John Kirby

Colorado western 090. Mezi Čejeny

Rawhide Miles měl v kapse dopis jedné mladé ženy, když přijížděl do kraje na Washita River. Věděl, že je tam nějaký člověk v tísni a naléhavě potřebuje pomoc. Ani v těch nejhorších snech si však nepředstavoval, že to bude taková vražedná záležitost. Teprve když ho krvavé stopy přivedly do čejenské rezervace, poznal, že zde kuje pikle někdo, kdo se na cestě k moci a bohatství nezastaví před ničím…

Kulka proletěla tak těsně kolem Rawhideovy ruky a hlavy jeho koně, že buckskin vyděšeně uskočil stranou.

Jezdec vytáhl nohy ze třmenů.

Bleskově se chopil pažby winchestrovky a vytáhl ji ze sedlového pouzdra a seskočil ze sedla.

Během toho však byl již zasažen.

Opět uslyšel třesk výstřelu a druhá kulka mu olízla levé nadloktí.

Rawhide zatnul zuby, převalil se v prachu cesty a vykřikl na buckskina.

Chundelatý hřebec zařehtal a se vztyčenou oháňkou odběhl pryč.

Zákeřný střelec na koně dál pálil.

To poskytlo Rawhideovi dostatek času na to, aby se zvedl a kličkoval na skalami posetý svah, na jehož hřebeni se skrýval střelec.

Když ten pochopil, že by se měl raději starat o muže a ne o koně, bylo již pozdě. Rawhide se objevil mezi balvany na úpatí svahu. Přitiskl se k rozpálené skále, zatímco nad ní zasvištělo půl tuctu kulek, které se pak od jiných skalisek odrazily kamsi pryč.

Rawhide se zhluboka nadechl.

Věděl, že jen o vlas unikl smrti. Vzdálenost ke hřebeni svahu nebyla větší než sedmdesát yardů. Kdyby ten střelec jen trochu přesněji mířil, byl by Rawhide nyní mrtvý.

Střelba ustala.

Rawhide pohlédl na buckskina, který zůstal stát zhruba tři sta yardů odtud na cestě. Vyhazoval hlavou a řehtal. Řehtání bylo slyšet.

Rawhide zvedl winchestrovku a nabil ji.

Pomyslel na dopis své neteře Helen, který měl ve vnitřní kapse kabátu. Ze by s tím to přepadení mělo něco společného?

Rawhide to nevěděl. Byl však odhodlán toho muže polapit a zeptat se ho, proč tam na něj číhal.

Několik vteřin čekal a naslouchal. Nezdálo se, že by střelec odjel.

Rawhide napnul všechny svaly, vyrazil, přeběhl volné prostranství a dostal se za další skaliska.

Třeskly výstřely, ale až když byl v bezpečí. Vypadalo to, že střelec zaváhal.

Tentokrát Rawhide nečekal tak dlouho.

Už si všiml, kde muž leží.

V běhu několikrát vystřelil. Ačkoli se stále od skal odrážel třesk výstřelů, slyšel, jak kulky narazily do skály, načež se nahoře ozvala drsná kletba.

Rawhide využil svou šanci. Dostal se již za polovinu strmého svahu,než mu kolem uší začaly znovu hvízdat kulky.

„Jen pojď nahoru, hombre!“ zvolal chraplavý hlas. „Napumpuju do tebe olovo!“

Zdálo se, že ten muž má vadu řeči.

„Co po mně chceš?“ zeptal se ho Rawhide. „Nespletl sis mě s někým?“

Zákeřný střelec se zachechtal.

„Jsi Jim Miles, kterému se přezdívá Rawhide?“

„To jsem,“ přisvědčil Rawhide. „Co jsem ti udělal?“

Odpovědí mu byl jen úsměšek. Pak uslyšel šoupání podrážek v písku.

Vyskočil ze svého úkrytu a na chvilku spatřil za jedním balvanem hlavu a horní část těla vousatého

muže. Na hlavě měl pokrčený tmavý klobouk, za jehož stuhou mu trčelo opelichané péro.

Rawhide měl winchestrovku u boku a mohl střílet. Byl si naprosto jist, že by trefil, ale riziko, že by toho muže zabil, se mu zdálo příliš velké.

Když vousáč překonal šok a zvedl pušku, Rawhide vystřelil. Kulky proletěly těsně nad mužem, který vykřikl a pozpátku se vrhl zpět do úkrytu.

Rawhide vyrazil.

Svah byl čím dál tím strmější.

Dostal se k větvím zakrslých keřů, které rostly mezi balvany. Nemohl však zabránit tomu, aby ocel jeho winchestrovky necinkla o kamení.

Zákeřný střelec ztěžka oddechoval.

Rawhide slyšel šoupavé zvuky. Potom ještě obešel balvan a náhle ho měl před sebou. Dělily je necelé tři kroky.

Rawhide mu namířil na břicho. Muž klečel na kolenou.

Byl zpustlý. Klobouk s pérem byla nejlepší část jeho oděvu. Kabát měl na mnoha místech roztržený, kalhoty, jež měl stažené kouskem lasa, měly různě dlouhé nohavice. Jeho špinavé nohy byly obuty v polovysokých botách z odřené, polámané kůže.

Rawhide pohlédl do jeho černých očí. I když se z té zarostlé tváře nedalo skoro nic vyčíst, poznal, že má před sebou míšence.

Muž páchl potem a kořalkou.

Koutkem oka Rawhide spatřil dvě láhve, které stály v písku pod balvanem. Jedna byla prázdná, druhá ještě z poloviny plná.

Nyní to už pochopil. Ten muž byl opilec a jen alkoholu vděčil Rawhide za to, že ještě žil. Jeden a půl láhve whisky neprospěje ani tomu nejlepšímu střelci.

Rawhide kývl směrem k láhvím.

„Nenapijeme se?“

Míšenec sáhl na pouzdro na pravém boku.

„Prsty pryč od toho kol…“

Poslední slovo už Rawhide nestačil vyhrknout.

Ten muž byl šílený! Zdálo se, že vůbec nevidí, že na něj Rawhide míří winchestrovkou! Jeho jiskřící oči Rawhidea zalarmovaly.

Na poslední chvíli se vrhl stranou. Z míšencova revolveru vyšlehl výstřel. Rawhideovi něco potrhalo rukáv kabátu.

Namířil na míšencovo pravé předloktí a vypálil.

Kulka tomu muži způsobila tak silný náraz do ruky, že už neudržel kolt. Otevřel ústa, ale nevydral se mu z nich ani tón.

Rawhide přiskočil k němu. Odkopl mu revolver a tu strnul.

Míšenec začal vrávorat. Rawhide nevěřícně hleděl na pravou stranu jeho hrudi. Na ní měl totiž kabát zbrocený krví.

Potom se míšenec skácel k zemi. Život v jeho černých očích vyhasl, ještě než dopadl do písku.

Ztěžka oddechující Rawhide si klekl vedle něj a zvedl jeho pravou ruku.

Jeho kabát byl proděravělý kulkou. Ta se musela odrazit od kosti ruky a pak mu proniknout do boku.

Rawhide sevřel rty. Tento muž mu již neřekne, proč tam na něj číhal a proč ho chtěl zabít.

Rozepnul mu kabát a prohledal kapsy.

Uslyšel zacinkání, a tak ho nepřekvapilo, když vytáhl tři zlaté mince. Jednalo se o dvacetidolarové zlaté mince, dvojité orly.

Ve vnitřní kapse našel složený papír.

Se svraštělým čelem přečetl popis osoby, který někdo napsal uhlazeným, čistým písmem.

Byl neskutečně přesný.

Rawhide si uvědomil, že ten muž, který napsal tento popis, ho musí dobře znát.

+ + + + +

Jim Rawhide Miles zastavil svého chundelatého buckskina ve stínu jednoho stromu a odsunul si zaprášený kožený stetson z čela. Seděl lehce přikrčen v sedle, levou rukou se o ně opíral.

Rawhide Miles byl vysoký, hubený muž. Měl na krku čtyřicítku, a to nebylo málo pro někoho, kdo ve svém životě ze zásady neutíkal před problémy.

Rawhide měl pocit, že se vrací domů, ačkoli ty nízké chaty na břehu Washita River ještě nikdy neviděl. Jeho pocit domova neměl nic společného s krajinou či budovou.

Tam dole žil už několik let jeho bratr John, který byl o patnáct let starší než on sám a v Rawhideově mládí byl pro něj zároveň matkou a otcem.

Rawhideovi se zdálo, že má v krku knedlík, který nedokáže spolknout.

Uplynulo již dvacet let od chvíle, co naposledy spatřil svého bratra. A ještě před čtyřmi týdny věřil tomu, že Johna už nikdy nepotká.

Kdysi se rozešli ve zlém.

Rawhide v duchu viděl hněvem zrudlou tvář svého bratra. Odešel kvůli dívce. John po něm chtěl, aby si vzal Miriam, ale Rawhide se na to cítil příliš mladý. Chtěl poznat krajinu, ve které vyrůstal.

John ho tenkrát, když si osedlal koně a odjel pryč, proklel.

Rawhide pohlédl k chatám arapažské agentury. John byl tam dole odpovědným agentem. Už dva roky žil zde se svou sestrou Helen a podle toho, co Rawhide slyšel, byl John jedním z mála agentů, kterým šlo opravdu o blaho indiánů a nikoli 0 vlastní prospěch. Tomu se nedivil.

John byl totiž kvaker. A chtěl

1 z něj, z Rawhidea, vychovat bojácného, pokorného a nenásilného člověka. Jenže Rawhide nikdy nedokázal nastavit levou tvář, když ho udeřili do pravé.

Rawhide na sebe pohlédl.

Jeho kožený kabát byl zaprášený tak jako kůže buckskina. Dokonce i náboje v poutcích černého revolverového opasku působily matně.

Položil pravou ruku na slonovinovou pažbu peacemakeru, který mu šikmo trčel z nízko přivázaného pouzdra. Byla to zbraň profesionálního pistolníka, to znalec poznal hned na první pohled.

Rawhide sevřel rty. Ano, byl tím, čemu se říkalo nájemný likvidátor problémů.

Dlouhé roky nosil hvězdu. Byl texaským rangerem, federálním marshalem a šerifem v mnoha divokých městečkách Západu. Před třemi měsíci se i se svým koltem nechal najmout dobytkářskou společností ve Wyomingu a zatnul tipec lupičské bandě.

Od té doby byl bez džobu. Naspořil dost peněz na to, aby nemusel pracovat. Přesto nikde nezůstával moc dlouho.

Dopis od Helen Milesové ho zastihl v Cheyenne. Děvče se nějak muselo dozvědět, že Jim „Rawhide“ Miles ve Wind River Range ve Wyomingu zametl s bandity.

Rawhide dlouho váhal, než vyslyšel Heleniny prosby a vydal se na pomoc její přítelkyni. Protože však podle všeho šlo o život, otočil Rawhide svého koně na východ a odjel do indiánské rezervace.

John musel své dceři o mně vyprávět, pomyslel si. Přitom si už myslel, že ho jeho bratr už dávno vytěsnil z paměti.

Na okamžik se Rawhidea zmocnilo pokušení otočit buckskina a zmizet.

Jakoby náhodou si sáhl levou rukou do náprsní kapsy koženého kabátu.

Když však uslyšel šustění dopisu, sevřel zuby a lehkým tlakem stehen bucksinovi poručil vyrazit.

+ + + + +

Rawhide přivřel oči. Bída Čejenů a Arapahů, které znal ještě jako hrdé prérijní indiány, byla očividná. Běloši je v tomto pustém koutě nechávali chcípat a na tom nemohl nic změnit ani kvaker, jako byl John A. Miles.

Rawhide zůstal nedůvěřivý.

Útok toho opilce nějakých pět mil na západ odtud mu ukázal, že o jeho příjezdu se ví. Někdo tomu chlapovi dal jeho popis a několik zlatých mincí, aby odpráskl Rawhidea, jenž by tak nedorazil na arapažskou agenturu a nemohl by mluvit s Helen Milesovou.

Bylo docela dobře možné, že ten někdo žije tady na agentuře.

Eawhide pohřbil mrtvého na místě pod kamením spolu s jeho sedlem a zbraněmi. Koni toho střelce daroval svobodu.

Tee-pee, která stála kolem chaty agentury, byla vybledlá a některá i dosti poznamenaná větrem a počasím. Před nimi seděly politováníhodné postavy, které otupěle vzhlédly, když projel kolem nich.

Vedle jedné z plochých budov agentury kráčel mladý štíhlý muž. Měl světlé vlasy, které mu sahaly až po ramena, a snědý obličej, což tvořilo zvláštní kontrast.

