullivan pustil. Oba se poroučeli za svými kumpány. Všichni čtyři se nyní váleli mezi převrženými židlemi a stolem.

Sullivan stál vedle s rukama zkříženýma na prsou a neskrývaným výsměchem.

„Kdo jinému jámu kope, sám do ní padá,“ poznamenal do ticha přerušeného jen kletbou jednoho z banditů.

„Co se to tam dole, k čertu, děje?“

Na galerii stála Rose Barnesová. Opět již byla oblečená a perfektně učesaná a upravená, takže sotva koho mohlo napadnout, že ještě před chvílí ležela se Sullivanem v posteli.

„Je mi líto, madam,“ zvolal Sullivan. „Není to má vina. Jenom se mi nelíbí lidé, kteří mi nastavují nohu.“

Tu dovnitř vešli Vinc Cleburne a Joe Seguin.

„To by snad stačilo, Sullivane,“ zavrčel šerif. „Jestli ještě chvíli zůstanete ve městě, bude muset doktor přistavovat. Co se stalo?“

Odpověděla mu Rose.

„Na tom nenese vinu, šerife. Každý v saloonu to může dosvědčit. Ten muž tam chtěl panu Sullivanovi nastavit nohu.“

Vinc Cleburne se chladně usmál. „O.K., tím je to vyřízeno.“

Sullivan vyšel ven. Oba muži zákona jej následovali.

Všichni tři zůstali stát na Main Street pod chodníkem.

„Obával jsem se nejhoršího,“ řekl Cleburne.

Sullivan mávl rukou. „Tak nebezpeční ti holomci nejsou, šerife.“

„To tvrdíte vy! Abyste se nemýlil, Sullivane. Kdy z Lareda odjedete pryč?“

Odpověď ho překvapila. „Možná už zítra!“

„No dobrá,“ odvětil Cleburne „Ale úplně tomu nevěřím.“

Mezitím dorazili k saloonu Seventh Heaven.

„To budete překvapen, šerife,“ řekl Sullivan, kývl na ně a zmizel v saloonu.

„Sakra, ty věříš, že zmizí?“ zeptal se Cleburnea Seguin.

Šerif pokrčil rameny.

„Moc ne. Je to zvláštní člověk. Hodně jsem toho o něm slyšel a podle toho už měl být nejméně tucetkrát mrtvý. Zdá se, že nad ním drží ochrannou ruku anděl strážný.“

Seguin si odfrkl a odplivl si. „Jenom ho nepřeceňuj, Vinci. Měl jenom neuvěřitelné štěstí, to bude tím.“

„Štěstí?“ Cleburne se zasmál. „Hm. To určitě má. Ale jenom samotné štěstí nestačí. Vždyť vyřídil chlapy, které bych sám nechtěl potkat.“

„Pak nerozumím, proč za každou cenu chceš, aby odjel z města. Vždyť tu bandu už celkem hezky zdecimoval.“

Cleburne kráčel dál. „Z tohoto úhlu pohledu máš pravdu. Jenom existuje nebezpečí, že se o něj budou zajímat ještě další parchanti, až se dozvědí, že je tady. Je dost takových, kteří si myslí, že jsou rychlejší než on. A kteří navíc touží po těch deseti tisících dolarech, které na jeho hlavu vypsal Lockhart.“

Oba muži zákona mířili do své úřadovny. Joe Seguin v noci hlídal,

Eddie McLaughlin měl volno a bavil se se svou přítelkyní. Vinc Cleburne se v cele natáhl na pryčnu. Považoval za lepší přes noc zůstat v úřadovně. Noc však byla klidná.

+ + + + +

Nikoli ovšem pro Sullivana. Důvodem byla Kelly Fremontová.

Nejdřív jí musel vyprávět, jak to probíhalo u konkurence. Samozřejmě jí zatajil intermezzo v Roseině posteli. Místo svého střetu s Colemanem a ostatními bandity přesunul do privátního saloonu Rose Barnesové.

Zpočátku Kelly nesouhlasila s tím, aby Sullivan jel do El Campa. Ale pak uznala, že to je pro něj ta nejlepší a možná také jediná možnost, jak se Rose a její bandě dostat na kobylku.

Domluvili se, že bude mlčet a jen krčit rameny, když se někdo bude ptát, kam Sullivan odjel. Znala toho dlouhána dost dobře na to, aby věděla, že to zvládne. Kelly se již nemohla dočkat, až nebude mít konkurenci. Snila o tom, jak si přivlastní Rosein saloon, až bude po všem.

Zbytek noci strávil Sullivan s Kelly v široké posteli, které říkali „hřiště“.

+ + + + +

Východ slunce již pozoroval po cestě do El Campa. Kelly mu udělala snídani a prostřela mu v kuchyni. Potom šla do svého pokoje. Nic víc. Loučení nenáviděla. Ačkoli to možná bylo loučení navždy. Kdo to mohl vědět?

Sullivanův hřebec radostně zařehtal, když ho vyvedl ze stáje. Nicnedělání se tomu hnědákovi nijak zvlášť nezamlouvalo.

„O.K., starouši,“ řekl dlouhán a plácl ho po zadku, „jdeme na to! Doufám, že se k nám paní štěstěna neobrátí zády! Rose, její banda a navíc ještě Lockhart Company! To je na jednoho trochu příliš, co? Ale my už jsme zvládli horší věci!“

Kelly Fremontová stála u okna a dívala se na něho, když jel po Main Street. Také Joe Seguin a Vinc Cleburne ho pozorovali.

„Sakra, ten má něco za rubem, Joe,“ zavrčel šerif. „A já sním vlastní klobouk, jestlinejede do El Campa.“

„Má to snad znamenat, že snad věříš tomu, že se spřáhl s Colemanem? - Vinci, to je přece nesmysl! To by nikdy neudělal. Je to sice bastard, ale…“

„To jsem neřekl, Joe!“ skočil mu šerif do řeči. „Ne, myslím, že rozehrál pekelně nebezpečnou hru. To by k němu sedělo. Mám pocit, že ta banda už nebude dlouho existovat.“

„Tvá slova do Manitouových uší,“ usmál se zástupce. „Je to šílenec, Vinci. Postavit se sám proti celé té bandě, sakra, to nemyslíš vážně?“

Sullivana vlastně muselo svrbět v zátylku, když na něj v jedné chvíli myslelo tolik lidí. Ale nesvrbělo.

Jeho příjezd do El Campa se odehrál velmi střízlivě. Coleman a jeho kumpáni se vrátili ještě během noci. Hlavní stan banditů se nacházel ve staré cantině. Coleman spal v jedné ze zadních místností. Občas mu spánek zpříjemnila jedna z místních cour, kterých tam bylo víc než dost. Jeho pokusy uspět u Rose byly zatím marné. To ho velmi hněvalo a snižovalo mu to sebevědomí, ale na tom nic nezměnil.

Rose uměla být neuvěřitelně rychlá s koltem. „Muže, se kterými spím, si vybírám sama, proklatě,“ zasyčela na něj jednou. „A ty nejsi můj typ. To si zapiš za uši. Jinak ti vystřelím mozek z hlavy!“

Byl s ní dostatečně dlouho na to, aby věděl, že to nejsou prázdná slova. Byla popudlivá a prchlivá. A nejenomže uměla ďábelsky rychle tasit, navíc také hodně přesně střílela.

Kromě toho byla hlavou bandy. Rose byla všemi mastmi mazaná a měla výjimečný čich na tučnou kořist. Jinak by nikdy nedokázala dát dohromady tolik peněz na koupi saloonu v Laredu.

Zack Coleman věděl, že bez Rose Barnesové by byli jen bandou příštipkářů. A že by se jim vedlo mnohem hůř. Jen proto zatím vždycky sklonil hlavu a neodvážil se protestovat.

Ohledně Sullivana ovšem své námitky vyjádřil. Nejen proto, že toho dlouhána neměl rád, ale i proto, že prostě nevěřil v jeho ochotu spolupracovat.

Rose Barnesová mu tu noc dala na cestu jednu dobrou radu.

„Postarej se o to, aby kolem něj nebyl žádný rozruch! A sám se drž zpátky, Zacku,“ řekla. „Znáš mé plány. A víš, že Sullivan je pro nás darem z nebes. Darem, který nám možná vynese deset tisíc dolarů navíc. Musíš se zkrátka se svým hněvem, nenávistí a vším, co k němu cítíš, vyrovnat. Až proběhne obchod se Sabinasem, je Sullivan tvůj!“ Pak se záludně usmála. „A jestli máš zálusk na Kelly Fremontovou, Zacku, tak si ji potom můžeš vzít. Můžeme to dokonce narafičit tak, aby to vypadalo, že to je Sullivanova práce.“

Na tato slova musel Coleman myslet, když s kyselým úsměvem zdravil Sullivana.

„Vidím, že je na tebe spolehnutí, Sullivane,“ poznamenal a podal mu ruku. Sullivan mu ten pozdrav neopětoval.

Coleman se tvářil, že to přehlédl. „Jen pojď dovnitř, napijeme se! Rose přijede v poledne.“

Dlouhánovi to sice bylo hodně proti mysli, ale přesto souhlasil.

Kolem poledne, když do El Campa přijela Rose, již byl Coleman lehce pod vlivem alkoholu. Sullivan se mezitím rozhlédl po městě.

Rusovláska nebyla moc ráda, když viděla, že Coleman je opilý.

„Posaď se do kouta a poslouchej!“ osopila se na něj. „Budu teď se Sullivanem mluvit o detailech. A protože jsi příliš namol na to, abys to všechno pochopil, tak bude velet on. Ne ty, Zacku. Slyšíš, rozuměls mi?“

Rozuměl. Velice dobře rozuměl. Díky jejím slovům vystřízlivěl.

„Jak to?“ zavrčel. „Ještě jsem přece…“

„Nejsi nic, Zacku,“ odsekla. „Já považuju Sullivana za lepšího muže. Jasné?“

Coleman přikývl, škytl a vzdálil se. Přinejmenším to tedy vypadalo tak, že se drží zpátky. Sullivan se však nenechal ošálit tak jako rusovláska. Všiml si, že Coleman pozorně naslouchá.

„Nuže, Sullivane, nemám moc času. Když zůstanu příliš dlouho mimo Laredo, tak to začne být nápadné. Takže dávej pozor!“

Rozprostřela na stůl primitivní náčrtek okolí Lareda a zapíchla ukazováček na jedno místo.

„To je most v Laredu. Touto cestou Lockhartovi lidi samozřejmě nepojedou. Už půl roku tu jsou závory a hraniční kontroly na obou březích.“ Ukazováček putoval dál. Na jihovýchod. „Tady, Sullivane! Fort McIntosh a Nye. Obě místa leží těsně vedle sebe. Mezi El Campem a Laredem. Takže nedaleko odsud, jen blíž k řece. Tam, kde spolu ta dvě města sousedí, má Rio Grande mělké koryto. Je tam písečná lavice, která sahá od jednoho břehu k druhému. A po obou březích jsou pahorky. Řeka se tam nedá kontrolovat ani z Nye ani z Fort Mclntosh. A na druhé straně žádná osada není.