Zarazil se, když spatřil jezdce.

Rawhideovi připadalo, jako by sebou vyděšeně trhl. Náhle se otočil a zmizel za budovou.

Tak nebezpečně snad nevypadám, pomyslel si Rawhide. Že by mě ten chlapík poznal, protože i on zná můj popis?

Tu se otevřely dveře prostřední budovy, která měla stinnou verandu.

Rawhide nejprve spatřil světle modré šaty, načež ze stínu verandy vykročila mladá žena se světlými vlasy.

Zastavila se a zastínila si levou rukou oči. V pravé ruce držela vědro, které náhle pustila. V řinčení vědra zanikl její výkřik. Zvedla si šaty, seskočila z verandy a rozběhla se k němu.

Rawhide zastavil buckskina a pohlédl na ni. Nebylo pochyb. To musela být Helen, jeho neteř. Ty blonďaté vlasy zdědila po svém otci Johnovi.

Dívka - spíše to už byla mladá žena, jak Rawhide zjistil - se zadýchána zastavila před buckskinem.

Její krásná tvář při tom běhu poněkud zrudla.

Zářila štěstím.

„Ty jsi strýc Jim,“ zvolala.

Rawhide se usmál. Už dlouho ho nikdo neoslovil jeho pravým křestním jménem. Od dob, kdy jezdil s texaskými rangery, mu všichni říkali Rawhide, protože již tenkrát nosil výhradně kožené oblečení.

Chtěla sáhnout po uzdě buckskina, ale hřebec vycenil své žluté zuby.

Rawhide elegantně seskočil ze sedla.

„A ty jsi Helen, Johnova dcera,“ řekl a znovu se mu stáhlo hrdlo. Díval se do jejích očí a měl pocit, že má před sebou Miriam, kterou tenkrát opustil.

Zvážněla, ohlédla se a několik vteřin hleděla na plochý dům s verandou. Potom znovu pohlédla na něj, s velmi vážným výrazem ve tváři.

Rawhide už něco tušil.

„Tvůj otec nic neví o dopisu, kterýs mi napsala?“ otázal se.

Helen chtěla zavrtět hlavou, ale v tom okamžiku zvolal čísi hluboký hlas v domě její jméno.

Trhla sebou a instinktivně Rawhidea chytila za ruku, jako by měla strach, že se znovu vyhoupne do sedla a odjede pryč.

Rawhideova větrem ošlehaná tvář vypadala jako maska.

Znovu mu v uších zazněla kletba, kterou mu tenkrát věnoval jeho bratr. A kdyby v dlani necítil malou, teplou ruku Helen, byl by opravdu odjel.

„Nechce mě vidět,“ zamumlal.

Helen energicky zavrtěla hlavou.

„Už je to skoro dvacet let,“ řekla. „Jste bratři. Buďto si podáte ruce, nebo s vámi už nikdy v životě nepromluvím.“

„Tos mi psala kvůli tomu?“

Zavrtěla hlavou.

„Alena je opravdu zoufalá. Její syn zmizel a její muž jí nedovolí, aby ho hledala. Ale o tom si můžeme promluvit později.“

Odvedla ho k domu.

„Osamělý medvěde!“ zvolala.

Ze stínu sousedního domu se vynořila postava, která zamířila k nim. Byl to Čejen. Rawhide poznal podle jeho černých bystrých očí, že tento muž se ještě nezlomil.

„Mohl by ses postarat o koně mého strýce, Osamělý medvěde?“ zeptala se Helen.

Čejen přikývl. Přišel k buckskinovi a k Rawhideovu překvapení mu hřebec dovolil vzít ho za postroj. Klidně pak šel za ním.

Helen přivedla Rawhidea na verandu. Vyschlo mu v hrdle.

Tu uslyšel dusot kopyt a ohlédl se.

Mezi tee-pee Čejenů a Arapahů cválal jezdec, který pak zamířil na východ. Rawhide viděl jeho světlé vlasy vlající ve větru.

„To je Jimmy Hawk,“ zamumlala Helen. „Kam může jet?“

Ze zamyšlení ji vytrhl hlas jejího otce. Sevřela Rawhideovi ruku a odhodlaně ho dovedla dovnitř.

Rawhide se musel sklonit. Sundal si svůj zaprášený kožený stetson.

V domě panovalo přítmí. Rudý svit, který dovnitř pronikal malými okny, vytvářel zvláštní atmosféru.

Rawhide pohlédl přes Helen na otevřené dveře naproti.

V místnosti za nimi svítila lucerna. Pak světlo zakryl nějaký stín ve dveřích a Rawhide spatřil tvář zarostlou šedým vousem.

Ani necítil, že Helen mu pustila ruku a odstoupila stranou.

Mezi ním a jeho bratrem Johnem bylo pět kroků, ale jemu to připadalo, že mezi nimi stojí nějaká neviditelná zeď.

„Přišels do mého domu…“ Bratrův hlas zněl tlumeně a prázdně.

„Tati!“ Helen k němu vykročila. „To je tvůj bratr! Přivítala jsem ho v našem domě, a jestli ho vyženeš, tak na tebe budu celý život zlá!“

John A. Miles otevřel ústa, ale neřekl ani slovo.

Rawhide se díval, jak se mohutná hruď jeho bratra zvedá a zase klesá. Chtěl něco říct, ale nepovedlo se mu to.

Jeho bratr vykročil. Pohlédl někam za Rawhidea, prošel kolem něj ke dveřím a vyšel na verandu, načež práskl dveřmi.

Rawhide pohlédl za ním.

Zmocnil se ho vztek.

Potom znovu ucítil ruku Helen a spatřil její měkký úsměv. „Všechno bude dobré, strýčku Jime.“

+ + + + +

Seděli u stolu a Rawhide nevěřícně hleděl na ohmatanou knihu, do které jeho bratr lepil výstřižky z novin, kde se mluvilo o činech Jima „Rawhidea“ Milese.

Byla to tlustá kniha. Rawhide byl v novinách často, když se mu podařilo zneškodnit nějakou bandu nebo vyčistit nějaké město od zlořádu.

„To bych si nikdy nepomyslel,“ zamumlal Rawhide.

„Vyprávěl mi o tobě, ještě když jsem byla malé děvče,“ řekla Helen. „Občas dokonce žárlil, protože si myslel, že tě budu mít ráda víc než jeho.“

„Jenže on nenávidí násilí,“ zamumlal Rawhide.

„Já také nenávidím násilí, strýčku Jime. Nikdy bych se k násilí neuchýlila. Ale ostatní lidi nesoudím. Vím, žes bojoval vždy na straně slabších a spravedlivých.“

Rawhide jí pohlédl do očí.

Opravdu věřila tomu, co říkala.

Necítil se své kůži. Nezřídka se ocitl v situaci, kdy se víc ptal na odměnu než na spravedlnost. To jí však nedokázal říct.

„Půjdu,“ přidušeně poznamenal. „Nechci Johna vyhánět z jeho domu.“

Helen se usmála. „Tátovi to vždycky trvá, než ho to přejde. On se vrátí.“

Rawhide pokrčil rameny a zavřel knihu s výstřižky.

„Promluvme si o tvé přítelkyni Aleně,“ poznamenal. „Řeklas, že její syn zmizel. Máte tušení, kde by mohl být?“

Přikývla. „Mikeovi je dvanáct a je skoro tak velký jako já. Víš, Alena je čejenská míšenka. Hodně Mikeovi vyprávěla o lidu své matky. Myslí si, že Mike utekl k Čejenům.“

„A jeho otec nechce, aby ho hledala?“ skepticky se zeptal Rawhide.

„Matt Wolfe není Mikeův otec,“ odvětila. „Alenin první muž Cole Wellington zemřel při nehodě, když Mikeovi bylo šest…“

„Wellington?“ otázal se Rawhide. „Má něco společného s Cutlerem Wellingtonem, kterému patřil ranč Zlomené srdce u Salt Fork?“

Helen přikývla.

„Cole byl synem Cutlera Wellingtona. Tenkrát nebyl moc rád, že jeho syn si vzal čejenskou míšenku. Ale potom to přijal. A Cutler Wellington přenesl lásku ke svému synovi na Mikea, když Colea rozdupal býk.“

„Hm. A potom přišel tento Matt Wolfe a vzal si Alenu Wellingtonovou,“ uvažoval Rawhide.

„Matt Wolfe byl předák Cutlera Wellingtona,“ tlumeně poznamenala Helen. „Alena ho nemiluje, ale byl to statečný, poctivý muž. Nebo to tak aspoň vypadalo. Cutler Wellington ještě Aleně domlouval, aby si ho vzala - zřejmě v naději, že potom bude mít Mikea jen pro sebe.“

„A co se pokazilo?“

„Všechno! Ukázalo se, že Matt Wolfe je despota. Vyloženě mu šlo jen o Zlomené srdce. Bil Alenu i toho chlapce. Mike ho tak nenáviděl, že na něho jednou zaútočil nožem. Cutler Wellington si rychle všiml, že udělal chybu. Alena se potom stala svědkyní sporu mezi Wolfem a jejím tchánem. Cutler Wellington vyhrožoval, že Wolfea vyžene z ranče, když se nezmění. Následujícího dne Cutler Wellington zemřel. Našli ho na cestě z ranče s kulkou v zádech. Matt Wolfe to však být nemohl. Má ideální alibi. Tou dobou, kdy zemřel Cutler Wellington, mlátil svého nevlastního syna. Toho večera Mike utekl.“

Rawhide se zhluboka nadechl. Ve Wyomingu tady o tomto nic nevěděl.

„Nemá Alena Wellingtonová ještě nějaké vazby na Čejeny?“

„Od smrti Cutlera Wellingtona žije jako zajatec na Zlomeném srdci. Jednou se jí podařilo poslat kohosi se zprávou k majoru Reesovi do Fort Cobb. Ale ten nic nepodnikl. Mluvila jsem s majorem Reesem a ten tvrdil, že chlapec na indiánském území není.“

„A ty mu věříš?“

„Ne,“ odtušila. „Možná bych mu uvěřila, kdybych jednou náhodou ve Fort Cobb neviděla Eda Machena.“

„Kdo je to Machen?“

„Jeden Wolfeův kumpán. Je to záludný pistolník, který by byl schopný střelit někomu do zad.“

„Jak to, že o všem víš, když je Alena Wellingtonová držena v izolaci?“

„Byla jsem u ní den před smrtí Cutlera Wellingtona. Další věci jsem se dozvěděla od Jimmyho Hawka, který přivezl tu zprávu pro majora Reese do Fort Cobb.“

Rawhide svraštil čelo.

„To je ten blondýn, který před chvílí cválal pryč, jako by měl ďábla v patách?“ zamyšleně se zeptal.

„Ano. Nevím, co to do něho vjelo.“

Tu Rawhide dostal nápad.

Sáhl si do kapsy svého koženého kabátu a vytáhl dopis, jenž vzal mrtvému. Podal ho Helen a zeptal se: „Znáš ten rukopis?“

Helen si vzala papír a přelétla text. Když jí došlo, o co jde, zbledla, zvedla hlavu a pohlédla na Rawhidea vytřeštěnýma očima.

„Ten popis sedí přesně na tebe, strýčku Jime! To - to jsou skoro má slova…“

„Tys o mě řekla Jimmymu Hawkovi, že ano?“

„Ano,“ zamumlala. „Ale ten by nikdy…“

„Ale ano,“ skočil jí Rawhide do řeči. „Dal tento popis jednomu opilci a zaplatil mu několik dolarů za to, že mě sejme, když pojedu k agentuře.“

Potom jí pověděl o tom zákeřném střelci.

„Mose Hanson,“ zašeptala Helen. „Táta mu zakázal vstup do čejenské a arapažské rezervace, protože svou kořalkou dělal z indiánů zvířata. Tys ho zabil?“

Rawhide přikývl. „Byla to nehoda. Kulka se mu odrazila od ruky do hrudi.“

„Můj Bože! Pak pro Matta Wolfea pracuje i Jimmy Hawk.“

„Možná ho Wolfe získal až později. Nebo ho postavil před volbu -buďto pro něj pracovat, nebo zemřít.“

Do očí jí vhrkly slzy.

„Chudák Alena,“ zamumlala. „Wolfe zabije i ji, aby nemohla pátrat po Mikeovi.“

„Proč tomu chce Wolfe zabránit? Alena je jeho žena. Takže po smrti Cutlera Wellingtona je majitelem Zlomeného srdce vlastně on.“

„Ne. Alena nic nezdědila. Nechtěla ten ranč. Cutler Wellington určil za svého hlavního dědice Mikea.“

Rawhide si tiše zahvízdl. Teprve nyní prohlédl rafinovanost Wolfeova plánu. Chlapcova smrt by vzbudila příliš velký rozruch, kdyby však utekl a už se nikdy nevrátil, vyšel by z toho Matt Wolfe čistý jako slovo Boží.

„Neodváží se Alenu zabít,“ zamumlal.

„Ale ano! Znovu si nějak obstará alibi a objedná si její vraždu u nějakého zabijáka. Jestli Aleně nepomůžeš, strýčku Jime, tak je ztracena a Mike také.“

Rawhide pomalu přikývl.

„O.K., Helen,“ řekl. „Zkusím to.“

Vstal a v tom okamžiku se otevřely dveře.

Krvavě rudá zář zapadajícího slunce obklopovala vysokou postavu Johna A. Milese jako ohnivý kruh.

Na prknech podlahy duněly jeho kroky, když šel k Rawhideovi.

Krok před ním se zastavil. V jeho šedých očích se zračilo vše, co se za nimi odehrávalo.

Tiše řekl: „Vítej doma, bratře.“

+ + + + +

Rawhide byl naplněn zlostí.

Velké tmavé oči čejenských dětí v něm vzbuzovaly stud.

Nebyl zodpovědný za to, že Čejeni museli živořit jako zvířata, ale styděl se za celou bílou rasu, která nejenže připustila, ale i sama zcela záměrně podnítila úpadek tohoto kdysi tak hrdého lidu.

Většina tee-pee v malé vesnici byla ještě nuznější než u agentury. Muži a ženy na něj hleděli otupělýma očima. Nebyla v nich už ani nenávist.

Pomyslel na svého bratra, který se ze všech sil snažil Čejenům a Arapahům pomoct.

Rawhide viděl nesčetné Johnovy dopisy, které adresoval Úřadu pro indiánské záležitosti a armádním činitelům zodpovědným za správu rezervací.

Nic to však nepomohlo. John A. Miles byl bezmocný, když přislíbené dodávky potravin nedorazily. Nejednou už pomáhal indiánům z vlastních prostředků.

Rawhide se rozhlédl a spatřil tee-pee s nyní již zašlými obrázky bizonů. Navedl k němu buckskina.

V tom tee-pee, které mu popsal jeho bratr, žil Černý kůň, starý Čejen, jenž byl informován o všem, co se v rezervaci dělo. Odkud to věděl, bylo hádankou i pro Rawhideova bratra, protože nikdy neopouštěl vesnici.

Vedle tee-pee byl ke kolíku přivázán skvostný vraník. Černý kůň ještě očividně kladl důraz na symboly postavení ve společnosti.

Rawhide několik minut nehybně seděl v sedle a čekal.

Když se nikdo neukázal, slezl z koně a vydal se ke vchodu tee-pee. Levou rukou odhrnul závěs, sehnul se a vešel do tee-pee, v němž panovalo tlumené světlo.

Pohlédly na něj čtyři squaw, které seděly kolem ohně hořícího bez kouře. Nepozdravily ho.

Potom spatřil starého Čejena. Měl přes hlavu přehozenou pestrobarevnou deku a vypadal jako hromada hadrů.

Rawhide prošel kolem ohně a posadil se před něj.

Mlčky vytáhl dva doutníky a zapálil je.

Starý Čejen ucítil tabákový kouř a zvedl hlavu. Barevná přikrývka mu sklouzla z hlavy.

Jeho úzký, skoro černý obličej, jenž sestával jen z vrásek, byl orámován řídkými, bílými vlasy. Zdálo se, že má zavřené oči. Měl je skryté pod hustým bílým obočím. Rawhide viděl, že se mu sotva znatelně zachvělo chřípí.

Podal mu doutník.

Z pod deky se k němu natáhla kostnatá ruka. Po doutníku sáhly tenké prsty a odnesly jej k ústům bez rtů. O něco později z nich vyplul obláček dýmu.

„Znám tvůj obličej, bledá tváři,“ řekl Černý kůň bezchybnou angličtinou.

Od svého bratra Rawhide věděl, že Černý kůň ještě ve vysokém věku chodil do misijní školy, aby se lépe naučil hovořit řečí bílých.

„Posílá mě můj bratr John A. Miles,“ odvětil Rawhide.

Indián přikývl.

„Kvaker Miles a jeho dcera Helen jsou dobří lidé.“

„Hledám jednoho chlapce,“ dodal Rawhide a krátce jim popsal Mikea Wellingtona.

Indián nehnul ani brvou.

„Neznám ho,“ odvětil.

„Ten chlapec je v nebezpečí života, Černý koni,“ řekl Rawhide. „A nejenom on. I indiáni, u kterých se zdržuje. Jestli ho armáda najde přede mnou, tak indiány, kteří ho ukryjí, potrestá.“

Černý kůň vůbec poprvé otevřel oči.

Všechno na tom vrásčitém muži bylo staré, ale Rawhide měl pocit, že hledí do mladých očí. Ten pohled byl jasný a inteligentní jako pohled hrdého válečníka v nejlepších letech.

„Ten chlapec přišel k Čejenům dobrovolně!“

Rawhide se pousmál.

„Ty víš, že armádu nezajímá pravda, Černý koni,“ řekl. „Jestli ho najdou, poteče v rezervaci krev.“

Starý muž si potáhl z doutníku. V tee-pee se vznášel hustý kouř, který byl horkým vzduchem z ohně hnán nahoru, kde se otvorem dostával ven.

„Víš, že mám pravdu,“ naléhavě dodal Rawhide.

Starý muž pomalu přikývl.

„Ten mladík už není u mého kmene,“ zamumlal. „Nejsi první, kdo se na něho ptá, bratře kvakera Milese.“

Rawhide svraštil obočí.

„Kdo?“ řekl jen.

„Dva muži se zlýma očima. Vrátí se. Proto jsem toho chlapce poslal pryč.“

„Musím vědět, kde je teď, Černý koni.“

„Já to nevím, bratře kvakera Milese. Přijeď za pět dnů, pak ti to možná řeknu.“

Rawhide pochopil, že ten Čejen to opravdu neví. Očividně to ani vědět nechtěl, aby neměl problémy.

„Popiš mi ty dva muže, kteří tě navštívili, Černý koni,“ požádal ho Rawhide.

Starý muž to udělal a Rawhide dospěl k přesvědčení, že jedním z těch mužů byl Ed Machen, o němž mu vyprávěla Helen.

Pomyslel na to ráno, kdy opouštěl agenturu.

Na prvních mílích sledoval stopy koně Jimmyho Hawka. Po třech hodinách narazil na místo, kde se mladík setkal se dvěma muži.

Rawhide si nejprve rozmýšlel, zda má jet po jejich stopách, ale pak si řekl, že jeho návštěva u Černého koně nesnese odkladu. Musel vědět, kde je ten chlapec.

Jedním z těch dvou mužů, kteří se setkali s Jimmym Hawkem, mohl být Ed Machen, druhým nějaký jeho kumpán.

„Nemohl by ses to, kde je ten chlapec, dozvědět dřív?“ otázal se Černého koně.

Indián pomalu zavrtěl hlavou.

„Buď opatrný, až se ty dvě bledé tváře vrátí,“ zamumlal Rawhide. „Určitě by se nerozpakovali zabít starého člověka.“

Černý kůň zkřivil ústa.

„Žádný rudý muž nemá strach z věčných lovišť, bledá tváři,“ lhostejně poznamenal.

Rawhide vstal.

„Za pět dnů zase přijedu,“ řekl.

Podal Černému koni druhý doutník, který Čejen přijal se zajiskřením v očích, načež se otočil a přikrčen vylezl z tee-pee.

V uctivé vzdálenosti od něj stály vyhublé děti a hleděly na něj.

Rawhide si rozepnul své sedlové kapsy a vytáhl z nich všechno, co se dalo jíst. Rozdal to dětem, které si to váhavě vzaly a hned s tím utekly, jako by se bály, že jim to ta bledá tvář zase vezme.

Rawhide se vyšvihl do sedla.

Obracel se mu žaludek, když projížděl mezi zchátralými tee-pee směrem ke kopcům.

Věděl, že armáda a politikové nechtějí nechat rudochy ani v této nehostinné zemi na pokoji.

Pak jeho myšlenky zamířily jiným směrem.

Měl pět dnů čas, než znovu začne hledat chlapce.

Jistě, mohl by to zkusit i mezitím na vlastní pěst, ale věřil, že dokáže ten čas využít lépe.

Jestli si Helen myslela, že život její přítelkyně Aleny je v nebezpečí, pak bylo lepší vysvobodit ji a odvézt na bezpečné místo, kde by ji Matt Wolfe nemohl ohrozit.

Vybavila se mu před očima její hezká tvář.

Od prvního okamžiku ho přitahovala.

Rawhide pomyslel na rozhovor se svým bratrem Johnem, který proběhl pozdě večer, když Helen už šla do postele.

John nedokázal zakrýt tichou výčitku ve svém hlase. Rawhide na něj jen nevěřícně hleděl, když mu John vyprávěl, že si vzal Miriam, když Rawhide odjel pryč.

„Byls skoro o dvacet let starší než ona,“ odpověděl přidušeným hlasem.

„Sakra, tys ji nechal ve štychu!“ John skoro křičel. Potom však patrně pomyslel na Helen, která už spala, a tiše dodal: „Ten krátký čas, co jsme byli spolu, mi byla dobrou ženou.“

„Krátký čas?“

„Ano. Zemřela rok po porodu Helen.“

Bratrův obličej ztvrdl a Rawhide už se dál neptal. Ty myšlenky ho však pronásledovaly.

Kolik měla Helen let? Byla už Miriam tenkrát, když odjel pryč, těhotná? Byla snad Helen jeho vlastní dcera?

Náhle jej polilo horko. Zmocnil se ho pocit, který dosud neznal.

A vůbec poprvé ve svém životě si nebyl jistý, jestli to, co udělal, bylo správné.

Tu sebou trhl, když nad hřebenem před sebou náhle spatřil zvířený prach.

Sakra, nějakou dobu byl duchem nepřítomen! A pro někoho, jako byl on, to mohlo být fatální!

Okamžitě navedl buckskina doleva k zalesněné úžlabině, v níž zmizel a v níž nemohl být viděn z cesty.

+ + + + +

Ležel na břiše a díval se na místo, kde se klikatící se cesta objevila mezi kopci.

Uslyšel tlumený dusot.

Pak spatřil dva jezdce. Nevzbuzovali právě důvěru.

Helen a starý Čejen Černý kůň nepřeháněli.

Rawhide byl nyní přesvědčen o tom, že má před sebou Wolfeovy pistolníky.

Uvažoval, zda by nebylo lepší ty dva rovnou vyřídit, ale potom pomyslel na to, že Černý kůň a jeho lidé by možná kvůli tomu měli problémy.

Zatímco oba muži mířili k čejenské vesnici a k tee-pee náčelníka, obrátil Rawhide svého buckskina a zmizel mezi stromy.

Přijel k říčce, která protékala kolem protilehlého kopce směrem na západ. Navedl hřebce do vody a jel v ní skoro pět set yardů, ačkoli dno bylo pokryto valouny velkými jako pěst a buckskin se několikrát málem svalil do vody.

Na jednom skalnatém místě vyjel z koryta a zamířil ke kopci, kde se ukryl. Bylo docela dobře možné, že Černý kůň o něm pověděl pistolníkům, aby odvedl pozornost od chlapce.

Rawhide se nedržel plánovaného směru. Věděl sice, že nemá moc času na to, aby vysvobodil Alenu Wolfeovou, drženou na Zlomeném srdci, ale nyní si uvědomil, jak je důležité setřást oba pistolníky, aby mu později nemohli zkřížit cestu.

Po celý den neustále zametal své stopy. Postupoval při tom velmi pečlivě, protože jeden z mužů byl míšenec, který zřejmě věděl, jak sledovat zničené stopy.

+ + + + +

Rawhide se nyní nacházel na západ od arapažské a čejenské rezervace, v oblasti Greer, která byla zemí nikoho a která patřila vládě.

Terén byl kamenitý a jako stvořený pro to, aby tam člověk zmizel a nezanechal po sobě stopy.

V podvečer dopřál svému buckskinovi krátkou pauzu.

Vylezl na vrchol kopce a pohlédl zpět po svých stopách.

Žádné pronásledovatele však nespatřil. Když se ovšem otočil a chtěl se vrátit ke svému hřebci, prudce se zastavil.

Slunce klesající k západu rudě prozářilo oblak prachu. A ten byl tak blízko, že Rawhide musel kroutit hlavou nad tím, že ho přehlédl.