Jen tři domy, v nichž žijí mexičtí rybáři. A ti patří k El Latigovým lidem. Dají pozor, aby na mexické straně nedošlo k nějakému nemilému překvapení. Mimochodem jsem zaslechla, že zítra má do Lareda přijet Wayne Cahill. Určitě bude hodně zklamaný, až se dozví, že už nejsi ve městě.“

To si myslíš ty, v duchu si řekl dlouhán. Já totiž v Laredu budu! Tentokrát nebude po tvém, Rose Barnesová!

„Do El Campa se neodváží.“

Přikývla. „Také bych řekla. Čili: Povozy se zbraněmi pojedou po té písečné lavici. Vymyslela jsem to takto: Naši lidé se ukryjí mezi pahorky na obou březích. Až budou povozy uprostřed, odkrouhnete Lockhartovy lidi. Prostě je naházíte do hlubší vody, řeka už je odnese! S vozy potom odjedete na planinu, načež pojedete šest mil na sever a odbočíte tam, kde silnice stoupá do kopců na východ. Narazíte na starou stezku, která vede přímo do Vencidad. Tam čeká El Latigo.“

Sullivan přikývl. „O.K. A peníze? Jak bude platit? A kde…“

Mávla rukou. „To není tvoje starost, Sullivane.“ Chytila ho pravou rukou za předloktí. „Jenom klid! Tak dobře se zase neznáme, abych ti mohla svěřit tolik peněz. I když Coleman mnoha věcem nerozumí, zkasírovat ty peníze může. To nech na něm. Jinak nebude mít žádné slovo. Tak co?“

Dlouhán nemusel moc přemýšlet. Však mu také ani nezbývalo než přikývnout.

„V pořádku, Rose! Ani nechci vědět, jak vysoký bude můj podíl. Předpokládám ale, že na mě nezapomeneš.“

„Samozřejmě že ne, velký muži,“ odvětila. Přijeď si pro něj zítra večer ! Přijď sem ale zadním vchodem. Nezapomeň, že tou dobou už v Laredu bude Cahill.“

„Přijedu! Ale ne jen kvůli těm penězům!“

Věnovala mu ještě jeden zastřený pohled. Olízla si rty a jazyk si mezi nimi neklidně pohrál. Rosein hlas byl poněkud pohnutý, když řekla: „Nic jiného jsem od tebe ani nečekala, Sullivane.“

+ + + + +

Velká akce proti Lockhart Company znamenala, že bandité se podřídili Sullivanovi. Byl to dokonce Zack Coleman, kdo večer uložil všem čtrnácti banditům, které vybral Sullivan, že se mají řídit jeho pokyny. Tak jako on, Coleman.

Že to Zack Coleman dělal nerad, byla jiná věc. Nedal na sobě ovšem nic znát. Věděl totiž, jaký osud již Rose Barnesová tomu vysokému muži určila.

Sullivana neudivily její znalosti. Věděl totiž, že občas spí s šéfem laredské pobočky firmy Lockhart.

Karavana se zbraněmi, o níž šerif Cleburne nic nevěděl, měla přebrodit řeku dvě hodiny po půlnoci. Rose Barnesová Sullivanovi řekla, že zbraně tam přivezl vlak ze severu.

Nákladní vlak odbočil z hlavní trati a potom zastavil. Na místě, kde na něho čekaly povozy Lockhart Company. Zbraně byly vyloženy a pak se vlak vrátil na hlavní trať. Povozy se vydaly na jihozápad, k brodu.

Sullivanovi bylo jasné, že tento podnik byl dlouho připravován a že se na něm podílelo mnoho lidí. Protože znal Lockhartovy obchodní metody, tak se ničemu nedivil. Co ovšem musel obdivovat, byla rafinovanost, s níž Rose získávala informace. S pomocí svého těla a pravděpodobně také množství alkoholických nápojů.

Měsíc byl spojencem banditů. Zářil v úplňku a navíc byla obloha zcela jasná. Možná právě díky tomu se však také citelně ochladilo.

Sullivan zůstal na americkém břehu. Nacházel se na pahorku zarostlém kaktusy všech možných druhů. Doprovázelo ho šest mužů. Rozdělil je tak, aby mohl všechny vidět.

Zack Coleman byl také na americké straně, ale blíž brodu. Ležel za mohutným kmenem rozložitého kaktusu. Jeho kůň stál o něco dál v malé úžlabině.

Naproti na mexickém břehu číhalo zbylých sedm banditů.

Všichni napjatě čekali na příjezd karavany.

Sullivan proto, že se musel doslova v posledním okamžiku rozhodnout, jak zabrání přepadení. Bandité proto, že věděli, že mohou získat tučné podíly.

Přijeli dřív než ve dvě hodiny.

V tichu noci narušovaném jen tichým zurčením Rio Grande byly rachot povozů a klení vozků slyšet už z daleka. I proto, že vítr foukal ze severu. Tedy ze směru, odkud přijížděla karavana.

Dlouhán vsunul náboj do komory své winchestrovky a postavil se vedle obřího kaktusu tak, že mohl vidět na úžlabinu mezi pahorky a na vozy, které se na ní měly brzy objevit.

Musel čekat ještě čtvrt hodiny.

Sullivan se ohlédl. Bylo dost světla na to, aby viděl na svých šest mužů.

„Tak, amigos, přišel čas, abyste odhodili zbraně,“ zvolal do noci, načež zmáčkl spoušť a vypálil do jednoho saguáru.

Slyšel, jak se ozvěna výstřelu nese přes řeku. Potom se ozval křik vozky, který zastavil svůj povoz.

„Zpátky!“ vykřikl Sullivan. „Čekají tu na vás!“

Muž dole na povozu to hned nepochopil. Měl však štěstí, že bandité se nyní příliš zabývali Sullivanem. Jen jeden z nich na něho vystřelil, ale netrefil.

Teprve potom vozka pochopil, seskočil z kozlíku a rozběhl se zpátky do úžlabiny.

„Ty smrdutý kojote!“ zařval jeden z banditů a vypálil na Sullivana.

Kulka se zavrtala do kaktusu vedle dloubána a vyrvala z něj kus dužniny. Mléčná šťáva vystříkla na Sullivana.

Potom na něho začali střílet všichni. Sullivan se vrhl pod kaktus.

Kulky hvízdaly nad ním a jedna se zavrtala do písku těsně před jeho hlavou.

Tvář mu zasáhla hrst písku.

„Zmizte, vy bastardi!“ vykřikl. „Nebo vás jednoho po druhém pošlu k čertu!“

Nedali mu na vybranou. Dva z nich už se připlížili nebezpečně blízko. Jednoho zahnal kulkou do úkrytu. Dalšímu se ale povedlo dostat se mu do boku a vypálit.

Kulka Sullivana škrábla na krku a zanechala po sobě pálící ránu, která začala okamžitě krvácet. Všiml si, že mu teplá krev teče po hrudi a po zádech, zaklel, otočil se a vystřelil na banditu.

Chlap vykřikl, pustil kolt a rozhodil rukama.

Třetího banditu Sullivan dostal uprostřed skoku. Kulka ho katapultovala zpět.

Před dalším dlouhána varoval odlesk jeho hlavně. Svit měsíce se totiž odrážel od kovu, i když jen slabě.

Sullivan okamžitě nabil. Kulka banditu trefila do pravého nadloktí. Muž pustil zbraň, otočil se a utíkal zpátky. Sullivan ho nechal běžet. Zbylí dva lumpové napodobili svého kumpána.

Dlouhán si sdělal šátek a pevně si jej uvázal kolem krku. Potom zapískal na svého hřebce, vyšvihl se do sedla a sjel z kopce dolů.

Málem by zapomněl na Zacka Colemana, který zprvu věřil, že to je nějaký Sullivanův strategický trik. Nyní však již věděl, že dlouhán to se spoluprací s bandity nemyslel vážně. On Coleman měl tedy pravdu, když mu už od začátku nevěřil.

Coleman ležel v písečném korytě. Viditelnost byla skvělá. Měl Sullivana přímo na mušce.

Jeho hněv k dlouhánovi byl ovšem tak velký, že minul. Sullivan se vrhl ze sedla, několikrát se převalil, tasil Navy kolt a vypálil směrem, kde předtím viděl oranžový záblesk.

Uslyšel Colemanův ječivý výkřik, který se vzápětí odmlčel.

„Hej, člověče!“ zvolal kdosi za ním. „Co se to tu vlastně děje?Akdo jste? Muž zákona?“

Sullivan se usmál, pomalu vstal a odpověděl: „Ne, něco mnohem horšího.“

„Horšího?“ ozvalo se. „Co to znamená? Že by texaský ranger?“

„Ne, Sullivan! Říká ti to jméno něco?“

Mlčení. Než mohl ten muž odpovědět, třeskla přes řeku salva. Sedm banditů na mexické straně zaútočilo. Pochopitelně jim neušlo, co se děje na americkém břehu. Protože Však přesně nevěděli, co se stalo, čekali. Bylo totiž možné, že Sullivan a ostatní narazili na doprovodné mužstvo karavany, o kterém předtím nebyla řeč.

Nyní jim ovšem rozmluva Sullivana s vozkou vše prozradila. Předtím nemohli rozumět jedinému slovu. Protože však nyní byl Sullivan dole u řeky, donesl k nim vítr jeho slova.

Nikdo z nich ho ale netrefil. Dvě kulky hvízdly nad dlouhánem, další k němu ani nedoletěly.

Sullivan už nečekal a rozběhl se ke svému koni. Vyšvihl se do sedla a vyrazil k úžlabině. Přicválal tam, minul první povoz a zastavil hřebce.

„Zpátky!“ zvolal. „A kdo sáhne po zbrani, koupí ode mě kulku! Z této pasti byste se nedostali živí, amigos! A jestli teď pojedete dál, tak vás ti holomci oddělají jednoho podruhém!“

„Sakra, Sullivane!“

Dlouhán zpozorněl. Jako by ten hlas odněkud znal.

„Ahoj, Hanku Brooksi! Jsem rád, že tě zase vidím!“

Onen Brooks a Sullivan se znali. Už se dvakrát setkali.

„Cahill z tebe stáhne kůži zaživa, Sullivane!“ zaklel Brooks. „Co chceš dělat?“

„Ty a tvoji přátelé byste mi měli být vděční za to, že jsem vám zachránil život.“

Hank Brooks se rozesmál.

„Ty? A ty snad nejsi psanec, Sullivane?“

„Ne. Ne před zákonem! Obraťte se a jeďte do Lareda. Šerif bude rád, až uslyší o ilegální zásilce zbraní ctihodné firmy Lockhart.“

Hank Brooks luskl prsty.

„Ty ses musel zbláznit, Sullivane. Nemluv nesmysly! O.K., pojedeme zpátky. Ale ne do Lareda! Někde přenocujeme a zítra pojedeme dál.“

„Ne!“ Sullivanův hlas zněl neochvějně. „Sabinas ty zbraně nedostane. Zkonfiskuje je šerif. Nenuťte mě k tomu, abych na vás střílel. Brooksi, ty mě znáš! Víš, že bych to udělal!“ ‘

Opět se ozvalo zaklení.

„To vím, ty proklatý ničemo! Myslel jsem si, že patříš k banditům.“

Sullivan se rozesmál. „Máš příliš velkou fantazii, hombre! A teď se otočte! Jestli tu budeme ještě chvíli stát, tak se těch sedm darebáků přebrodí přes řeku!“

Hank Brooks začal přemýšlet. V karavaně byli tři vozkové a čtyři spolujezdci. Tedy sedm ozbrojených mužů. Jejich protivník se však jmenoval Sullivan. A toho znal Brooks dost dobře. Věřil tomu, že by je všechny zvládl. A protože nebyl zodpovědný jen za zboží, ale i za lidi, tak to vzdal.