Přivřel oči.

Že by Wolfe poslal víc pistolníků? Předjeli ho, aby mu odřízli cestu na západ?

Zavrtěl hlavou. To by se jim v tom krátkém čase nepodařilo.

Přiběhl k buckskinovi, který stál v jedné chráněné úžlabině a spásal vyprahlou trávu. Ne, ten hřebec po tak namáhavém dni už nebyl schopen zvládnout další noční úprk.

Rawhide přivedl buckskina mezi skály, které mu mohly poskytnout úkryt. Pak vylezl na jednu z nich a opět sledoval zvířený prach, který byl nyní už jen několik set yardů od něj.

Přivřel oči.

Nemýlil se.

Ti jezdci nebyli běloši. Pokud ho neoklamala rudá zář slunce, tak se jednalo o lovecký oddíl Čejenů.

Jeli přímo k místu, kde ještě před chvílí Rawhide s buckskinem odpočívali. Rawhide nevěděl, jestli o něm vědí. Možná si ho ani nevšimnou a projedou kolem něj.

Když sto yardů od něj zastavili své chundelaté poníky, věděl, že se zmýlil.

Olízl si rty.

Obecně s indiány vycházel dobře. S Čejeny a jejich příbuznými z jižních planin však měl často spory. Byli natolik prchliví, že bylo nemožné se v jejich případě na něco spoléhat.

Bylo jich pět a Rawhide viděl i na tu vzdálenost a ve vkrádajícím se šeru, že neměli moc úspěch. Možná by byli rádi, kdyby aspoň mohli oloupit nějakou bledou tvář, aby se do svého tábora nevraceli s prázdnýma rukama.

Na útěk myslet nemohl. Čejenští poníci nevypadali příliš unaveně.

Rawhide slezl ze skály a vyšvihl se na hřbet koně.

„Jed, starouši,“ tiše řekl. „Ukážeme jim, že z několika rudých bojovníků nemáme strach.“

Vyvedl hřebce na kopec a tam zastavil.

Nehnutě pozoroval Čejeny, kteří ještě stále o něčem debatovali.

Potom ho spatřili.

První z nich otočil svou karabinu, další dva poodjeli kousek zpátky.

Teprve když uviděli, že jezdec na kopci se nehýbe, znovu se uklidnili.

Rawhide čekal.

Chtěl těm bojovníkům ukázat, že se jich nebojí.

Čejeni potřebovali celkem dost dlouhou dobu na to, aby se rozhodli.

Potom první z nich, menší muž v potrhaném kavaleristickém kabátě s děs nahánějící jizvou ve tváři, jež vedla od levého koutu brady k pravému obočí, vyjel směrem k Rawhideovi.

Jeho dva druhové poodjeli od sebe a namířili na Rawhidea své karabiny.

Stále se nehýbal.

Věděl proč.

Sebemenší nepromyšlený pohyb by mohl vyvolat útok Čejenů.

Musel se pokusit je přesvědčit, že by se jim nevyplatilo, kdyby se ho pokusili oloupit.

Malý bojovník přijel až na tři yardy k němu. Svýma očima černýma jako uhel si prohlédl jezdce na hřbetě buckskina.

„Pročs ještě nerozbil tábor, bílý muži?“ zeptal se po chvíli hrdelním hlasem. „Už je pozdě.“

„Čekal jsem na vás,“ odvětil Rawhide. „Nevěděl jsem, jestli by se vám mé místo v té úžlabině líbilo.“ Pak ukázal palcem levé ruky za rameno.

Čejen zkřivil tvář do šklebu.

„Proč ne?“ otázal se. „Jeď napřed. Zavolám své bratry.“

Rawhide přikývl a otočil se, aniž by se o toho bojovníka dál staral. Cítil nepříjemné svrbění mezi lopatkami, ale raději se neotočil.

Potom uslyšel lehký dusot kopyt.

Přijeli k němu další Čejeni.

V úžlabině Rawhide znovu seskočil ze sedla. Byl rád, že nechal revolver v opasku. Cítil, že tato noc bude neklidná.

Přemýšlel, jestli má smysl Čejenům vysvětlovat, že by jel raději dál i v noci, ale dobře věděl, že to nešlo. Přímočarost malého bojovníka mu naznačila, že k němu nechovají velké sympatie.

Postaral se o buckskina, odsedlal ho a pečlivě ho vyhřebelcoval. Čejeny ani na okamžik nespustil z očí.

Také oni na něj pozorně hleděli.

Vypadali vyhladověle. A lačnili po nějaké kořisti.

Rawhide si všiml pohledů, jimiž častovali buckskina.

Nenápadně přešel na stranu odvrácenou od Čejenů. Přes jeho hřbet potom řekl: „Chtěl bych vás varovat, bratři. Jmenuju se Rawhide. Jsem pistolník a už jsem vybojoval několik bojů, kdy jsem stál proti přesile. Možná se někomu z vás podaří mě zabít, ale pak čtyři z vás zemřou a ve vašich tee-pee zavládne bída. Nechci s vámi spory, ale dobrovolně vám nevydám ani své zbraně, ani svého koně.“

Malý Čejen se na něj zašklebil.

„Kdo říká, že tě chceme zabít?“ prohodil.

„Tvůj jazyk říká jiná slova než tvé oči,“ odvětil Rawhide. „Vidím, že jste na svém lovu neměli štěstí. Vím, že pro odvážné bojovníky, jako jste vy, to je hanba. Ale každý ve vašem táboře pochopí, že i statečný bojovník může mít smůlu. Nejsem zajíc, kterého byste mohli skolit, protože vám unikl vlk. I já jsem totiž vlk. Vlk, který bude kousat, když ho někdo napadne.“

Čejen se začal usmívat.

„Vlk je nám milejší než zajíc,“ řekl.

Rawhide nenápadně vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra. Její hlaveň nyní ležela na buckskinově sedle.

Jeden z bojovníků cosi sykl na malého rudocha.

Čejen s jizvou sebou trhl. Teprve nyní si zřejmě všiml, že ta winchestrovka míří na něj.

„Jsi první na řadě,“ chladně poznamenal Rawhide. „Nechejte mě odjet, bratři. Proč bychom se měli navzájem pozabíjet? Já nejsem vaším nepřítelem.“

Jeden z Čejenů, který stál ve stínu svého poníka, uvěřil, že má šanci. Pomalu zvedl karabinu a otočil ji k Rawhideovi.

Ten sykl na jeho malého druha: „Řekni svému bratru, ať tu zbraň pustí na zem!“

Muž s jizvou se prudce ohlédl a něco vykřikl na onoho bojovníka ve stínu. Ten vyděšeně sklonil karabinu.

Rawhide si oddechl.

Věděl, že ta situace pro něj byla nebezpečná, ale stále dokázal na ty Čejeny udělat takový dojem, že byli aspoň ochotni vyjednávat.

Muž s jizvou se otočil a jal se starat o oheň.

Jeho druhové váhali, ale pak sklonili zbraně a začali se chystat na noc.

Rawhide napojil buckskina. Winchestrovku znovu strčil do sedlového pouzdra a lehl si i se sedlem tři kroky od jednoho skaliska. Revolver měl strčený v pouzdře, které leželo po ruce.

Přesto ho překvapili.

Nechtěl věřit svým očím, ale náhle u ohně seděli j en čtyři z nich. Pohlédl k poníkům, ale tam toho pátého neuviděl.

Chopil se revolveru, plácl buckskina po zadku a vedle skály, u níž leželo jeho sedlo, se přikrčil.

Jeden z Čejenů u ohně se zvedl a řekl cosi ostatním. Nikdo však nesáhl po zbrani.

Rawhideův pohled sklouzl k okraji úžlabiny, u něhož zaregistroval pohyb. Že by ten muž s jizvou?

Jenže tu se objevil druhý stín. Rawhide varovně vykřikl, vrhl se stranou a vytrhl winchestrovku ze sedlového pouzdra.

V tom samém okamžiku na okraji doliny vykvetl oranžový květ, do ticha noci třeskl výstřel z pušky a čejenský bojovník, který vstal a byl ozářen zábleskem výstřelu, sebou trhl, jako by ho něco udeřilo.

Teprve nyní se strnulí bojovníci pohnuli. S výkřiky odskočili od ohně, ale jen jednomu z nich se povedlo dostat se k pušce.

Rawhide vypálil.

V záblesku výstřelů těch dvou nahoře poznal, že jeho kulky se zavrtaly jen do písku. Přesto na chvíli přestali střílet.

Jeden z čejenů vstal a chtěl se rozběhnout ke koním, ale po třech krocích ho dostihla kulka. Rozhodil rukama a skácel se do písku.

Rawhide věděl, že zákeřné střelce zespodu ohrozit nemůže. Stáhl se proto za balvan, za nímž se mohl ukrýt.

Útočníky byli bezpochyby pistolníci, které viděl ve vesnici Černého koně. Ten míšenec musel být zatraceně dobrý stopař. Ani sám Rawhide si nebyl jist, zda by dokázal sledovat zničené stopy.

Rozhlédl se. Neměl moc šancí se z úžlabiny nepozorovaně dostat. I když byla tma, měli ti zákeřní střelci výhodu, protože většina prostoru byla osvětlena táborovým ohněm.

Rawhide mohl jen doufat, že brzy dohoří.

Pohlédl na dva neporaněné Čejeny, kteří se neodvažovali pohnout. Jeden z nich namířil svou pušku, ale

patrně pochopil, že útočníky nemůže ohrozit.

Tu se za ním ozval tichý šramot. Rawhide se otočil.

Pravou rukou trhl k pažbě revolveru v opasku, ale už bylo příliš pozdě.

Čejen s jizvou na něj hleděl očima plnýma nenávisti. V pravé ruce držel dvanácticoulový nůž bowie, jehož špička byla jen jeden palec od Rawhideova obličeje.

Rawhide ucukl hlavou. Špička nože ten pohyb následovala.

„Zůstaň stát!“ sykl malý Čejen a Rawhideovi se zdálo, že jeho nenávist se vznáší ve vzduchu jako kouř.

Zjizvený muž přistoupil blíž a levou rukou mu vytáhl peacemaker z opasku. Namířil na Rawhidea, natáhl kohoutek a teprve nyní sklonil bowie knife.

„Pusť tu pušku!“ řekl hrdelním hlasem a ustoupil.

Rawhide to udělal. Winchestrovka spadla s tupým zvukem do písku.

„Ty prolhaný bílý pse!“ vyhrkl Čejen. „Nalákals nás do pasti!“

Rawhide zavrtěl hlavou.

„Mýlíš se, bratře,“ tiše odvětil. „Nevěděl jsem, že ti dva muži jsou tak blízko.“

„Takže ty je znáš.“

Po tomto konstatování Rawhide znenadání hleděl do ústí hlavně svého vlastního peacemakeru.

„Znám je,“ řekl, „ale nejsou to moji přátelé. Jsou to bílí lovci lidí, kteří chtějí získat můj skalp. Myslel jsem si, že jsem zametl své stopy, ale jeden z nich je míšenec a ten se nenechal setřást.“

Čejenský bojovník zůstal nedůvěřivý.

Trhl sebou, když se z okraje úžlabiny začalo znovu střílet. Následný výkřik nasvědčoval, že jeden z jeho bratří byl zasažen.

„Musíš se rozhodnout, bratře,“ řekl Rawhide. „Jestli nebudeš bojovat společně se mnou, tak nás všechny zabijí. Dva nebo tři tvoji bratři už nežijí. Nemáme moc času.“

Čejen vyštěkl několik nesrozumitelných zvuků.

Nedůvěřoval Rawhideovi, ale jako by chápal, že tomu bělochovi musí věřit, pokud chce sám přežít.

Pomalu sklonil revolver a nepodnikl už nic, když se Rawhide sklonil a znovu zvedl svou winchestrovku.

Palba mezitím ustala. Jen tu a tam se ozval výstřel, ale záblesky už osvětlovaly jen okolí tábora.

Rawhide se chopil svého peacemakeru a ukázal na protilehlý svah.

„Musíme ven z té prolákliny,“ řekl. „Přiblížíme se k těm chlapům ze dvou stran. Buď opatrný, bratře, viděl jsem jejich tváře. Kdyby tě uviděli, bez rozpaků by tě zabili.“

Čejen přikývl. Nic neřekl.

Mlčky hleděl za Rawhidem, který se rozběhl ke svahu. Proběhl kolem několika skal a zmizel v temnotě.

Dva zákeřní střelci reagovali teprve tehdy, když Rawhide dorazil na okraj úžlabiny a vrhl se za balvan. Přiložil si winchestrovku k rameni a vypálil na místo, na němž se skrývali oba pistolníci.

Mířil dobře. To poznal podle kleteb, které se ozvaly po jeho výstřelech.

Čejen také využil své šance. Rawhide viděl, jak vyběhl do svahu a ukryl se za několika keři, které rostly na okraji úžlabiny.

Pistolníci si zřejmě začali být vědomi nebezpečí, v němž se nacházeli. Rawhide slyšel, jak spolu diskutují. Usmál se a vydal se na cestu.

Když byl v polovině, uslyšel nalevo od sebe hrabání.

Koně těch pistolníků.

Zarazil se. Bylo pravděpodobné, že ti dva se zanedlouho připlíží ke svým koním, aby zmizeli v noci.

Stačilo mu tedy jen na ně počkat u koní.

Zamířil tedy směrem, odkud se ozýval ten zvuk, a po zhruba padesáti yardech před sebou vedle několika keřů spatřil siluety dvou koní.

Chvíli naslouchal, ale od úžlabiny se nic neozývalo. Už skoro deset minut nepadl ani výstřel.

Rawhide doufal, že Čejen s jizvou nedorazí k zabijákům příliš brzy. Sám by proti těm profesionálním hrdlořezům lačnícím po Mattem Wolfem vypsané odměně za jeho, Rawhideovu, likvidaci neměl šanci.

Po dalších pěti minutách Rawhide zneklidněl.

Že by ti dva zabijáci zůstali tam, kde byli? To si věřili, že se s rudochy vypořádají i v temnotě?

Už chtěl opustit svůj úkryt a rozběhnout se k úžlabině, když tu uslyšel chvatné kroky.

Oddechl si a usmál se. Nemýlil se.

Ti dva běželi ke svým koním. První z nich tiše zvolal: „Sakra, musí jich tam dole být víc!“

Jeho kumpán neodpověděl. Rawhide viděl, jak se náhle otočil.

Noc osvětlil záblesk výstřelu, načež se ozval třesk revolveru.

Druhý pistolník zavrávoral. Ne-skácel se však na zem. Jen tiše zasténal a sám vypálil.

„Ede!“ vykřikl. „Sakra, proč nestřílíš?“

Tím prvním mužem byl tedy doopravdy Ed Machen.

Machen se nemínil míchat do boje. Chvátal dál ke koním a zastavil, teprve když naběhl na Rawhideovu pažbu a se zasténáním se zřítil k zemi.

Jeho hlas rázem utichl. Rawhide se sklonil k omráčenému pistolníkovi a odzbrojil ho. Jeho zbraně hodil do nedalekého křoví.

Když spatřil stín, vrhl se stranou a otočil winchestrovku, ale nevystřelil.

Malý Čejen stál přikrčen před ním. V pravé ruce držel nůž bowie, v levé něco, co vypadalo jako skalp.

„Je mrtvý?“ zeptal se a ukázal nožem na omráčeného pistolníka.

Rawhide zavrtěl hlavou, a když se Čejen přiblížil k lovci lidí a zvedl nůž, namířil na něj winchestrovku.

„To je můj zajatec!“ ostře poznamenal.

Čejen sebou trhl. Chvíli hleděl na Rawhidea, načež se prudce otočil, šel k oběma koním a odvedl je k úžlabině.

Rawhide počkal, až zmizí v temnotě. Svázal omráčenému muži ruce na zádech a vydal se hledat jeho revolver a pušku, které hodil do křoví. Přidušeně vykřikl, když si o trní roztrhl kůži. Proč musel ty zbraně odhazovat tak daleko?

Věděl, že Čejeni je budou chtít, a doufal, že ho nechají na pokoji, když jim dá tu opakovači pušku a revolver.

Musel pistolníka zasáhnout hodně tvrdě, protože se ještě stále neprobral. Rawhideovi nezbylo nic jiného, než ho odvléct k úžlabině.

Čejeni znovu rozdělali oheň. V jeho záři Rawhide viděl, že dva bojovníci jsou mrtví. Třetího ošetřoval jeden z jeho pokrevních bratrů. Podle všeho mu zůstala kulka vězet v noze.

Muž s jizvou a jeden další bojovník vyvázli bez zranění.

Když uviděli Rawhidea, oba neporanění bojovníci vstali. Jejich pohledy byly všechno, jen ne přátelské.

Rawhide se o ně nestaral. Věděl, že momentálně mají dost vlastních problémů.

Položil omráčeného muže vedle sedla do písku a přišel k ohni. Podal indiánovi s jizvou pušku a revolver toho pistolníka.

„Co je s tou bledou tváří?“ otázal se bojovník. „Zabiješ ho?“

„To ještě nevím,“ řekl Rawhide. „Zaplatí za to, že mě chtěl oddělat. Rychlá smrt by pro něho byla milosrdná.“

Čejen přikývl. To bylo něco, čemu rozuměl.

„Necháš nám i jeho koně?“ otázal se.

„Můžete mít všechno, co patřilo těm dvěma,“ poznamenal. „Nechci z té kořisti nic. Dejte oběma vdovám mé podíly, ať není nouze v jejích tee-pee tak velká.“

Vděčně přikývli a Rawhide dospěl k přesvědčení, že už pro něj nebudou hrozbou.

Ještě v noci vyrazili. Jeden z nich měl zle poraněnou nohu, musel rychle k šamanovi.

Rawhide hleděl za nimi, když mizeli v temnotě. Když se otočil, zjistil, že pistolník už se probral.

„No, jak se vede, Ede?“ zaveršoval si.

Pistolník sevřel rty. Těkal očima sem a tam, jako by nevěděl, kde je. Teprve po chvíli se vzpamatoval.

„Kde je Calvin?“ otázal se chraplavým hlasem.

„To ti řeknu zítra,“ odvětil Rawhide. „Ukradls mi spánek. Musím to dohnat.“

Sklonil se k němu a překontroloval, jak je svázaný. Byl svázaný dobře. Pro jistotu mu ale spoutal i nohy.

Pak se chopil svého sedla a deset yardů stranou si lehl.

Věděl, že může spát klidně.

Buckskin byl jeho hlídacím psem. Okamžitě by ho probudil, kdyby se zajatec pohnul.

+ + + + +

Spal jen krátce, zato však tvrdě.

Slunce již vyšlo, ale dno úžlabiny bylo zatím ve stínu.

Rawhide viděl, že zajatec má rudé oči. Pravděpodobně po celou noc oka nezamhouřil.

Přišel k němu a prozkoumal provazy, jimiž měl svázané ruce a nohy. Byly už skoro prodřené. Pistolník je musel ošoupat o skálu.

Rawhide se zazubil.

„To není špatné,“ řekl.

Znovu ho už nesvázal, šel k buckskinovi a začal ho sedlat.

„Hej!“ vyděšeně zvolal Machen. „Přece mě tu nechceš nechat ležet svázaného!“

Rawhide se k němu otočil a odvětil: „Užs je skoro prodřel. Jestli v tom budeš pokračovat, tak se ti to za pár hodin podaří.“

„A potom?“ vykřikl pistolník. „V této proklaté indiánské zemi nemám bez koně a beze zbraně šanci!“

Rawhide pokrčil rameny.

„Cos tu potom pohledával? Měls zůstat ve Wellingtonu.“

„ Sakra, Rawhide!“ vykřikl pistolník. „Je to přece džob jako každý jiný, vždyť jenom lovím lidi, na které někdo vypíše odměnu.“

„Nevěděl jsem, že na mou hlavu je vypsaná odměna. Kdo ji vypsal?“

„Krucinál, to přece dobře víš. Matt Wolfe zaplatí za tvou mrtvolu tisíc dolarů!“

Rawhide pokrčil rameny.

„Jels za mnou na indiánské území kvůli té odměně. Takže musíš nést riziko,“ řekl.

Vyšvihl se do sedla a vyjel z úžlabiny. Zamířil k houští, kde měli oba pistolníci v noci přivázaná svá zvířata.

Calvin, jak se jmenoval Machenův kumpán, ležel na břiše. Na hlavě měl zaschlou krev.

Od jeho mrtvoly odletěli tři supi, když Rawhide seskočil ze sedla.

Odvlekl mrtvého Calvina do jedné mělké jámy a zahrnul ji kamením, které tam předtím nanosil. Rukama pak na kamení nahrnul písek, načež uklidil stopy.

Byl přesvědčen, že to tělo by nenašel ani Ed Machen, který věděl, že mrtvý musí ležet někde poblíž.

Po tom, co dokončil tu chmurnou práci, opět nasedl na koně a vrátil se k úžlabině.

Machen se zuřivě snažil zbavit provazů. Když spatřil Rawhidea, zarazil se.

„Vezmeš mě s sebou?“ otázal se chraplavě.

Rawhide zavrtěl hlavou.

„Jenom jsem ti chtěl dát jednu radu,“ řekl.

Machen si odplivl.

„Na tvé rady ti kašlu!“

„Přesto bys ji měl poslechnout,“ podotkl Rawhide. „Nejbližší osadou je Murphy. Leží nějakých dvacet mil na jih odtud. Radil bych ti jít tam, obstarat si tam koně a jet dál na jih. A jestli tě ještě někdy uvidím ve Wellingtonu, Ede, tak si můžeš rovnou shánět postel s víkem. Rozumíš?“

Machen si znovu odplivl. Pokusil se rozesmát, ale sevřelo se mu hrdlo. Pohlédl kamsi za Rawhidea a vytřeštil oči.

Rawhide se prudce otočil.

Na okraji úžlabiny se objevil kojot.

„Zastřel ho, Rawhide!“ vykřikl pistolník. „Sakra, proč nestřílíš?“

„Nebojím se kojotů,“ odvětil Rawhide s úsměvem.

Machen na něj hleděl s otevřenými ústy.

„Ty-ty…“ šeptal.

„Přemýšlej o mé radě, jestli se osvobodíš,“ řekl Rawhide a otočil buckskina.

„Rawhide!“ vykřikl pistolník. V jeho hlase již nebylo nic lidského.

Rawhide zastavil hřebce a ohlédl se.

„Co říkáš na mou radu?“ zeptal se ho.

„Poslechnu ji,“ řekl Machen přidušeným hlasem. „Nenechávej mě tu, Rawhide! Ten kojot…“

Ty sám jsi kojot, pomyslel si Rawhide, když seskočil ze sedla a pomalu přišel k pistolníkovi.

Sklonil se k němu a přeřezal mu provazy. Potom odstoupil.

Muž mu nastavil i nohy, ale Rawhide zavrtěl hlavou.

„Máš volné ruce,“ prohodil. „Rozvaž si to.“

Machen zaklel, ale pak si promnul ruce a začal se zbavovat pout na nohou. Potřeboval na to deset minut.

Pak se mu to konečně podařilo. Vstal a s nadějí v očích pohlédl na Rawhidea.

„Myslíš, že nás tvůj kůň unese dva?“ otázal se.

Rawhide se usmál.

„Mohl by, ale neudělá to. Pojedu kousek na jih. Jestli máš chuť, tak můžeš běžet za mnou. Jestli ne, tak to je tvoje věc.“

Pobodl buckskina do slabin a vyjel, aniž by se dál o toho pistolníka staral.

+ + + + +

Noc byla černá jako hřích. Obloha byla zatažená a těžký vzduch neklamně prozrazoval blížící se bouři.

Rawhide stál na rohu stáje a hleděl na světlo ve tmě. Ve třech oknech v přízemí a v jednom v patře domu se ještě svítilo, ačkoli už byla skoro půlnoc.

Koně ve stáji byli neklidní. Rawhide slyšel jejich odfrkávání a tlučení kopyt o přepážky boxů.

Doufal, že buckskin a hnědá kobyla, které nechal u branky vnější ohrady, v důsledku blížící se bouřky neznervózní.

Na velkém dvoře ranče tvořila světla vycházející z oken domu rozmanité pruhy.

Rawhide čekal ještě několik minut. Když si byl jist, že si ho nikdo nevšiml, přikrčen přeběhl dvůr, neslyšně se dostal na verandu domu a přitiskl se ke stěně vedle jednoho z oken, v nichž se svítilo.

Slyšel hlasy, ale slovům nerozuměl.

Tu sebou trhl, protože jeden z koní tiše zařehtal.

Pokusil se proniknout pohledem temnotou.

Na opačném konci verandy se něco pohnulo.

Po chvíli spatřil obrysy koně. To, že to zvíře stálo na volném prostranství, mohlo znamenat jen to, že Matt Wolfe má v tuto pozdní hodinu návštěvu.

Rawhide se přisunul blíž k oknu a nahlédl dovnitř. Závěs nebyl zatažený natolik, aby nemohl vidět do velké místnosti.