„O.K., chlapci!“ zabručel za sebe. „Nemá to smysl. Sullivan se spřáhl s ďáblem. A ten mu pomáhá. Jestli sáhneme po zbrani, tak každý z nás bude riskovat život. Než bychom ho dostali, poslal by pár z nás k čertu.“

Dva muži protestovali, ale ostatní je přehlasovali. Nebyli ochotni se kvůli Lockhartovi nechat zabít.

Dlouhán ze sedla pozoroval dění v karavaně. Děkoval bohu počasí za to, že jim přál, protože obloha byla stále jasná.

Mezitím nabil svou winchestrovku. Držel ji pod pravou rukou, palec na pažbě, ukazováček na spoušti připravený ji každým okamžikem zmáčknout.

Když se povozy otočily, muselo všech sedm Lockhartových lidí odevzdat zbraně. Sullivan je strčil pod plachtu třetího povozu, když z nich předtím vyjmul náboje. Pak pronesl krátký projev: „Vím, že vás užírá zlost! Jen klid. Několik z vás by zemřelo, kdybyste se o něco pokusili. Postarám se o to, aby se vám nic nestalo. Šerif vám jenom zabaví ty povozy. Vy zůstanete na svobodě. Zbytek může vyřešit pan Cahill. Do Lareda máte dost času. Přemýšlejte o tom, kolik nevinných lidí by Sabinas a jeho bandoleros těmito zbraněmi oddělali! Takže teď jedeme! Do Lareda!“

Cesta proběhla bez problémů.

Když se ocitli na dohled Laredu, vyšlo slunce.

+ + + + +

Vinc Cleburne užasl, když ho probudil Joe Seguin.

„Na to se musíš podívat!“ řekl zástupce.

Seguina probral rachot povozů. Klímal v šerifově houpacím křesle. Když vyhlédl ze dveří, uviděl Sullivana, jenž doprovázel tři těžce naložené povozy.

Šerif a zástupce nyní vyšli na Main Street. „Co to je?“ mumlal Clěburne.

„Povozy,“ opáčil zástupce. „Víc ti neřeknu, Vinci.“

Sullivan zastavil několik yardů před nimi svého hnědáka.

„Ty tři povozy patří Lockhartovi, šerife. Měly by být zabaveny i s nákladem. Právo na to máte. Kromě toho byste měl zatknout Rose Barnesovou.“

Oba muži zákona na něj hleděli, jako by přiletěl z Měsíce.

„To nemyslíte vážně, Sullivane?“ vyhrkl po chvíli Cleburne. „Já že si mám začít s Lockhartem? Poslouchejte, mně je jedno, co s těmi lidmi máte. Ale nezkoušejte do toho zatáhnout mě.“

„Správně, šerife,“ poznamenal Hank Brooks. „Jenom byste si nadělal zbytečné problémy.“

„Ty drž zobák, Brooksi!“ Sullivan na něj namířil winchestrovku. „A vy, šerife, byste se měl podívat pod plachty těch vozů. Doufám, že vám nevypadnou oči z důlků.“

Vinc Cleburne kývl na svého zástupce. „Podívej se tam.“ Pak se znovu otočil k dlouhánovi. „A slečna Barnesová?“

„Rose Barnesová je pravým bossem bandy z El Campa. Najala mě, abych s částí její bandy přepadl tuto karavanu. Naoko jsem se k ní přidal a…“

„Zbraně, Vinci!“ vykřikl Joe Seguin. „Pušky a revolvery! A kromě toho i munice! Panebože, to je něco!“

„Sullivane, myslím, že bychom si měli promluvit. Těch sedm mužů, hm,já…“

„Nemusíte je zatýkat, šerife,“ odvětil Sullivan. „Dnes má do Lareda přijet šéf Lockhartovy přepravy. Bude vám toho muset dost vysvětlit. A stejně tak i muž, který vede místní pobočku.“

Vinc Cleburne přemýšlel. „Tak dobrá!“ Otočil se k Brooksovi a řekl: „Vy zůstanete i se svými lidmi ve městě. Náklad těchto povozů je zabaven. Co se s ním stane, rozhodne soudce. Protože patříte k Lockhart Company, budete zřejmě bydlet v její pobočce. Máte nějaké námitky?“

Brooks přikývl. „Ovšem. Nemáte právo zabavit ten náklad. Tento muž, tady…“ řekl a ukázal na Sullivana, „je…“

Šerif mu skočil do řeči.

„Znám jeho příběh. Lockhart není zákon. Proti Sullivanovi zákon nic nemá. Jestli máte nějaké námitky, tak je můžete sdělit soudci. Ten bude chtít vědět, pro koho byly ty zbraně určeny, pane. A bude se ptát, proč jste s nimi chtěli přes hranici v noci a ne přes den přes oficiální přechod. Ještě něco?“

Brooks už raději mlčel.

Sullivan se díval, jak ti muži odcházejí k pobočce Lockhart Company. „Teď určitě litují prémií, které by dostali, kdyby ten obchod vyšel.“

Joe Seguin odešel do úřadovny a otevřel vrata do dvora. Jeden po druhém tam pak vjely všechny povozy. Mezitím se objevil i druhý zástupce, který se Seguinem vypřáhl koně a postaral se o ně.

Vinc Cleburne byl ohledně Rose Barnesové velmi skeptický, ale Sullivan trval na svém.

„Pojďte se mnou, šerife. Sama vám řekne, že to je pravda. Proč bych vám, k čertu, vykládal báchorky?“

„Proč?“ Šerif se pousmál. „Protože jste přítel Kelly Fremontové. A to, že jí je Rose Barnesová trnem v oku, ví celé město. Ale dobrá, jdeme!“

+ + + + +

Překvapení bylo perfektní. Nejen pro šerifa, ale i pro Sullivana.

Rose Barnesová opustila Laredo. A to kvapně. Jedna z jejích ospalých dívek jim otevřela, když bušili na dveře.

Pokoje majitelky saloonu vypadaly, jako by se jimi přehnal tajfun. Skříně byly otevřené, šuplíky povyhazované. Vypadalo to, že Rose měla opravdu naspěch.

Všechno šerifovi vysvětlila černá kuchařka.

„Slečna Barnesová odjela. Myslím, že už se nevrátí,“ láteřila.

„A jak to víš?“ vyzvídal Cleburne. Bylo na něm vidět, že už vůbec ničemu nerozumí.

„Přijel sem jeden muž. Byl tu před více než hodinou,“ odvětila kuchařka. „Chtěl jít rovnou do kuchyně, vypadal hrozně. Krvácel. Šel nahoru, a potom slečna Barnesová sešla dolů. Měla s sebou velkou tašku a kufr.“

„A dál?“ naléhal Vinc Cleburne, protože kuchařka se odmlčela.

„Osedlala svého koně a odjela s ním pryč. Předtím mi řekla, že mám zavřít zadní vrata do dvora. A to jsem udělala.“

„Nu, šerife?“ poznamenal Sullivan k muži zákona. „Chcete ještě nějaké další důkazy? To byl jeden z těch lumpů, se kterými jsem měl přepadnout karavanu. Varoval tu ženu a ona rychle sbalila to nejnutnější a odjela. Hrome, měl jsem na to pomyslet. Vsadíte se, že s sebou vzala všechny své peníze?“

„Nevsadím,“ opáčil Cleburne. „Nemusíte už nic dělat, Sullivane. Byl jste u řeky a potom jste sem doprovodil Lockhartovy lidi. Rose Barnesová bude v El Campu. A to už není můj okrsek. Kromě toho, hm, popravdě řečeno neporušila zákon ve městě. A to s tou zásilkou zbraní - to je věc, která se týká jen Lockhart Company.“

„Ale, ale, šerife?“ chladně se zasmál Sullivan. „Takže vy se chcete držet zpátky? O.K., chápu to. Jenom si nemyslím, že Rose se vzdá. Není to typ, který by se snadno vzdával. Především mě teď musí strašlivě nenávidět. Ví, že jsem jí udělal škrt přes rozpočet. O.K., kvůli tomu se ale nesesypu. Jestli mě ještě budete potřebovat, šerife, najdete mě u Kelly. Ach ano, a kdyby se objevil ctihodný pan Cahill, tak mu povězte, že se mi nemá ukazovat na očích!“

Vinc Cleburne se chápavě usmál.

„Nemějte obavy, neřeknu mu, kde jste. Měl by vám být vlastně vděčný, že jste se nepřidal k banditům doopravdy. Anebo jste se těch zbraní mohl zmocnit vy sám. Proč jste k čertu vůbec Lockhartovi pomohl?“

„Proč? Protože se mi vůbec nelíbí, když chce někdo střílet na lidi jako na zvěř, šerife. A ti parchanti chtěli oddělat celé Lockhartovo mužstvo. To by proti nim nemělo sebemenší šanci. A pak, přece jsem zase tolik Lockhartovi nepomohl! Celý ten kšeft se zbraněmi je v háji. Soudce by měl nyní potvrdit zabavení a všechny zbraně by měly být předány armádě. Pak budou ty zbraně pro Lockharta bez náhrady ztraceny - ale jeho lidé budou žít. Tak zatím, šerife!“

Vinc Cleburne za ním hleděl a vrtěl hlavou.

„Dokázal bych si představit, že by z tebe byl dobrý šerif, Sullivane,“ zamumlal. „Ale na to bys nesměl být tak neposedný.“

+ + + + +

Kelly Fremontovou probudil neklid na Main Street. Již stála před svým saloonem, když Sullivan sesedal z koně.

„Ježíši, ty jsi zraněný!“ tiše vykřikla, když uviděla zakrvácený šátek kolem jeho krku.

Mávl rukou, aby ji uklidnil.

„To je jen malé škrábnutí. Otevři vrata, ať můžu odvést koně do stáje.“

Přikývla a zmizela ve stáji.

Slyšel, jak volá Sama, starého muže, který se staral o stáj, dvůr a velký sklep a dělal pro ni nejrůznější pomocné práce.

Krátce nato zavřela saloon. Potom Kelly přišla k Sullivanovi a kývla na něj. „Pojď! Sam už se o tvého koně postará. A jestli ještě chvíli počkáš, tak se budeš moct vykoupat. Za chvíli bude teplá voda.“

Věděl, že Kelly se koupe každé dopoledne. „Ani ty by sis neměla odpustit koupel,“ usmál se. „Vykoupeme se společně. Ale předtím bych si dal horkou kávu!“

„Máš ji mít, Sullivane!“

Odvedl koně nevelkou branou do průjezdu a potom ho přenechal starému Samovi. Kelly se do něho zavěsila a odešla s ním do domu.

„Rose Barnesová zdrhla,“ poznamenal jen jakoby mimochodem. „Už nemáš konkurenci, Kelly.“

„Cože?“ Právě dorazili do kuchyně. Sullivan se posadil ke stolu, Kelly přistoupila ke skříni, aby odtud vzala šálky. „Jak tomu mám rozumět?“

Musela ovšem počkat, dokud nebyla hotová káva. Teprve potom jí Sullivan vyprávěl, co se vlastně stalo.

„Vidíš, takže jsem přece měla pravdu,“ řekla Kelly. „Ta proradná mrcha!“

Sullivan na okamžik pomyslel na Rose.

„Ty sníš, Sullivane?“ vytrhla ho Kelly z jeho myšlenek.

„Ne. Jenom jsem si zrovna pomyslel,“ zalhal, „že Rose Barnesová není žena, která to nechá jen tak. Určitě něco zosnuje.“

„Ty myslíš, že se vrátí?“ Kelly na něj zaraženě pohlédla. „Tak hloupá přece není.“

„Vrátí?“ nahlas uvažoval. „Ne, to sotva. Jsou přece i jiné možnosti, Kelly. Ale nechme toho. Mohla bys mi opatrně sundat ten šátek? Nejlepší by bylo, kdybys ho předtím namočila, aby se uvolnila zaschlá krev. Na tu druhou ránu by ses také měla podívat. Mám pocit, že se znovu otevřela.“

Chvíli trvalo, než mu uvolnila šátek. „Panebože, tomu říkáš malé škrábnutí? Člověče, vždyť to je pořádně velký šrám. A teď si svleč košili.“

Udělal to. Kelly mu odvázala obvaz na boku a zatvářila se ustaraně. „To nevypadá dobře, Sullivane. Ta rána se otevřela a na okrajích je zanícená. Měli bychom přivést doktora.“

„Nesmysl,“ bránil se dlouhán. „Felčarům jsem se vždycky vyhýbal. V sedlové kapse mám dózu s mastí. Dal mi ji jeden Mexičan, který tomu rozumí. Hrozně to sice smrdí, ale pomáhá to.“

Ta mast byla žlutá pasta z vývaru kořene žluté sarsaparilly a nějakého sádla. Sullivan měl už mnohokrát možnost se přesvědčit o jejích zázračných účincích.

Vypili kávu, načež se šli koupat. Společně. Tentokrát je nikdo nerušil.

Sullivan a Sally zůstali v přístavku za kuchyní skoro hodinu. Přede dveřmi stály dvě dívky ze saloonu a naslouchaly. Slyšely smích, vzdechy, pak opět smích a potom Sullivanovo blažené sténání.

Tu se objevil starý Sam, který nesl do kuchyně dřevo, a zahnal je.

„Nejste tak trochu žárlivé, co?“ zabručel.

„A ty snad ne?“ zachichotala se jedna z nich. „Na toho dlouhána! Copak ty by sis to nechtěl rozdat s šéfovou?“

Sam po nich mrštil polenem. „Zmizte, nebo vám dám na zadek.“

Dívky se smíchem utekly.

„Šmírují nás, Kelly,“ usmál se Sullivan.

„Já ty hloupé husy ještě naučím způsobům,“ vyhrkla. „Myslím, že by byly rády na mém místě.“

Svýma šikovnýma rukama Kelly Sullivanovi ošetřila obě rány a ovázala mu je přesně podle jeho instrukcí.

Snídani mu přinesla do pokoje.

„Ještě budu pár hodin spát,“ poznamenal. „A co budeš dělat ty?“

„Nejradši bych si také lehla vedle tebe. Ale ty si teď potřebuješ odpočinout a hlavně se vyspat, Sullivane,“ odvětila. „Kromě toho mám dost věcí na práci. Především chci mluvit s Cleburnem. Možná se bude dát něco podniknout se saloonem Rose Barnesové. Ráda bych ho získala.“

Sullivan zavrtěl hlavou. „O tom šerif rozhodnout nemůže, to je v pravomoci soudce. Beztak bude chvíli trvat, než se všechno vyjasní. Ale možná by z toho pro tebe mohlo něco kápnout. Ach ano, ještě něco, Kelly: Wayne Cahill, můj starý přítel, dnes v poledne přijede do Lareda. Jak ho znám, tak vlakem. Dáš na něho trošku pozor, ano?“

Přikývla. „Na to se můžeš spolehnout, Sullivane. Jestli toho krvavého psa uvidím, tak tě vzbudím. Doufejme, že Cleburne mu neprozradí, kde jsi.“

„To neudělá,“ mínil Sullivan. „Už jsem s ním mluvil. Cahill bude mít bez toho plné ruce práce. Musí soudci vysvětlit, co měla znamenat ta ilegální zásilka zbraní. Na druhé straně ale určitě nahněval bosse kvůli zabavení zbraní, což je pro něho hodně velká ztráta. Ale to už není moje věc.“

Postavil šálek na stůl a vstal.

„Pojď, Sullivane,“ řekla vlídným hlasem. „Lehni si! V poledne za tebou přijdu.“

Proti tomu nic nenamítal. Několik hodin spánku mu stačilo na to, aby znovu načerpal síly. Už se těšil, jak Kelly přijme s otevřenou náručí.

+ + + + +

Bandita, kterého Sullivan postřelil do ramene, Rose Barnesovou skutečně varoval. To, že to udělal, ačkoli byl raněn, nebylo způsobeno jeho nějakou obětavostí, ale spíš chamtivostí, protože Rose Barnesová dosud měla většinu kořisti v saloonu. V zazděném sejfu ve své ložnici. Také bandita doufal, že se mu krásná rusovláska odvděčí.

Nezdržovala se s vyptáváním, když se objevil. Hned viděla, že přepadení nevyšlo. Sullivan, ten proklatý bastard, hrál falešnou hru. On obelstil ji a ne naopak, jak si to představovala. Zack Coleman byl mrtvý. Zastřelil ho Sullivan.

Dlouhán se nemýlil, když předpokládal, že Rose Barnesová se tak snadno nevzdá. Nyní ho nenáviděla, protože zavinil, že musela překotně opustit Laredo. A nepochybovala o tom, že všechno pověděl šerifovi.

Ještě během jízdy do El Campa přemýšlela nad svými dalšími kroky. Při tom se jí v hlavě točila dvě jména: Kelly Fremontová a Wayne Cahill.

Za všechno může ta zatracená blondýna, pomyslela si. Kdyby se ta nepřátelila se Sullivanem, tak by se to nestalo. Naopak, jednoho dne by ještě mohla být ráda, kdyby mohla Laredo opustit živá a zdravá.

Kelly Fremontová! To jméno ji doslova bodalo. Ne, nenechá to tak! Musí proti ní něco vymyslet.

A Sullivan? Co mohlo být výhodnějšího než se spojit s Lockhartovým šéfem přepravy! Na to, že se chtěla se svými lidmi zmocnit transportu se zbraněmi a prodat je El Latigovi, na to snad Cahill zapomene, když mu za to přihraje Sullivana na mušku.

V El Campu už věděli, co se stalo u Rio Grande. Rose Barnesová nebyla přijata nijak přátelsky, ale nikdo si nedovolil žádnou neopatrnost. Všichni znali její rychlost. A každý věděl, že by případného nespokojence nemilosrdně zastřelila.

„Já vím, co si myslíte,“ zvolala. Stála na náměstí u jednoho starého žlabu. „Přiznávám, že bylo chybou věřit tomu ksindlovi Sullivanovi. Já…“

„Sakra, pročs mu věřila?“ vykřikl jeden z banditů. „Odkrouhl mého nejlepšího přítele! A nejen jeho. Myslíš, že bylo správné, že jsme ho přivítali s otevřenou náručí?“

Rose Barnesová přivřela oči. Nejraději by toho lumpa za opovážlivá slova ztrestala, ale ve své situaci a při své poškozené prestiži si to nemohla dovolit. Ten chlap to věděl, proto byl tak drzý.

„O.K., O.K,“ vykřikla, „přijímám to. Byla to chyba. A hodně dobrých chlapců ji draze zaplatilo. Sullivan je teď na odstřel. Kdo mi ho přiveze, živého nebo mrtvého, dostane ode mě tisíc dolarů. A potom každému zaplatím dvě sta babek. Když říkám, že je na odstřel, neznamená to, že hned pojedete do Lareda, abyste ho tam oddělali! To by bylo příliš nebezpečné. Má na své straně šerifa. A teď dobře poslouchejte: Lockhart Company, jak jistě víte, na Sullivana vypsala odměnu. Vydáme jim ho. A těch deset tisíc dolarů si potom budete moct rozdělit mezi sebe.“

Ozvaly se oslavné výkřiky, ale Rose ráznými gesty nadšení ztlumila.

„Pomalu, přátelé, pomalu! Kdo si počká, ten se dočká. Dnes večer pojedu do Lareda, proklouznu tam do Lockhartovy pobočky a promluvím s nimi. Kdo chce do Lareda, může jet. Ale držte se od Sullivana zpátky. Je nebezpečnější než chřestýš. Kromě toho nejdřív chci slib Lockhart Company, než jim ho vydáme. Jestli se Lockhartovi lidé budou vzpěčovat, tak si Sullivana podáme sami. Potom zemře tady v El Campu. A to děsivou smrtí. Ano a bude chcípat pomalu, aby z toho něco měl.“

Její řeč ukončil potlesk. Vyhlídka na odměnu, kterou si měli rozdělit, a na dvě sta dolarů, které Rose Barnesová každému slíbila, je dostala do varu a vzbudila v nich touhu pomstít své zastřelené kumpány.

Pravděpodobně by Rose roztrhali na kusy, kdyby jen tušili, že u sebe má dvacet tisíc dolarů. A že ve First National Bank v Del Riu má ještě mnohem víc. O tom nevěděl ani Zack Coleman.

+ + + + +

Sullivan stál u okna za závěsem a pozoroval Main Street. Před půlhodinou ho probudila Kelly a řekla mu, že Wayne Cahill už je ve městě.

„Byl u Vince Cleburnea, ale ten s ním vyrazil dveře. Cahill zuřil jako býk, když odtamtud odcházel.“

„To si umím představit,“ zasmál se dlouhán. „To pro něho musela být hodně studená sprcha. Nejdřív se té karavany chtěli zmocnit bandité. Už to by bylo dost zlé. Ale ne tak zlé jako skutečnost, že to nevyšlo a že ty zbraně byly zabaveny jako kontraband. A měl jsem v tom prsty právě já. To ho muselo nejvíc rozhněvat. Pak mu ještě Vinc Cleburne určitě řekl pár věcí, proti kterým Cahill nemohl nic namítnout.“

Kelly odešla. Musela se starat o saloon, kam začali přicházet hosté.

„Ach, tady je starý dobrý Wayne Cahill,“ zamumlal Sullivan, když na protějším chodníku spatřil šéfa přepravy firmy Lockhart.

Cahill se opíral o sloup, kouřil doutník a hleděl na Kellyin saloon. Jistě už věděl o něm a o Kelly.

Náhle se pohnul a zmizel Sullivanovi ze zorného úhlu. Důvod Sullivan spatřil o něco později. Byl to šerif Cleburne, který zvolna kráčel k saloonu.

Sullivan odstoupil od okna a postavil se mezi dveře a skříň, tak aby ho otevřené dveře zakryly.

O pár minut později zazněly na chodbě kroky, načež někdo zaklepal na dveře. „Vstupte!“ zvolal Sullivan.

Byl to šerif. Sullivan počkal, až vejde do pokoje, a potom se ukázal.

„Ach, jste opatrný,“ usmál se šerif. „A dobře děláte. Cahill by si vás nejraději podal.“

Sullivan opětoval jeho úsměv.