Viděl nejasné siluety tří lidí.

Na židli seděl muž, který měl nohy položené na rohu stolu. Zpod okraje klobouku mu vylézaly zrzavé kudrnaté vlasy. Na stole vedle něj stála zpola plná láhev whisky. Hrál si se sklenicí, jíž si točil mezi prsty.

Druhý muž chodil za stolem sem a tam. Neměl na hlavě klobouk. Jeho černé vlasy byly rovné a leskly se - ze stropu totiž na řetězu visel lustr. Byl oblečen do vesty z telecí kůže a oproti oběma dalším mužům nebyl ozbrojen.

To musel být Matt Wolfe. Helen mu ho nepopsala, ale Rawhide si tím i tak byl jistý.

Třetí muž stál otočen zády k oknu. Mezi prsty si točil stetsonem. Jeho světlé vlasy mu sahaly až po ramena.

Muž na židli něco řekl, a když se blondýn ohlédl, Rawhide v něm poznal míšence Jimmyho Hawka.

Muž tedy neutekl z agentury rezervace bezdůvodně. Určitě Edu Machenovi a jeho kumpánovi pověděl o neúspěšném útoku na něj, na Rawhidea.

Rawhide se přikrčil pod okno a přikradl se ke dveřím. Pohlédl ještě na podlouhlou noclehárnu, ale tam panovala tma.

Vytáhl z pouzdra peacemaker. Teplo slonovinové pažby mu dodávalo jistotu.

Opatrně položil levou ruku na kliku a pomalu ji zmáčkl.

Potom pootevřel dveře.

Nyní již rozuměl tomu, o čem se uvnitř hovořilo.

„Měl jsi svou šanci, Hawku,“ ozval se ostrý chladný hlas, který Rawhide přisoudil Mattu Wolfeovi. „Buďto jsi to měl vyřídit sám, nebo jsi měl najít lepšího muže, než je ten opilec Hanson.“

„Kdyby aspoň zůstal v agentuře a naslouchal, o čem tam mluví Rawhide Miles se svým bratrem,“ řekl druhý muž.

„Já - já svou chybu napravím, pane Wolfe!“ zajíkávě zablekotal Jimmy Hawk.

„To doufám, Hawku,“ řekl přísně Wolfe. „Musím se dozvědět, kde je ten chlapec. Zjisti to. Jak, to je mi jedno.“

„Ano, udělám to, pane Wolfe…“ snaživě přisvědčil Hawk třesoucím se hlasem.

Rawhide uslyšel kroky. Jimmy Hawk chtěl podle všeho odejít pryč.

Rawhide držel v ruce peacemaker. Ještě jednou se zhluboka nadechl, načež vykopl dveře a skočil dovnitř…

+ + + + +

Zatímco dveře narazily do stěny, zasadil Rawhide Hawkovi do brady ránu levou pěstí. Jimmy Hawk vytřeštil oči a složil s.e na podlahu.

Zrzek bleskově stáhl nohy ze stolu. Vrhl se ze židle na podlahu a v pádu vytáhl z pouzdra revolver.

Rawhide pochopil, že má před sebou profesionálního střelce, kterého nějaké varovné zvolání nezastaví.

Rawhide na něj vypálil přes omráčeného Jimmyho Hawka.

Uslyšel zrzkův výkřik, načež uviděl, jak mu revolver vyletěl z ruky. Potom otočil peacemaker k muži ve vestě z telecí kůže, který právě natahoval pravou ruku k poličce nad zděným krbem. Rawhide si všiml, že na ní leží kapesní revolver.

„Jestli se té zbraně jen dotknete, tak jste mrtvý muž, Wolfe!“ ostře zavrčel.

Muž ucukl rukou.

Chvíli tam zaraženě stál, načež se jeho štíhlá postava napnula a v jeho očích se objevily nebezpečné jiskry.

Rawhide sáhl po dveřích. Než je zavřel a zasunul zástrčku, uviděl, jak se naproti v noclehárně rozsvítilo světlo.

Zrzek dřepěl na podlaze a pošilhával po revolveru, který ležel dva kroky od něj.

Rawhide přišel k němu a odkopl kolt pod prádelník.

„Vstaň a posaď se ke stolu,“ řekl.

Zrzek poslechl.

Rawhide se znovu otočil k Mattu Wolfeovi.

Na rtech toho zámožně vypadajícího člověka se objevil lehký úsměv. Jeho tvář zdobil úzký knírek. Očividně věřil, že má nad Rawhidem navrch.

„Vy jste Rawhide Miles,“ řekl zdánlivě lhostejným tónem.

Rawhide přikývl.

„Správně, Wolfe. Právě jsem slyšel, že to vy jste nařídil ten zákeřný útok na mě.“

Wolfe trhl rameny.

„To byl jen pokus, Milesi,“ odvětil. „Nenechal jste se překvapit a tím jste dokázal, že jste dobrý muž. Mám velké plány, Milesi. Po mém boku byste mohl zbohatnout.“

„Nemám zájem, Wolfe,“ chladně odsekl Rawhide.

Úsměv zmizel z rančerovy tváře.

„Pak opusťte můj ranč, chlape!“ již bez přetvářky vztekle vykřikl.

„Váš ranč? Pokud jsem informován, tak tento ranč patří po smrti Cutlera Wellingtona jeho vnuku Mikeovi.“

Ve Wolfeových černých očích se zajiskřilo.

Rančer stáhl hlavu mezi ramena a pohlédl k oknu.

Také Rawhide zaregistroval pohyb na verandě. Dvěma rychlými kroky se dostal za Matta Wolfea a přitlačil mu ke krku hlaveň peacemakeru.

„Druhý výstřel, který tu padne, už nepřežijete, Wolfe!“ zasyčel.

Zvenčí se ozval chraplavý hlas: „Máme vtrhnout do domu, šéfe?“

Rawhide zesílil tlak hlavně na Wolfeově krku.

„Jděte zpátky do noclehárny, hoši!“ zasípal. „To vyřídím sám.“

Rawhide uslyšel mumlání.

Z verandy se ozvalo dupání, načež opět zavládlo ticho.

Tu Rawhide nad sebou uslyšel šramot. Zvedl hlavu a u zábradlí na galerii spatřil ženskou postavu.

„Jdi zpátky do tvého pokoje, Aleno!“ ostře řekl Matt Wolfe.

„Kdo je ten muž?“ zeptala se Alena Wolfeová. Z jejího hlasu bylo cítit zoufalství.

„Jsem Rawhide Miles, Aleno,“ rychle promluvil Rawhide. „Posílá mě Helen. Řekla mi, že Wolfe vás tu drží v zajetí. Jsem tu proto, abych vás odsud dostal. Jestli jste ochotna mi věřit, tak se oblečte a pojďte dolů.“

Okamžitě zmizela.

Rawhide postrčil rančera ke stolu a vtlačil ho na židli.

„Z ranče se nikdy živý nedostanete, Milesi!“ řekl Wolfe. „Moji lidé do vás napumpují olovo!“

„Pak byste se měl modlit, aby některá z těch kulek nezasáhla i vás, Wolfe.“

Rančer vytřeštil oči. Teprve nyní pochopil, že Rawhide ho chce vzít s sebou jako rukojmího.

„Měl byste udělat, co říká, bossi,“ poznamenal zrzek, který si levou rukou tiskl pravé nadloktí. Mezi prsty mu tekla krev.

Rawhide se na něj usmál.

„Ve tvé branži člověk jen málokdy najde moudrého člověka, zrzku,“ prohodil.

V zelených očích pistolníka se zablesklo.

„Není všem dnům konec. Joel Dixon zatím vždycky splatil všechny dluhy do posledního centu.“

Rawhide pokrčil rameny.

„Každý musí vědět, jakou cenu má jeho život, Dixone.“

Muži mlčeli.

Jimmy Hawk ještě stále ležel omráčený na podlaze.

Rawhide přistoupil k němu a vytáhl mu z pouzdra revolver. Vzal si také kapesní revolver z poličky nad krbem.

Nahoře se otevřely dveře.

Alena Wolfeová rychlými kroky sešla po schodech. Měla na sobě těsné džíny, holínky a blůzu z nějaké pevné látky. V ruce držela krátký kabát. Na zádech jí visel plochý klobouk. Červenala se.

Rawhide měl pocit, že se v jejích velkých, temných očích snad utopí.

Alena Wolfeová byla zosobněná krása. Musela mít něco pod třicet a už měla dospívajícího syna. Od Helen Rawhide věděl, že Cole Wellington si vzal Alenu, když jí bylo šestnáct.

Sklopila zrak.

Hledím na ni jak zamilovaný žák nedělní školy, pomyslel si Rawhide.

Podal jí kapesní revolver a řekl: „Mám tu pro vás koně. Stojí u vnější ohrady. Kousek s sebou vezmeme Wolfea…“

Zbledla, ale potom odhodlaně přikývla.

Rawhide zvedl Wolfea na nohy.

„Až vyjdeme před dveře, zavoláte na své lidi, ať se drží zpátky. Nemyslete si, že bych se rozpakoval vám prohnat kulku hlavou.“

Odstoupil od něj a obešel stůl.

Zrzek pochopil příliš pozdě, co má Rawhide v úmyslu. Rozčileně vykřikl, ale než mohl zvednou levou ruku, přistála mu na hlavě pažba Rawhideova peacemakeru.

Ani nehlesl. Svezl se ze židle a zůstal ležet na podlaze.

+ + + + +

Rawhide chytil Alenu Wolfeovou kolem jejího úzkého pasu a vysadil ji do sedla hnědé klisny.

Její tvář byla jen stínem v temné noci, ale přesto ji cítil před sebou.

Její tělesné teplo v něm vyvolalo mravenčení, které ještě u žádné ženy nepoznal.

Jeho ruce ji držely až příliš dlouho za boky. Nepohnula se, nicméně tiše řekla: „Musíme odtud pryč, pane Milesi.“

Rawhide se probral.

Vrhl krátký pohled na omráčeného a koženými řemínky svázaného Matta Wolfea, jenž ležel v písku ohrady.

Rawhide se s ním nechtěl tahat, nechtěl ho vzít jako rukojmího. Chtěl však, aby si to Wolfeovi muži

mysleli, a proto upustili od pronásledování.

Vyskočil do sedla svého buckskina a vyjel za Alenou, která již opustila ohradu.

Otočil se v sedle a zvolal k domu, kde stál hlouček nerozhodných kovbojů: „Jestli za sebou uslyším dusot kopyt, tak za to váš boss zaplatí!“

Pevný stisk stehen mu stačil na to, aby se buckskin rozběhl cvalem.

Spolu s Alenou pak zmizel v temnotě.

Rawhide věděl, že riskuje, když jede do té temnoty. Doufal však v buckskinův instinkt.

Vítr neustále sílil. Do tváří jim pleskaly první kapky deště.

Rawhide zpomalil těsně vedle hnedky a zvolal na Alenu: „Dejte mi uzdu!“

Poslechla.

Rawhide nechal oba koně jet krokem.

Strhla se průtrž mračen. Lilo jako z konve. Během několika vteřin byl Rawhide promočený na kůži.

Vítr skučel tak silně, že Rawhide ani nerozuměl, co na něj Alena Wolfeová volá.

Cítil, jak trhá uzdou klisny, kterou přivázal k sedlové hrušce buckskina.

Přitlačil. Alena zamířila doprava. Rawhide ji následoval, i když nebylo vidět ani na krok.

Pak náhle skoro přestalo pršet. Hukot deště však bylo stále slyšet.

Rawhide pochopil, že žena nalezla nějaký přístřešek, který je mohl ochránit před lijákem.

„Jsem celá promočená,“ řekla.

Rawhide ji neviděl. Cítil, že chtěla slézt ze sedla, a rychle odvětil: „Já také. Ale tady nemůžeme zůstat. Ten déšť je naší šancí. Smyje stopy.“

Neodpověděla mu.

Znovu vyjeli do deště. Doufal, že ho jeho orientační smysl nezradí.

Po půl hodině bouře i déšť polevily a mraky se protrhaly. Rawhide si oddechl. Díky svitu hvězd se nyní mohl orientovat.

Buckskin ho nezklamal. Na jihu blikala světla městečka Wellingtonu na Salt Falku. Po deset mílích by měli překročit hranici indiánského území.

Rawhide odmotal uzdu klisny ze sedlové hrušky buckskina a hodil ji Aleně Wolfeové. Šikovně ji chytila.

„Pojedeme přes noc,“ řekl.

Neodpověděla mu. Rawhide se domníval, že je myšlenkami u svého syna.

Pobídli koně a vyjeli.