„To přání měl už dřív. Viděl jsem ho. Asi jste ho hodně postrašil, když tak rychle zmizel.“

Cleburne přikývl. „To je pravda. Vysvětlil jsem mu, že před zákonem jste čistý a že jako svobodný občan máte nárok na ochranu zákona. Mimochodem má s sebou tři ostré hochy. Pistolníky nejhrubšího zrna. Ty zbraně soudce zabavil. A povozy a koně také. Můj zástupce už je na cestě k armádní pevnosti u Pescadita. Vojáci by si pro ty zbraně, měli přijet.“

„Zůstanete tu, šerife? Napijete se?“

Cleburne zavrtěl hlavou. „Nechci se tu dlouho zdržet, Sullivane. Měl byste si na sebe dávat pozor. Nevěřím, že Cahill se bude držet zpátky.“

„Nemějte obavy, šerife. Je mi líto, jestli budou problémy, ale to není moje vina. Co je s Rose?“

Cleburne pokrčil rameny.

„Její majetek v Laredu, čili dům a saloon, byl zkonfiskován. Personál tam ještě přebývá, saloon byl ovšem zavřen. Na jejím kontě v místní bance jsou aktiva ve výši necelých tří set dolarů.“

„To jsem si myslel, šerife,“ usmál se Sullivan. „Jak ji znám, tak má své peníze v bance v jiném městě. Vsadíme se, že se ještě v Laredu objeví?“

„Nemalujte čerta na zeď, Sullivane. Vlastně bych vás měl vykázat z města, pak by všechny problémy skončily. Ale to by bylo nefér. Takže dávejte pozor, člověče! Jestli uvidíte tři chlapy s kolty nízko u pasu, tak jsou to Cahillovi zabijáci. Všichni chodí v černém a jsou zhruba stejně vysocí. A mají tváře vyhladovělých supů.“

„Ty holomky znám, šerife,“ podotkl Sullivan. „Jsou to bratři Sandborgové. Jestli někdy pojedete do Kansasu nebo do Colorada, tak o nich určitě uslyšíte. Carl, Eric a Roy Sandborgovi jsou tam nechvalně známí. Jsou to zabijáci, které si může koupit každý, kdo má dost peněz. A teď si je očividně najala Lockhart Company. Wayne Cahillovi někdy opravdu nerozumím. No ano, když jde o mě, tak zapomene na zákon i na slušné vychování.“

Cleburne šel ke dveřím.

„Jestli je znáte, tak jste ve výhodě, Sullivane. Přesto buďte opatrný. Nemůžu proti nim nic podniknout, protože proti nim zatím nic nemám.“

„Nikdo proti nim nic nemá, šerife,“ zavrčel Sullivan. „Jsou hodně šikovní. Vždycky to nastraží tak, aby to vypadalo jako sebeobrana. Přesto jsou to zabijáci.“

„Nejradši bych Cahilla zatkl kvůli zásilce zbraní,“ poznamenal šerif, „ale soudce si myslí, že pro to není důvod. Kdo mu může dokázat, že o té karavaně věděl? O tom prý nevěděl ani šéf místní pobočky. Tomu já sice nevěřím, ale bez důkazů nemůžeme nic dělat. Soudce Shaugnessy tu záležitost předá dál. Myslí si, že by se tím měly zabývat federální úřady. Zajímá vás to?“

„Ne. Vím, že z toho nic nebude. James Lockhart je mocný a má konexe.“

Cleburne pokrčil rameny a odešel.

Sullivana svrběly prsty.

Nebavilo ho ležet v posteli. Nejraději by šel ven a ukázal se Cahillovi. Tím by se znovu spustila štvanice.

Jenže zatím na to bylo brzy. Cahill se ještě měl chvíli škvařit ve vlastní šťávě. Podniknout nic nemohl, měl svázané ruce. Sullivan věděl, že šerif Cleburne na něj bude dávat pozor.

Pomyslel na Rose Barnesovou. V jistém ohledu mu byla podobná. Ne, určitě se nevzdá. Chtěla pomstu, chtěla dát průchod svému hněvu. Možná ji ta nenávist užírala natolik, že ztratí přehled a nechá se strhnout s neuváženému jednání. A na to on čekal.

+ + + + +

Rose Barnesová a Wayne Cahill stáli u zdi, která oddělovala dvůr saloonu Kelly Fremontové od zahrady sousedního domu.

„Je nahoře,“ tiše řekla. „Určitě u té blonďaté mrchy. Možná je s ní právě v posteli.“

Rose Barnesové její odhad vyšel. To, že se se svou bandou chtěla zmocnit karavany se zbraněmi, Lockhartova šéfa přepravy příliš nevzrušovalo. „To je riziko povolání,“ řekl, když se navečer náhle objevila v kanceláři pobočky a chtěla s ním mluvit.

Wayne Cahill byl mazaný a na první pohled poznal, že ta žena by mu mohla odvést cenné služby. To, že stála mimo zákon, mu nevadilo. Šlo o Sullivana a jenom to bylo důležité.

Pohlédl na hodinky. Musel škrtnout sirkou, aby na ně viděl. To, že starý Sam chtěl právě v tom okamžiku náhodou vyjít na dvůr, nemohl vědět. Sam však uviděl plamínek a zastavil se.

Okamžitě se vrátil a šel nahoru, kde Sullivan ležel v posteli. A zatímco Cahill šeptal Rose Barnesové, že za deset minut do saloonu přijdou Sandborgové, dozvěděl se Sullivan, že za domem někdo je.

„O.K.,“ Same, řekl dlouhán a dal Samovi stříbrný dolar. „Něco se tu peče. Běž zase dolů. Ale neukazuj se tam moc.“

Když, Sam zmizel, Sullivan se zamyslel a pokusil se vcítit do Cahillových myšlenkových pochodů.

„Sandborgové přijdou z jedné strany,“ uvažoval. „Přes saloon. Cahill si myslí, že budu chtít zmizet. Zadem a přes dvůr. A tam bude čekat. Možná s jedním Sandborgem - ale ne, ti tři se nikdy nerozdělují. Možná má - sakra, tak to určitě bude - Rose a její bandity. U Cahilla a té bestie je možné všechno. Ti jsou spřáhnutí s ďáblem.“

Jeho pohled padl na winchestrovku. Pak zavrtěl hlavou. Navy kolty stačí. Pokud narazí na tři Sandborgy, drsné chlapíky původem ze Švédska, bude záležet na jeho rychlosti a bleskurychlé reakci.

Do pokoje vstoupila Kelly.

„Sam mi právě řekl, že někdo se potuluje za domem,“ poznamenala a objala ho. „Zůstaň tady, Sullivane! Nech to šerifovi. Je placený za to, aby tu udržoval…“

„Kelly!“ řekl a vytrhl se jí. „Buď rozumná a jdi dolů. Brzy za tebou přijdu. Má barman zbraň?“

Přikývla. „Ano. Greenerovku s uřezanou hlavní.“

„Dobrá. Ať ji má po ruce. Myslím, že Cahill pošle ty tři zabijáky do saloonu.“

„Cože?“ užasla. „A ty chceš…“

„Ano, chci,“ skočil jí do řeči. Jeho tvář měla náhle ocelový výraz. „Co jiného mám dělat, Kelly? Utéct? Buď rozumná a běž zase dolů.“

Pochopila, že se nenechá přemluvit.

„Dobrá, Sullivane, jdu. A budu dávat pozor.“

Než stačil něco odpovědět, zmizela za dveřmi.

Rose Barnesová a Wayne Cahill ještě stále čekali za zdí, zatímco šerif a jeho dva zástupci Cahilla hledali po celém městě.

Vinc Cleburne se obával, že Cahill rozpoutá ve městě peklo.

Joe Seguin mu hlásil, že Sandborgové zmizeli v saloonu Seventh Heaven.

„Mám pocit, že se tady něco děje, chlapci! Nespouštějte ten saloon z očí!“

+ + + + +

Kelly Fremontová spatřila tři černě oděné zabijáky, hned když se vrátila do saloonu. Sandborgové se opírali o pult, měli před sebou láhev whisky a tři sklenice a obsluhovali se sami.

Carl, nejstarší z nich, neznatelně ukázal na blondýnu. „To je ona, chlapci. Jestli to tu trochu roztočíme, tak se ten ksindl ukáže.“

Nikdo z těch tří nemohl vědět, že Kelly už je na ně připravená. Než odešla do baru, vzala ze své malé kanceláře vedle spíže derringer - čtyřranný model Sharps kalibru 32. A Kelly s tou zbraní uměla zacházet skvěle.

Strčila si ji do pravé kapsy. Naštěstí na sobě měla volné šaty, takže to nebylo vidět.

Když se postavila za pult, vrhla na barmana významný pohled, kterému on hned porozuměl. O několik vteřin později si stoupl tak, že měl brokovnici pod pultem po ruce. Byla nabitá srnčími broky a při střelbě na malou vzdálenost se stávala děsivou zbraní.

Carl Sandborg se usmál na Kelly a řekl: „No, krásná ženo? Jak je na tom tvůj palácový psík?“ Zpod stetsonu mu vylézaly světlé, slepené a zpocené vlasy.

„Poslouchej, hošánku,“ obořila se na něj, „jestli tu chceš dělat problémy, tak to jsi na špatné adrese. Palácové psíky tu nemáme. Zato jednu pořádně podrážděnou pumu.“

„Slyšeli jste, chlapci?“ zahučel Carl Sandborg. „Ona tomu ksindlovi říká puma.“

Sullivan přišel ze směru, kde ho nikdo z těch tří nečekal. Dlouhán se dostal k bočním dveřím, vyklouzl ven, proběhl průj ezdem a nyní vešel dovnitř zepředu lítacími dveřmi. Náhle stál za zády tří pistolníků a svým nebezpečně mírným hlasem řekl: „Říkej mi, jak chceš, amigo! Ksindle nebo pumo. Oběma je jedno, kdo z nich vás pošle do pekel.“

Barman už při jeho příchodu změnil pozici a chopil se greenerovky. Kelly Fremontová si rovněž pospíšila, aby se dostala z předpokládané dráhy letu kulek.

Carl Sandborg se otočil. Jeho tvář se zkřivila zlostí.

„Ty zákeřný bastarde!“ zasyčel.

„Cože?“ otázal se dlouhán. „To mám být já? Jak to? Vešel jsem dovnitř vchodem. Vy snad ne?“

Napravo a nalevo od nich se vyprázdnily stoly. Dívky si přitiskly dlaně k ústům. Muži zadrželi dech.

„Už jsme o tobě, ty bastarde, slyšeli. Ty jsi ten Sullivan, že?“

„To je pravda.“ Dlouhán stál naoko klidně a lhostejně. Ve skutečnosti byl napjatý na nejvyšší míru. Pohledem těkal od jednoho Sandborga k druhému. Nesměl žádného z nich spustit z očí.

O jejich taktice už něco slyšel. Jeden z nich odpoutal pozornost oběti, další dva čekali na nejvhodnější moment. A ten jim nemínil dopřát.