Matt Wolfe je bude štvát, to bylo jisté. Ten muž musel spolknout hořkou pilulku a teď podnikne všechno pro to, aby se pomstil.

Alena Wolfeová a její syn Mike byli jedinými překážkami na jeho cestě k bohatství a moci a on mínil udělat všechno pro to, aby je odstranil. Ty překážky - Alenu s Mikem.

Rawhideovi bylo jasné, že skutečný boj nyní teprve začal.

Zatím to byla jen předehra.

+ + + + +

Prudce zastavil buckskina. Hřebec chtěl vyrazit, jako by měl panickou hrůzu z toho, co bylo před ním.

Také klisna Aleny Wolfeové se začala plašit. Mladá žena měla co dělat, aby zůstala v sedle.

V šeru, které se plížilo z východu, Rawhide viděl pás houštin, který lemoval koryto Elm Fork.

Že by tam někdo číhal?

Naslouchal.

Ve vzduchu byl jakýsi zvláštní zvuk, jakési hučení.

Rawhide sebou prudce trhl. Náhle věděl, že neklid obou koní a tento zvuk spolu souvisí. A pochopil, co to hučení může znamenat.

Pobodl buckskina ostruhami do slabin. Hřebec zařehtal, ale poslechl a přitančil k hnědé klisně Aleny Wolfeové.

Rawhide jí vytrhl uzdu z ruky a vykřikl na ni: „Pevně se držte! Musíme za každou cenu zůstat v sedle!“

Buckskin vyrazil. Rawhideovi se zdálo, jako by mu někdo utrhl pravou ruku. Klisna řehtala. Podlomily se jí přední nohy.

Alena narazila do jejího krku a spadla by na zem, kdyby Rawhide klisnu nepřitáhl za sebou.

Žena se oběma rukama chytila hrušky sedla a zase se vzpamatovala.

Rawhide divokými výkřiky nahnal oba koně do houští.

Hučení se změnilo v hřmění.

Koně se hnali ke křoví. Pak k němu dorazili a začali se jím prodírat k řece. Větve Rawhidea šlehaly do tváře, srazily mu stetson a řemínek ho pořezal pod ohryzkem.

Buckskin se náhle zapřel kopyty.

Rawhide se zvedl ze sedla, ale dokázal ten náraz ustát. Klisna narazila do hřebce.

Rawhide se usadil zpět v sedle a v následujícím okamžiku již obě zvířata klouzala po duně dolů.

Alena Wolfeová křičela. Rawhide ji chytil za ruku a strhl ji k sobě, když viděl, že kobyla se kácí do písku. Zároveň pustil její uzdu.

Naštěstí ženě vyklouzly nohy ze třmenů.

Hukot byl ohlušující.

Rawhide trhl hlavou doleva a vytřeštil oči.

Téměř vyschlým korytem se valila několik yardů vysoká vlna.

Rawhide nemusel buckskina pobízet.

Hřebec očividně instinktivně vytušil, že snaha uniknout z koryta přes písečný svah za ním byla marná. Zařehtal a vyrazil. Díky tomuto prudkému pohybu se Alena Wolfeová dostala na jeho hřbet.

„Pevně se mě držte!“ křikl na ni Rawhide.

Viděl, jak se hnědá klisna snaží dostat na nohy, načež se však již koncentroval na protilehlý břeh, který se mu zdál být nekonečně daleko.

Zachytil ho poryv větru a hrozilo, že jej strhne ze sedla.

Náhle se ocitl před strmým břehem.

Přitiskl se k buckskinovu krku a zařval mu do ucha, aby ze sebe vydal poslední zbytky sil.

Měl pocit, že letí vzduchem.

Pak se hřebcova kopyta zaryla do země a Rawhidea zalila mokrá pěna.

Instinktivně pobodl buckskina ještě jednou do slabin.

Hřebec, kterému se podlomily přední nohy, se ještě jednou vzchopil.

Dva tři vrávoravé kroky, větve, které se sápaly po Rawhideovi, a potom ten mokrý tlak náhle zmizel a zbyl jen ohlušující hukot.

Rawhide pohnal buckskina k jednomu návrší. Teprve na jeho vrcholu hřebce, jemuž se chvěly slabiny, zastavil a seskočil ze sedla.

Alena Wolfeová mu padla do náruče.

Chytil ji. Její štíhlé tělo se chvělo tak jako buckskin.

Zaryla se prsty do jeho koženého kabátu. Její rty byly široce otevřené.

Ačkoli Rawhide díky tomu hukotu nic neslyšel, věděl, že hystericky křičí.

Mírně ji plácl dlaní po tváři, načež ji objal kolem ramenou a přitiskl se k ní.

Stáhlo se mu hrdlo, když pohlédl zpět k širokému korytu Elm Fork.

Valil se jím žlutohnědý proud, jenž strhával vše, co mu stálo v cestě. Odnášel i celé stromy - jako vytržené zuby - a z pásu křovin na protějším břehu nebylo vůbec nic vidět.

Díky šedému východnímu horizontu už bylo dost světlo na to, aby mohl spatřit rozsah té potopy.

Hnědá kobyla zmizela. Vodní masa ji musela překvapit a odnést.

Alena Wolfeová zvedl hlavu a vymanila se z jeho objetí. Utřela si hřbetem ruky slzy z mokré tváře.

Rawhide jí nemusel vysvětlovat, že v horách muselo dojít k průtrži mračen. V tom kraji nebyly takové přírodní katastrofy vzácností.

Měli velké štěstí.

Rawhide přikročil k buckskinovi a poplácal ho po krku. Vděčili mu za svůj život.

Ucítil vedle sebe Alenu. Něco řekla. Každopádně pohybovala rty.

Nemohl jí rozumět. Dokonce i tady nahoře na vrcholu kopce se třásla zem.

Zvedl ženu do sedla a vyšvihl se za ni. Buckskin sám od sebe vykročil. Směr mu Rawhide nemusel určovat. Chtěl jen pryč od Elm Fork, který se málem stal jeho hrobem.

Rawhide objal levou rukou Alenu kolem pasu. Seděl těsně za ní a cítil její pevné tělo. Chtěl myšlenky na to zahnat, ale vzrušení bylo příliš silné.

Museli jet dlouho, než se hukot řeky utišil natolik, že se spolu mohli bavit, aniž museli křičet.

„Přinese nás ten kůň až k čejenské agentuře?“ zeptala se žena chvějícím se hlasem.

Rawhide pomalu přikývl.

„Nemusíme už tolik spěchat,“ odvětil. „Elm Fork nebude v následujících dvou dnech možno přebrodit. Wolfeovi muži musí udělat velkou zajížďku na jih. Kromě toho nemusíme jet až k agentuře. Dohodl jsem se s Helen, že nám vyjede naproti vozem. Zítra někdy navečer bychom na ni měli narazit.“

Žena pomalu zavrtěla hlavou.

„Nechtěla jsem, aby kvůli mně Helen riskovala,“ zamumlala.

Rawhide se pousmál.

„Vy znáte Helen lépe než já, paní Wolfeová,“ řekl. „Myslím, že když si něco usmyslí, tak jí to už nikdo ne-rozmluví.“

Nyní se usmála i Alena.

„Ano, to je přesně ona,“ odvětila. Chvíli mlčela a potom dodala: „Bylo by mi milejší, kdybyste mi říkal Aleno, Rawhide. Jméno Wolfe už nechci slyšet.“

+ + + + +

Buckskin začal klopýtat.

Rawhide obezřetně slezl ze sedla a poprosil Alenu, aby učinila totéž.

Hřebec sípavě funěl, jeho kůže byla pokrytá tlustou zaschlou vrstvou z prachu a potu, která se mu na zadku začala drolit. Na hrudi se bělala pěna.

Rawhide ho už několikrát přinutil sáhnout si na dno sil. Věděl, že tentokrát to bylo opravdové dno. Na dně Elm Fork.

„Je hotový, že ano?“ zeptala se Alena.

Rawhide přikývl.

„Další míle s námi v sedle by ho zabila.“

Zastínila si oči dlaní a pohlédla na východ, kde se zvedal jeden hřeben.

„Jak daleko je to ještě k Mountain View?“ otázala se.

Rawhide jí vyprávěl, že se chtěl s Helen setkat u jižního ohbí Washita River. Tam se tyčilo návrší, z něhož byl skvělý výhled.

„Budeme muset jít celý den,“ řekl.

„Zvládne to ten kůň?“

Rawhide přikývl a povolil mu podbřišník.

„Na co ještě čekáme?,“

Alena Wolfeová vykročila.

Rawhide hleděl za ní. Připadalo mu to, jako by ji znal odjakživa. Takový pocit blízkosti s někým jiným ještě nezažil.

Poplácal buckskina po krku a trpělivě počkal, až hřebec najde sílu k tomu, aby zvedl kopyta.

Přestože bylo teprve ráno, slunce nemilosrdně pálilo.

Rawhide tušil, že pochod, který je čeká, je přinutí sáhnout si na dno svých sil.

Pomyslel na Matta Wolfea a pistolníka Joela Dixona. Pokořil je a teď nenajdou klidu, dokud ho nedostanou na mušku.

V duchu děkoval nebesům za ten liják v horách. Bez něj by nyní měli Dixona s Wolfem v patách, o tom byl pevně přesvědčen.

Kolem poledne krátce odpočívali ve stínu několika stromů. Buckskin už se poněkud zotavil. Jeho sípáni už neznělo tak hrozně jako ráno.

Alena Wolfeová Rawhideovi usnula na rameni.

Nehýbal se a nechal ji spát půl hodiny. Pak ji probudil.

Helen Milesová na ně čekala u Mountain View. Pravděpodobně projela sama indiánským územím. Věřila, že indiánů se nemusí obávat.

Na tomto území se ovšem zdržovala kdejaká čeládka.

Cesta Alenu zmáhala víc, než si připouštěla.

Rawhide viděl, že se stále častěji kouše do rtů.

Náhle se ocitli před hřebenem.

Jedno návrší převyšovalo ostatní partie hřebenu.

Rawhide si byl jist, že před sebou mají Mountain View.

Pečlivě se rozhlížel, ale nikde neviděl záblesk kovu ani jinou známku toho, že tam vpředu na ně Helen čeká.

Alena se náhle zastavila a pohlédla na návrší. Měla popraskané rty a tvář pokrytou prachem.

„Já už nemůžu,“ povzdechla si.

Rawhide k ní přiskočil a chytil ji, ještě než se zhroutila.

Pak se rozhlédl.

Ten hřeben byl holý. Nikde žádný keř nebo skála, nic, co by skýtalo stín.

Přinesl ji k buckskinovi.

„Je mi líto, starouši, ale musíš ji ještě několik mil nést,“ zamumlal.

Zvedl ji do sedla. Neprobrala se, takže mu nezbývalo než ji položit přes sedlo.

Plácl buckskina přes zadek a kůň vykročil. Rawhide šel vedle a dával pozor na to, aby Alena nespadla.

Mířil k jedné úžlabině, která musela vést do údolí Washita River.

Náhle přivřel oči a pohlédl na cestu, která se klikatila v úžlabině. Zřetelně tam byly vidět stopy po povozu.

Rawhide přidal do kroku.

Pak se u té cesty zastavil a prohlédl si ty stopy, které za sebou zanechala čtyři kola povozu.

Nepochyboval o tom, že jsou to stopy povozu Helen. Klekl si. Hrany vy-jetých kolejí byly čerstvé. Odhadoval, že nejsou starší než dvě hodiny.

Znovu vstal a pohlédl na ty rovnoběžky, které o kousek dál odbíhaly z cesty a vedly šikmo přes svah.

Uslyšel odfrknutí buckskina a na krku se mu zježily chlupy.

Instinktivně stáhl hlavu mezi ramena. Myšlenka na to, že se Helen něco stalo, mu sevřela hrdlo.

Že by se Mattu Wolfeovi a jeho mužstvu přes tu vysokou vodu podařilo překročit Elm Fork? Že by mu nadjeli a Helen jim vjela přímo do náruče?

Rawhide pohlédl na Alenu, která ležela v bezvědomí na sedle jeho buckskina. Nemohl tu ženu nechat o samotě.

Hřebec nastražil uši.

Rawhide sevřel rty. Znal jej dost dlouho na to, aby věděl, že na konci těch stop na něj číhá smrtelné nebezpečí.

Přesto neměl na vybranou.

Musel se tomu nebezpečí postavit a vypořádat se s ním.

Jinak by byla ztracena i Alena a Helen.

„Běž, starouši,“ poznamenal k buckskinovi, který okamžitě vykročil.

Rawhideova pravá ruka se přiblížila ke slonovinové pažbě peacemakeru.