„Je ti jasné, že jsi na odstřel, chlape?“ prohodil Carl Sandborg. „Lockhart Company vypsala odměnu za tvůj skalp, Sullivane.“

„Jo?“ odtušil dlouhán. „Za vaše hlavy nezaplatí nikdo nic. A přesto znám spoustu lidí, kteří si budou na onom světě mnout ruce, když to koupíte.“

Carl Sandborg zbledl. V Erikově tváři to nervózně cukalo, a třetí Sandborg přímo kypěl vztekem.

Sullivan se chladně zasmál. „A vy jste tu proto, abyste mou hlavu položili Lockhartovi a tomu jeho hlídacímu psu Cahillovi k nohám. To není prozíravé.“

Dlouhán si dobře promyslel, co udělá. Mohl na ně vyzrát jedině tak, když oni ztratí nervy.

Proto je provokoval. Ne on, ale oni měli znervóznět. Ne on, ale jeden z nich měl tasit. To, že je rychlejší než oni, věděl. Znal své kvality dobře.

„Ty smradlavý skunku!“ zavrčel Carl Sandborg. „Co to tady žvaníš? Ne na nás, ale na tebe je vypsaná odměna!“

Pistolník se pomalu, ale jistě přestával ovládat. To, že tam dlouhán stál zcela klidně a ničím nenaznačil, že by chtěl tasit, ho dohánělo k zuřivosti.

Jeho bratři se drželi zpátky, nevěděli, co mají dělat. Vůbec poprvé narazili na soupeře, který se nenechal vyvést z klidu.

„Jste zákeřní zabijáci, Sandborgu,“ dodal Sullivan. „Jeden horší než druhý. A tady chcete znovu vraždit. Cahill není tak hloupý, aby vám při tom pomáhal.“

Teď už toho měl Carl Sandborg dost. Trhl pravou rukou dolů, dostal ji těsně nad pažbu revolveru, ale pak to přišlo.

Sullivan tasil a vypálil. Ani Eric ani Roy Sandborg ještě nikdy nikoho neviděli tak rychle tasit. Nevěřili vlastním očím, ale bratrova krvácející ruka je přesvědčila.

Eric vztekle vykřikl, vytáhl kolt a chtěl zmáčknout spoušť. Sullivan byl opět rychlejší. Počkal - měl již Navy kolt v ruce - až ten druhý vytrhne zbraň z pouzdra.

Vystřelil teprve tehdy, když Eric Sandborg natáhl kohoutek a chtěl zvednout hlaveň.

Sandborg se s kulkou v rameni svalil vedle svého bratra na podlahu.

„No, chlapče?“ zeptal se Sullivan nejmladšího Sandborga. „Máš i ty chuť na olovo?“

„Jsi proklatý parchant, Sullivane,“ zavrčel Roy. „Neměli proti tobě šanci.“

Za lítacími dveřmi se objevili Vinc Cleburne a Joe Seguin. Zůstali však venku.

„Oni že proti mně neměli šanci? Chlapče, ty nemůžeš být normální. Byli jste tři. Tři proti jednomu. Teď zmiz, odjeď z města a už se nikdy neukazuj v mé blízkosti.“

„Já tě sejmu, Sullivane. Jednoho dne. Přísahám. Věř tomu nebo ne, ale teď budu žít jen pro to.“

Pak dal ruce nahoru, aby ukázal, že se vzdává.

Mezi dveřmi a Sullivanem se zastavil a ještě jednou se otočil. „Zůstanu v Laredu tak dlouho, dokud se moji bratři nezotaví. Pak odjedeme a počkáme si na tebe, Sullivane. Věčně tady trčet nemůžeš.“

Cleburne a Seguin odstoupili stranou, když Roy Sandborg se svými bratry opouštěli saloon.

Šerif ho zastavil.

„Nezkoušej to ve městě, chlapče, nepřežil bys to! Tvoji bratři si za to můžou sami. Tentokrát vám vaše finta nevyšla.“

Roy Sandborg plivl Cleburneovi pod nohy a šel dál, aniž něco řekl.

Když muži zákona krátce nato vešli do saloonu, Sullivan tam již nebyl. Dlouhán nedbaje na Kelly se rozběhl na dvůr.

Nic se nestálo, když se přitiskl ke zdi a šel kolem ní, až se dostal do mrtvého úhlu. Pro případ, že by na něj stříleli od sousedů.

„Wayne Cahille!“ zvolal. „Se Sandborgy už nepočítej. Ti mají plné kalhoty.“

Nikdo mu neodpověděl.

„Hej, Cahille!“ zkusil to ještě jednou.

Panovalo ticho.

Sullivan se pomalu vrátil do domu.

+ + + + +

Rose Barnesová a Cahill ty výstřely samozřejmě slyšeli.

„Jde do tuhého,“ prohodila rusovláska. „Teď konečně Sullivan půjde k čertu.“

Lockhartův člověk však nebyl toho mínění.

„Nejdřív počkejme,“ zavrčel. „Ten parchant je schopný všeho.“ V hloubi duše doufal, že to střílel Sullivan.

Sandborgové měli kolty ráže 45. A Wayne Cahill měl dobré uši. Ty výstřely nebyly z pětačtyřicítek. Na to byly příliš vysoké a nebyly dostatečně tlumené jako u takové ráže.

„Zajímavé,“ zamumlala Rose Barnesová. „Jen dva výstřely.“

„Tady něco nehraje,“ zaklel Cahill. „Mám pocit, že ten ksindl - ach, tam se něco pohnulo! Tiše!“

Sullivan vyběhl na dvůr. Cahill položil Rose dlaň na ústa a sykl: „Ani muk, madam! Jinak ho máme na krku!“

Slyšeli, co zvolal, ale nehýbali se. Wayne Cahill počkal, až znovu zmizí v saloonu, teprve pak ženě uvolnil ústa.

„Jste zbabělý lump, Cahille!“ vyštěkla na něj Rose. „Mohli jsme toho bastarda oddělat!“

„Ano, to jsme jistě mohli! A potom? Přemýšlejte! Proklatě, vždyť vyřídil Sandborgy! Rád bych věděl, jestli ten chlap opravdu není spřáhlý s ďáblem.“

„A teď? Co uděláme teď, velký stratégu?“

Cahill přemýšlel.

„Nic. Aspoň zatím. Pojďte!“

Otočil se a dál si jí nevšímal. Když za sebou uslyšel šramot a v zátylku ucítil závan, bylo už pozdě. Do hlavy ho udeřila pažba pušky. Ani nemukl. Skácel se na zem a zůstal bezvládně ležet.

„Idiot!“ tiše řekla Rose. „Tvoji lidé to všechno zbabrali. O.K., dál budeme pokračovat bez tebe, Wayne Cahille.“

Šéf přepravy firmy Lockhart netušil, že na setkání s ním nepřišla sama.

Rose Barnesová nepodceňovala ani Sullivana ani Cahilla. Proto nedaleko od ní čekali dva její lidé. Tiše zahvízdala. O několik minut později tam přiběhli.

Tiše jim vše vysvětlila.

„Sullivan vyřídil jeho zabijáky,“ řekla. „Omráčila jsem ho. Svažte ho. Vezmeme ho s sebu.“

„Kde je jeho kůň?“ zeptal se jeden z banditů.

„Ve stáji Lockhart Company. Přines ho k vašim koním. Já pojedu s tebou, jeho přivážeme na mého koně.“

Když se Wayne Cahill po čtvrthodině probral, nebyl jen svázaný, ale navíc měl i roubík v ústech. Spíš visel než seděl.

Byl pevně přivázaný ke koni Rose Barnesové.

V té chvíli si uvědomil, že se spojil s ďáblem a nyní za to musel zaplatit.

+ + + + +

Šerif Cleburne tázavě pohlédl na Sullivana, když se dlouhán vrátil.

„Kde jste celou dobu byl, Sullivane?“ otázal se.

„Měl jsem pocit, že ti tři nebyli sami. Předtím někdo na sousedním pozemku zapálil sirku. Podle mě to byl Cahill. Měl byste se o něho zajímat, šerife.“

„Na to se spolehněte,“ odtušil šerif. „Hned si promluvím s Cahillem. A to velmi důkladně. Ti tři přece pro něho pracovali. Takže mám pádný důvod, abych si Cahilla podal.“

Sullivan se usmál. „Udělejte to.“

„Vykážu ho z města,“ řekl šerif.

Sullivan zavrtěl hlavou.

„To bych nedělal, šerife. Neříkal jste mi náhodou, že byste si to nechtěl rozházet s Lockhart Company?“

Šerif přikývl.

„To je pravda, to jsem řekl. Ale nejen to, Sullivane. Myslel jsem tím, že si to s nimi nechci rozházet kvůli vám, že se nechci nechat zatáhnout do vaší hry. Teď už je to jinak. Cahill nabádal ty tři k vraždě. A v mém městě.“

„Myslím, že jste dobrý šerif, Vinci,“ usmál se dlouhán.

„A protože jsem dobrý šerif, Sullivane, tak nevyjdete z tohoto domu. Myslete na toho zabijáka. Ten se může skrývat kdekoli v temnotě a může vám střelit do zad. A proti tomu by vám ani ta nejrychlejší ruka nic nepomohla.“

Kývl na zástupce a šel.

Sullivan se posadil ke stolu. Přišla Kelly a přinesla mu whisky.

„Strašně jsem se o tebe bála,“ tiše řekla. „Myslím, že jsi ještě rychlejší než předtím. Nebo se mýlím?“

Sullivan pokrčil rameny. „Neřekl bych, že už je po všem. Cahill bude toužit po pomstě. A pak tu je ještě tvoje přítelkyně Rose.“

„Přítelkyně?“ zeptala se Kelly. „Myslíš, že…“

Když se náhle odmlčela, přikývl.

„Ano, myslím, že ano, Kelly. Touží po pomstě ještě víc než Cahill. A přijde. To je jisté, jako že se Sullivan jmenuju.“

Šerif se vrátil zpátky. Sám.

„Cahill tu není. Jeho kůň stojí ve stáji. Hledal jsem ho po celém městě. Jeden z jeho lidí říkal, že někam odjel se Sandborgy.“

„Pak to byl on, kdo zapálil tu sirku, šerife,“ odvětil Sullivan. „Kelly, rozsviť kerosinovou lucernu. Podívám se tam.“

Vinc Cleburne zavrtěl hlavou.

„To je přece nesmysl. Co by dělal u sousedů?“

„No,“ tiše se zasmál Sullivan, „prostě si myslel, že zmizím zadem. Zabijáci šli do saloonu zepředu, on jistil únikovou cestu. Nevěděl, že mám ještě jednu možnost.“

„Přes průjezd,“ usmál se Vinc Cleburne. „Ale to nemohl vědět, protože tu je cizí.“

Prošli branou a poprosili souseda, aby je pustil na svůj pozemek. Ten muž, železniční zřízenec, nic neviděl ani neslyšel. Šel s nimi.

Sullivan našel stopy.

„Podívejte, Cleburne! Byli dva. Vsadíte se, že ten druhý byla žena?“ Tam - ten otisk boty! Je příliš malý na muže. Ach, oni ho omráčili!“

Sullivan šel s lucernou dál. Pak nalezl stopy obou banditů.

„Rose Barnesová!“ řekl šerif.

„Správně, kdo jiný.“ Sullivan se zamyslel. „Čekali tu. Jsem si celkem jistý, že ta žena a Cahill se spolčili. Ale to skončilo, když si všimla, že jsem ještě naživu. Potom ho omráčila a pak ho odvlekli.“

„Cože?“ podivil se šerif. „Do El Campa?“

„Ano.“

„Sakra, jaký by to mělo smysl, Sullivane?“

Dlouhán pozvedl obočí. „Velmi jednoduchý. Chtějí ho vydírat. Cahill má jisté pravomoci. Disponuje například velkým množstvím peněz. Může jim je dát. Jestli to udělá, to je věc jiná. Cahill je zarputilý jako býk. Rose Barnesová to ale každopádně zkusí.“

Šerif Cleburne se škodolibě zasmál.

„To tomu prolhanému opičákovi přeju,“ prohodil a plácl se do stehna. „Hlupák se chytil do vlastní pasti.“

„Jak znám Rose Barnesovou, tak s ním nebude mít slitování. Je jako postřelený dravec. Je schopná všeho. Všechno se jí zhroutilo kvůli mně, jenom proto, že mi věřila. Navíc jí ani nevyšel plán, jak se dostat k deseti tisícům dolarů tím, že by mě předhodila Cahillovi. Hm, nechtěl bych teď být někde u ní. Šerife, možná mi to nebudete věřit, ale považuju tu ženskou za daleko nebezpečnější, než je třetí Sandborg.“

„Může být,“ odvětil muž zákona. „Co chcete dělat?“

Minutu panovalo mlčení. Pak dlouhán řekl: „Možná jsem šílený, šerife, ale mně se prostě nelíbí, že se Cahill dostal do spárů té ženské.“

„Člověče, vy musíte být opravdu blázen, jestli chcete Cahilla osvobodit. Ten vám určitě nepoděkuje. A ode mě pomoc nečekejte. Mé kompetence sahají jen po hranice Lareda.“

Sullivan mávl rukou. „Jen klid, šerife, nic po vás nechci. Stejně je to moje soukromá záležitost. Kromě toho byste mi jen překážel. O.K., hned se vydám na cestu. Noc není přítelem jen darebáků, ale i dobrých lidí.“

Vinc Cleburne se pokoušel dlouhánovi porozumět, ale příliš se mu to nedařilo.

Než Sullivan opustil Laredo, došlo k vášnivé debatě mezi ním a Kelly Fremontovou. Nechtěla ho pustit.

„Nemám chuť chodit na tvůj hrob, Sullivane,“ vyčítala. „Vzpomeň si, co všechno ti Cahill udělal. Co budeš mít z toho, když ho dostaneš z El

Campa? Nic, protože hned další den ho budeš mít znovu v patách. Uvědomuješ si to?“

„To všechno vím, Kelly,“ uklidňoval ji, nebo se o to aspoň snažil. „Jasně, je to parchant. Ale já přece nemůžu jen tak přihlížet, jak ho ta zrzavá bestie mučí. A o tom, že ho bude mučit, nepochybuju. Mě nedostala, takže se vyřádí na něm.“

Kelly Fremontová opět zavrtěla hlavou.

„Mám to s tebou ale trápení. Tak teda udělej, co chceš, když už to musí být!“

Nechala ho tam stát a vyběhla ven.

Sullivan se pousmál. Kelly nevěděla o jeho dohodě s kapitánem Shěringhamem od texaských rangerů. Kdyby Lockhart stáhl odměnu za jeho hlavu, neměl by už ani Wayne Cahill žádný důvod pro to, aby mu šel po krku.

Překontroloval své zbraně, vyšel z domu a zamířil do stáje.

+ + + + +

Sullivan dorazil do El Campa hodinu po Rose Barnesové. Hřebce nechal za prvním domem v městečku. Věděl, že hnědák neodběhne. A že si nikoho nepustí k tělu.

Ten dům byl napůl zchátralý a neobývaný. Hlídek se obávat nemusel, banda se tam cítila bezpečně. Navíc se spousta banditů ještě zdržovala v cantině.

Rose Barnesová, to věděl od své předchozí návštěvy, nebydlela v zadních místnostech cantiny, ale v domě učitelky. Ta žena tam už dávno nežila, odešla s ostatními obyvateli.

Dlouhán stál ve stínu zchátralého domu a pozoroval špinavou ulici, která se dřív honosila názvem Main Street. Nyní si ho ovšem v žádném případě nezasloužila.

„No, já jsem to říkal,“ zamumlal po chvíli, „jsem holt dítě štěstěny.“

Z cantiny vyšla Rose vedená jedním mužem. Vypadalo to, jako by snad byla opilá. To, že se občas zpila pod obraz, dobře věděl. Od ní samotné.

Uvažoval. Možná uvěznila Cahilla ve stejném domě, ve kterém se nacházela cantina. Když ještě chvíli počká, budou bandité tak namol, že se bude moci odvážit tam podívat. Soudě podle jejich hlasitého zpěvu odhadoval, že to bude docela brzo.

Přesto trvalo ještě skoro hodinu, než k tomu došlo. Více než půl tuctu kymácejících se postav vrávoralo na ulici. Dva z nich se zastavili a vymočili se. Jeden po druhém postupně zmizeli v domech.

Obě lampy v baru zhasly. Chlap, který si tady hrál na barmana, nyní odešel do patra. Vězení, kam by Cahilla mohli zavřít, tam nebylo. Dřív v El Campu neměli ani šerifa.

Sullivan ještě čtvrt hodiny počkal, pak pokračoval dál. Nikde nikdo.

Dostal se ke cantině a proklouzl až k zadní straně. Tady, to věděl od Colemana, se nacházela zamřížovaná místnost se solidními dveřmi. Dřív se tam přechovávaly zásoby kořalky a vína. Ty byly nyní ve sklepě. Nemuseli ho zamykat, protože alkohol byl beztak kradený. Pocházel z Mexika. Navíc tam měli i pašovanou whisky.

Sullivan se pomalu přikradl k zamřížovanému oknu. Jedno křídlo bylo otevřené. Dlouhán naslouchal. Uvnitř někdo oddechoval.

„Cahille!“ zašeptal. „Hej, Cahille!“

Uplynulo několik vteřin, pak dýchání ustalo. Něco tam zašelestilo.

„Kdo je tam?“ ozvalo se z okna.

„Sullivan! Chci vás odtud dostat, vy zatracený bastarde!“

Ticho. Wayne Cahill se nejdřív musel vzpamatovat z toho překvapení.

„Co? Vy?“ nechápavě prohodil.

„Ano, jsem to já. Jdu dovnitř! Jste spoutaný?“

„Ne.“

„O.K.“

Sullivan přiskočil k zadním dveřím. Nebyly zamknuté. Zavrtěl hlavou. „Ti bandité jsou ale lehkomyslní. No, ještě že tak!“

Opatrně otevřel dveře. Nechtěl, aby zavrzaly, takže to musel dělat hodně pomalu. Povedlo se.

Pak stanul před dalšími dveřmi. Byla tam tma jak v pytli. Rozsvítit sirku se neodvážil.

Musel se tedy spolehnout jen na svůj hmat.

Byly tam dvě zástrčky. Jedna nahoře, druhá dole. Jinak ty dveře nebyly zajištěné.

Sullivan to zkusil. Byly naolejované a nevrzaly. Daly se docela lehce otevřít.

„Tiše, Cahille! Jinak půjdeš k čertu! „ Sullivan to řekl tak tiše, že to nikdo jiný než Cahill nemohl slyšet.

Šéf přepravy firmy Lockhart přistoupil k pootevřeným dveřím. „Není to nějaký trik, Sullivane?“

„Ne, krucinál! Pojď už!“

Povedlo se jim bez problémů dům opustit. Sullivan zavřel dveře a zasunul zástrčky, aby útěk nebyl hned odhalen.

„A teď? Mám běžet až do Lareda, Sullivane? Nebos mi vzal koně?“

„Tiše!“

Sullivan uslyšel nějaký hluk. Dusot kopyt, který se blížil k El Campu. Ze směru, odkud přijel on. Dokázal si představit, kdo to je: Roy Sandborg.

Nejmladší ze zabijácké rodiny jel pravděpodobně za ním, pak se ale zastavil, když zjistil, kam Sullivan jede.

„Pojď, Cahille!“ Sullivan ho táhl za sebou. Cahill ho mlčky následoval. Patrně pochopil, že bude moudřejší se řídit Sullivanovými pokyny než klást otázky.

Dorazili k poslednímu domu na kraji městečka. Z mraků vyhlédl měsíc. Sullivan ovšem ještě předtím stačil zavést Cahilla za polorozpadlý dům.

Jezdec se objevil před nimi. Sullivan velebil lehkomyslnost té bandy.

Díky tomu se mu možná naskýtala šance získat koně. Jinak by ho musel ukrást někde ve stáji, nebo by na zpáteční cestě museli jet spolu na jeho hřebci.

„Zůstaň tady a nehýbej se z místa, Cahille! Jinak bys musel opravdu běžet! Jo, mohl jsem ti vzít tvého koně, ale na to jsem nepomyslel.“

Wayne Cahill se přikrčil, jak jen mohl, zatímco Sullivan se přichystal ke skoku.

Opravdu to byl Roy Sandborg. Poznal ho, když na jeho tvář dopadl svit měsíce.

Zabiják musel jet těsně kolem domu. V El Campu panoval klid. Bandité to pravděpodobně v cantině přehnali. A Rose Barnesová se nyní bavila s jedním z nich v posteli. Navíc bylo k jejímu domu příliš daleko na to, aby bylo něco slyšet. Pokud by to ovšem proběhlo hladce.

Sullivan se přikrčil. Sandborg už byl jen deset yardů od něho. Ještě devět, osm, sedm, šest… Dlouhán vyskočil, rozběhl se, ocitl se u koně a vyšvihl se na jeho hřbet za jezdce.

Roy Sandborg byl tak překvapený, že Sullivana nepoznal, ani nijak nezareagoval. Potom už pro něj bylo pozdě. Sullivanova pěst ho poslala do říše snů.

Než se mohl svalit do prachu, Sullivan ho chytil, zastavil koně a otočil ho.

„Pojď!“ sykl, když se vrátil k domu. „Chyťho a sundej ho dolů.“

Cahill poslechl.

„Sakra, to je jeden z bratří Sandborgů,“ řekl. Poznal ho. 58

„Přesně tak. Chviličku si pospí, Cahille. Nech ho ležet.“

Někdo v El Campu se zatím probudil a zaslechl podezřelé zvuky. Na ulici se objevil muž, rozhlédl se a už se chtěl vrátit zpátky, když tu uslyšel tichý dusot kopyt.

Sullivan vyjel na ulici příliš brzy. Slyšel, jak ten chlap řve: „Hej, kdo je tam? Sakra, řekni, kdo jsi! Co tu pohledáváš?“

„Proklatě, Cahille, nasedni!“

Wayne Cahill neváhal, chytil se Sullivanovy ruky a vyšvihl se za ním na hřbet Sandborgova koně.

Sullivan pustil uzdu a tiše zvíře plácl mezi uši. Kůň vyrazil.

Dorazili k hřebci. Zatímco Sullivan přesedal, ozvaly se za nimi výkřiky doprovázené výstřely.

„Všimli si toho, Cahille!“ zašklebil se Sullivan. „Jedeme! Tak brzo nás nedoženou!“

„O.K.!“ vykřikl Cahill. „Myslím, že si máme co říct!“

Měli co dělat, protože tři bandité byli mnohem blíže, než si mysleli. Sullivan jednomu z nich zastřelil koně. Další se otočili a vyslali za nimi pouze několik šťavnatých nadávek.

Poblíž Fort Mclntosh Sullivan zvolnil. „Ten, kdo si hraje s ohněm, Cahille, se nesmí divit, že se popálí.“

„Ty myslíš Rose Barnesovou?“ Cahill si ulevil hrubou nadávkou. „Mrcha jedna. Té by měl někdo zakroutit krkem. Pročs mě odsud vytáhl, Sullivane? Vlastně bys měl být rád, že jsem se choval jako idiot.“

„To jsem také byl,“ zasmál se dlouhán. „Měl jsem pro to dva důvody. Za prvé jsem nechtěl, aby si tě ta banda podala. Musel bys jim vysolit spoustu peněz. A jak znám tvou paličatost, tak je mi jasné, že bys jim nic nedal. Takže bychom potom někde našli tvé tělo. A věru, nezemřel bys rychle. Ženy jako Rose Barnesová umí být strašné. Za druhé jsem ti chtěl nabídnout obchod, Cahille. Neměj strach, nechci žádné peníze! Jen svůj klid! A budeš na to moci přistoupit i proto, žes v LaredU už i tak ztratil tvář.“

„Tak už řekni, co chceš!“ Cahill se zřejmě necítil ve své kůži.

„Sbalíš si své saky paky a zmizíš z Lareda. Krom toho mi dáš své slovo, že proti mně v následujících šesti týdnech nic nepodnikneš. Tak co?“

Gahill si vztekle odfrkl. „Ty jsi ale slizký úhoř, Sullivane! Vždyť nemám na vybranou. Ty chceš zůstat v Laredu?“

„Ano.“

„Proč to tedy po mně chceš? Beztak nemůžu ve městě nic dělat. Šerif…“

Sullivan se tiše zasmál. „A co když si budu chtít udělat malý výlet? Piknik s dámou? Mimo město, kde už šerif nemá žádné pravomoci? Ne, ne, Cahille, tvé slovo, nebo tě zavezu zpátky. Se soudcem asi nemáš co do činění? Myslím, kvůli těm zbraním.“

„Ne,“ odtušil Wayne Cahill. „Sice jsem o tom slyšel, ale ta zásilka není v mé působnosti. Soudce to musí vyřídit s tamní pobočkou a s centrálním vedením. O.K., Sullivane! Máš mé slovo. Šest týdnů proti tobě nic neudělám. A co se Sandborgů týče - to už je minulost.“

„All right, pak jsme se tedy dohodli, Cahille. Můžu šerifovi říct, žes zmizel?“

„Dopoledním vlakem, Sullivane. A doufám, že za šest týdnů budu vědět, kde jsi.“

Dlouhán zavrtěl hlavou. „Za šest týdnů už možná nebudeš mít důvod v pokračování té štvanice, protože Lockhart můj zatykač stáhne.“

Cahill na něj vrhl udivený pohled.

„Můžeš mi to nějak blíž vysvětlit?“

Sullivan se usmál. „Však uvidíš, Cahille.“

V Laredu se rozdělili. Wayne Cahill slíbil, že se postará, aby se Sandborgův kůň dostal k šerifovi.

+ + + + +

Když Sullivan přijel, Kelly ležela v posteli. Hned když uslyšela jeho hlas, rychle přiběhla k bráně.

„Och, Sullivane, ty… Už jsem ani nevěřila, že tě ještě někdy uvidím,“ hlesla.

„Neboj, děvče. V pekle mě ještě nechtějí. Pojď, chci ještě odvést koně do stáje. A potom ti v posteli o všem povyprávím.“

To však nebyla pravda. Jakmile si lehli, hned měli na práci něco jiného. A později, když leželi v objetí a on začal vyprávět, si všiml, že usnula.

Teprve u snídaně se tedy dozvěděla o tom, jak probíhalo Cahillovo osvobození.

„Sullivane,“ řekla, když skončil, „to nikdy nepochopím. Štval tě jako vzteklý pes. A tys ho osvobodil. Kromě toho - ten Sandborg. A Rose. Myslíš, že ti dva to vzdají?“

„Uvidíme,“ odvětil. Nemá smysl o tom přemýšlet.“

Nic na to neřekla. Bylo však jasné, že se mu nepovedlo ji uklidnit.

To, že její obavy byly namístě, se ukázalo o půl hodiny později.

Společně přišli na dvůr. Sullivan se chtěl podívat na svého koně. Oba dorazili přibližně do středu dvora, když se ze dvou stran ozvaly hlasy. Ve vratech stáje se objevila Rose Barnesová. A za nimi ze stínu přístavku se vynořil Roy Sandborg. Oba drželi v rukou revolvery.

Sullivan a Kelly se nacházeli mezi dvěma ohni.

Rose Barnesová však tehdy udělala největší chybu svého života. Chtěla se nejdřív pomstít Kelly. Proto na ni kývla.

„Pojď sem, ty couro! Sullivane, ty zůstaň stát tam, kde jsi! Budeš se dívat, co s tou husou udělám.“

To se ovšem zmýlila. Kelly byla Texasanka tak jako ona. A Texasanky se nikdy nevzdávají.

Sandborg šel dál a zastavil se na úrovni Sullivana. I on si chtěl užít to divadlo. Jedním okem pošilhával po Sullivanovi, druhým se díval na obě ženy.

Rose Barnesová netušila nic zlého, když Kelly strčila obě ruce do kapes svých šatů. Jak mohla vědět, že Kelly u sebe má svůj derringer? Blondýnka se zařekla, že jej u sebe bude nosit tak dlouho, dokud nebude Rose Barnesová za mřížemi. Nyní se jí to předsevzetí vyplatilo.

A pak šlo všechno ráz na ráz.

Ze dveří vyšel šerif Cleburne. Nestačil však již nic udělat. Původně tam přišel proto, aby si promluvil se Sullivanem.

Kelly nyní stála těsně před rusovláskou. Rose zvedla ruku a chtěla udeřit Kelly do tváře pažbou koltu. Tu však Kelly řekla: „To bych nedělala, ty fúrie! V pravé ruce držím derringer. Stačí jen stisknout a máš kulku v břiše!“

„Lžeš!“ zasmála se Rose Barnesová, sklonila ruku a zdálo se, že chce vystřelit. Natáhla kohoutek a její tvář se zkřivila hněvem. „Ty potvoro!“ vykřikla. „Za všechno můžeš ty! No dobrá, když teď chceš za každou cenu zemřít, tak…“

Myslela to vážně. Kelly neměla na vybranou. Vystřelila.

Rose Barnesová vykřikla a pustila kolt. Její oči se rázem rozšířily, upřely se na Kelly a potom se šéfka banditů zhroutila na zem.

Roy Sandborg využil tohoto okamžiku a bez varování na Sullivana vypálil.

Dlouhán chvíli nedával pozor, příliš ho zaujaly obě ženy.

Tu pocítil náraz kulky do levého boku. Protože se v tom okamžiku právě poněkud předklonil, narazila mu střela do jednoho z žeber.

Navy kolt mu vyskočil do pravé dlaně jako sám od sebe. Vrhl se vpravo, spatřil zkřivenou tvář zabijáka a vypálil.

+ + + + +

Když se znovu probral, ležel v posteli. V pokoji bylo šero, svítila tam jen malá lampa, v jejímž svitu viděl tvář Kelly.

„Vždycky jsem věděl, že se jednou podívám do pekla,“ zašeptal. „Ale teď mi to připadá, že jsem v ráji.“

„Nemluv nesmysly, Sullivane. Jsi v Laredu. Se mnou.“ Sklonila se k němu, políbila ho na rty a utřela mu pot z čela. „Je po všem! A já už tě nepustím z postele, dokud se úplně nezotavíš.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ vyzvídal.

„Dva nebo tři týdny, říkal doktor. Kulka ti vytrhla kus masa, protože narazila do žebra, zdeformovala se a potom ti nadělala zlo v boku.“

Chtěl se usmát, jenže podařila se mu jen křečovitá grimasa. „Tři týdny, Kelly! Ale snad nebudu muset být celou tu dobu v posteli?“

„Samozřejmě že ano. Aspoň většinu doby. A se mnou, Sullivane.“

+ + + + +

Kancelář Jamese Monroea Lock harta měla velikost tanečního sálu a se svým nábytkem ze vzácného tmavého dřeva byla důkazem bohatství, které Lockhart nashromáždil. Ten muž byl opravdu schopný obchodník - velmi schopný, ba všeho schopný. Šel přes mrtvoly.

James Monroe Lockhart sám se do toho honosného prostředí nehodil. Byl malý a plešatý. Jeho úzká hlava se supím nosem seděla na dlouhém vrásčitém krku, jenž rostl z jeho nerovných, hrbatých zad.

V očích se mu zračila nenávist, když se díval na vysokého muže před svým psacím stolem. Jeho prsty byly zkřiveny jako pařáty, celé jeho tělo se chvělo takřka nezvládnutelným třasem.

Než mohl něco říct, přistoupil kapitán Sheringham k psacímu stolu, opřel se o něj oběma rukama a předklonil se.

„Zadržte, Lockharte!“ ostře prohodil. „Můžete nadávat a hrozit, jak chcete. Pro mě za mě si běžte i za guvernérem. Ale pak si budete moci být jist, že ta záležitost s ilegální zásilkou zbraní se zveřejní a že se o ní dozvědí až v Houstonu. Máte mocné přátele, Lockharte, ale ještě mocnější nepřátele. Můžete si být jist, že s radostí se chopí za pačesy každé příležitosti, jak vás zničit.“

Muži za stolem poskakoval ohryzek sem a tam. V koutcích úst měl pěnu. Potom položil pravou ruku na zvonek na stole. Ostré zacinkání přivolalo do kanceláře jednoho muže, jenž musel projít kolem čtyř texaských rangerů, aby se dostal k psacímu stolu.

„Zařiďte, aby byl zatykač na Sullivana stažen,“ vyštěkl. Potom nevrlým pohybem ruky toho muže zase poslal pryč. „A nyní opusťte mou kancelář, kapitáne, než Sullivana vlastnoručně provrtám kulkou!“

Pohyb Sullivanovy pravačky takřka nebylo možné zaregistrovat.

Lockhartův ohryzek na okamžik strnul, aby pak opět začal poskakovat.

„Nedělejte si problémy, Lockharte,“ řekl Sullivan.

Kapitán položil Sullivanovi ruku na rameno a postrčil ho ke dveřím.

Potom ho následoval.

Než opustil kancelář, ještě jednou se otočil.

„Dodržte ten slib, Lockharte,“ řekl. „Pokud by se Sullivanovi něco přihodilo a já měl sebemenší podezření, že za tím stojíte vy, dostala by se zpráva o tom kontrabandu do tisku.“

Než mohl Lockhart něco odvětit, zavřel kapitán dveře.

Sullivan doprovázen kapitánem a jeho čtyřmi rangery opustil Lockhartův dům jako svobodný člověk.

Venku podal mužům s hvězdou ještě jednou ruku.

Pak se vyšvihl do sedla svého hnědáka, poklepal si na okraj pomačkaného sombrera a vyjel směrem na jih, do Lareda.

Slíbil Kelly Fremontové, že ji nenechá dlouho čekat…