+ + + + +

Spatřil tu prohlubeň, teprve když byl jen pět yardů od ní. Už se divil, proč ty koleje tak náhle změnily směr směrem dolů. Teď to věděl.

Buckskin zafrkal a nastražil uši.

Rawhide přistoupil k okraji a zarazil se.

Zhruba dvacet yardů od něj stál v písečné prohlubni, kolem jejíž okrajů rostly křoviny, plochý rančerský povoz. Kůň ještě nebyl vypřažený. Koulel očima na Rawhidea a tiše řehtal.

Helen nikde.

Tu Rawhide za sebou uslyšel vzlykot. Ohlédl se.

Alena Wolfeová se probudila. Okamžitě k ní přiskočil a snesl ji ze sedla. Chvíli nevěděla, čí je.

Potom však spatřila povoz a tiše vykřikla.

Rawhide jí vtiskl do dlaně buckskinovu uzdu a tlumeně řekl: „Podívám se dolů. Kdyby něco, tak se pokuste s buckskinem odjet na sever a najít pomoc v táboře Černého koně.“

Nepočkal na její odpověď a s ostruhami na holínkách se vydal dolů ze svahu.

Viděl, že k jednomu keři nalevo od něj letěl pták, který náhle změnil směr a odletěl pryč.

Vytrhl peacemaker z pouzdra.

Tu mezi keři zaregistroval pohyb. Už chtěl stisknout spoušť, když tu strnul.

Polil ho studený pot.

Spatřil totiž vyděšenou tvář Helen. Její světlé vlasy byly rozcuchané, její blůza roztrhaná. Kolem krku ji držela chlupatá ruka, která ji dusila.

Pak se objevila špinavá, neholena tvář se zpocenými vlasy.

Rawhide nechtěl věřit vlastním očím. Počítal se vším, jen ne s tím, že na indiánském území ještě někdy potká Eda Machena.

Machen zvedl druhou ruku. Držel v ní nůž s tenkou čepelí, který přiložil Helen ke krku.

„No, co je, Rawhide?“ zavrčel. „Ještě chceš střílet? Nebo se bojíš, že bych jí ještě stačil podříznout hrdlo?“

Rawhide polkl. Horečně přemýšlel.

Machen nežertoval, to mu bylo jasné. Musel projít peklem. Určitě by se nerozpakoval zabít bezbranné děvče.

„Pusť ji, Machene,“ řekl přitlumeným hlasem. „Nic ti neudělám.“

Pistolník se rozesmál.

„Máš horší karty než já, Rawhide! To já teď budu klást podmínky. Pusť ten kolt! A řekni slečně Wolfeové, ať přijde s tvým buckskinem ke mně.“

Rawhide se ohlédl.

Alena Wolfeová stála nahoře na okraji prohlubně. V rukou držela Rawhideovu winchestrovku.

Slyšela Machenova slova. Winchestrovka jí vyklouzla z rukou a spadla do prohlubně. Chtěla slézt k Rawhideovi, ale vtom Machen zasyčel: „Vezmi s sebou toho koně, sakra!“

Alena Wolfeová vrhla na Rawhidea zoufalý pohled, potom se otočila a zamířila s buckskinem dolů.

Rawhide pohlédl Helen do očí. Připadalo mu, že nemá strach.

Machen byl naproti tomu velmi nervózní. Rawhide, který ještě pořád držel v ruce peacemaker, jen čekal na to, až pistolník udělá chybu, ale Machen zřejmě věděl, že sebemenší zaváhání by ho mohlo stát život.

„Zůstaň stát!“ vykřikl Machen, když Alena Wolfeová chtěla jít k Rawhideovi.

Okamžitě poslechla.

Machen metal očima blesky po Rawhideovi.

„Pusť už konečně ten revolver!“ zavrčel.

Rawhide neměl na vybranou. Odhodil peacemaker do písku tak, že zbraň dopadla přesně mezi něj a Machena.

Pistolník se škodolibě zasmál.

„Mě neoblafneš, Rawhide! Běž zpátky k paní Wolfeové! Jeden špatný pohyb a je po ní!“

Trhl rukou a Rawhide uviděl, jak se špičkou nože zabodl do Heleniny kůže.

Rawhide ucouvl.

Machen strkal dívku před sebou, až se dostal k peacemakeru, jenž nyní ležel před jeho pravou holínkou. Nenávistně pohlédl na Rawhidea a pak se to stalo.

Rawhide na to čekal. Viděl, jak Machen vzdálil ruku s nožem od Helenina krku a jak ji odkopl pryč.

Rawhide se vrhl vpřed. Machen se bleskově přikrčil. Pustil nůž a sáhl po revolveru.

Rawhide se zabořil prsty do země a vrhl mu do očí hrst písku. Zároveň se převalil a vyskočil na nohy.

Čekal, že pistolník vykřikne, ale to se nestalo. Měl se na pozoru. Patrně v pravý okamžik zavřel oči.

Cvakl kohoutek revolveru.

Rawhide pohlédl na černé ústí hlavně peacemakeru, v němž se na něj zubila sama smrt.

Vykřikl a vrhl se stranou.

Tu se ozvalo zasvištění.

Pak Rawhide uslyšel tlumený zvuk následovaný suchým prásknutím peacemakeru.

Pod nohama mu vytryskl gejzír prachu.

K jeho údivu začal Ed Machen vrávorat. Hlaveň peacemakeru už neudržel ve vodorovné poloze.

Rawhide se na něj chtěl vrhnout, ale v tom okamžiku se Machen zhroutil.

Alena Wolfeová vykřikla.

Spatřila totiž chvějící se šíp, který trčel Edu Machenovi ze zad…

+ + + + +

Rawhide ztěžka oddechoval a hleděl na Čejena, který se objevil mezi keři. Luk měl již opět zavěšený na rameni.

Byl to Osamělý medvěd.

Rawhide pochopil, že Čejen musel Helen tajně sledovat.

Alena se rozběhla k Helen a obě přítelkyně si padly do náruče.

Rawhide se rovněž probral z šoku. Přistoupil k mrtvému Edu Machenovi, sklonil se a vzal mu ze strnulé ruky peacemaker.

Tu na něj padl stín.

Přišel k němu totiž Čejen. Počkal, až se Rawhide zvedne, načež se jal vytahovat Machenovi ze zad šíp.

„Díky, Osamělý medvěde,“ řekl Rawhide.

Snědý Čejen nehnul ani brvou.

Přistoupily k nim obě ženy.

Zdálo se, že Alena se na Helen zlobí.

„Neměla u sebe ani nůž,“ vyčítavě prohodila k Rawhideovi.

Rawhideovi se stáhlo hrdlo, když pohlédl do Heleniných modrých očí. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Byla Helen jeho dcera?

„Já nepotřebuju žádnou zbraň, Aleno,“ řekla s úsměvem. „Násilí plodí jen nové násilí.“

„Ale on je přece darebák!“ zvolala Alena a ukázala na mrtvého pistolníka. „Bez skrupulí by nás všechny oddělal, kdyby se tu neobjevil Osamělý medvěd!“

„Ty nás kvakery nikdy nepochopíš, Aleno,“ řekla Helen. Pohlédla na Rawhidea a dodala: „Pojedu s Alenou na jih do Wichita Mountains. Tam je skrýš, kterou nezná nikdo kromě Černého koně a mě. Tam budeme před Mattem Wolfem v bezpečí.“

„Řekl ti Černý kůň, kde můžu najít toho chlapce?“ zeptal se Rawhide.

Helen zavrtěla hlavou.

„Zatím nedostal žádnou zprávu. Očekává tě. Pověz mu, že jedu s Alenou k tomu úkrytu.“ Pak mu krátce popsala úzký kaňon, na jehož konci se nacházela jeskyně.

Rawhide přikývl.

„Osamělý medvěd zůstane s vámi,“ řekl. „Až najdu toho chlapce, tak ho přivedu za vámi.“

Helen chtěla protestovat, ale když spatřila Rawhideův ocelový pohled, mlčela.

Rawhide se podíval do vozu. Pod plachtou se skrývaly pytlíky, bedny a soudky. Ty zásoby by třem lidem stačily minimálně na dva měsíce.

Osamělý medvěd neměl koně. Sledoval povoz celou cestu od agentury pěšky.

Rawhide s ním krátce promluvil a upozornil ho na to, aby nepodcenil Matta Wolfea a jeho pistolníky.

Když mu Rawhide řekl, že na ranči Zlomené srdce viděl Jimmyho Hawka, zkřivila se snědá tvář Osamělého medvěda hněvem.

„Znič stopy toho povozu, jak to jen půjde, Osamělý medvěde,“ zamumlal Rawhide. „Doufám, že se s vámi za pár dnů setkám. Pak uspořádáme štvanici na Matta Wolfea.“

V Čejenových černých očích se zablesklo.

Rawhide počkal, až obě ženy nasednou na kozlík povozu.

Osamělý medvěd vylezl na dno vozu.

Helen letmo pohlédla na Rawhidea, načež práskla bičem a vůz se rozjel.

Rawhide za ním hleděl, dokud nezmizel. Táhl se za ním oblak zvířeného prachu.

Buckskin mu vrazil čumákem do ramene.

Rawhide ho pohladil po nozdrách, načež vylezl do sedla a tiše řekl: „Neboj, brzy se z té vražedné jízdy budeš moct vzpamatovat, starouši.“

+ + + + +

Noc rozhodně nebyla tichá.

Rawhide ležel na zemi a naslouchal.

Nebyli od něj daleko. V temnotě viděl jen stíny, ale věděl, že ten hluk způsobují vojáci.

Daleko před ním v údolí Pond Creeku plápolal oheň čejenského tábora. Vítr odtud přinášel psí štěkot.

Tušili Čejeni, že pod rouškou tmy se až na půl míle k jejich tee-peem připlížila setnina vojáků?

Rawhide sevřel rty.

Čejeni byli ve své vlastní rezervaci. Nevydali se na válečnou stezku a neměli důvod, proč se bát kavaleristů.

Rawhide si nebyl jistý, co tam ti vojáci hledají. Možná šlo jen o patrolu, která odpočívala, protože do Fort Cobb se již před setměním nemohli dostat.

Rawhide zvedl hlavu. Slyšel frkání koní. Vrzala sedla. Ačkoli spatřil stíny několika kavaleristů, neslyšel ani slovo.

Začal se plazit suchou trávou.

Jeden kůň zafrkal a zvedl hlavu. Okamžitě k němu přiskočil jeden kavalerista a položil mu dlaň na nozdry.

Rawhide si uvědomil, že ti vojáci mají políčeno na čejenský tábor.

Polil ho studený pot.

Od Černého koně věděl, že v tom táboře na Pond Creeku je Mike Wellington.

A vojáci to museli vědět také.

Znovu se přitiskl k zemi, když tu se jen několik yardů od něj objevil červený žhnoucí bod.

Někdo tam kouřil. Nyní Rawhide ucítil i vůni tabáku.

K jeho uším pronikly tiché hlasy. Připlížil se blíž, až mohl porozumět jednotlivým slovům.

„Budeme mít spoustu problémů, jestli ten chlapec není v tom táboře, Bobe,“ ozval se chraplavý hlas.

Druhý mu odpověděl: „Wolfe ví, co dělá. Moc by mě zajímalo, kdo mu dodává informace o rezervaci.“

„Je na něho spoleh?“

„Jestli toho kluka vyřídíme, tak na tom pořádně vyděláme, Deacone,“ odvětil ten druhý hlas.

„Hm, nevím, jestli to přepadení spíš nevyvolá pobouření, Bobe. Možná tě postaví před válečný soud.“

„Majora? Jen proto, že chtěl osvobodit bílého chlapce, kterého unesli Čejeni?“ Onen muž se tiše zasmál. „Uvidíš, povýší mě za to. Podplukovník Rees, to přece zní dobře, ne?“

Rawhide málem zahvízdl překvapením. To jméno už přece jednou zmínila Helen. Alena se obrátila na tohoto majora a ten jí tvrdil, že chlapec na indiánském území není.

Rawhide už toho slyšel dost. Neslyšně se odplazil zpět.

Znovu se ozvalo zařehtání koně, který ho zřejmě zavětřil. Nikdo z kavaleristů však jeho varování nebral vážně.

Rawhide pomyslel na oba koně, které nechal v jedné ploché dolince zhruba pět set yardů na západ odtud.

Buckskina tam nevzal. Další ostrou jízdu už by to zvíře nepřežilo.

Černý kůň mu dal svého vraníka a jednoho pinta, na kterém měl jet ten chlapec, pokud by se Rawhideovi povedlo ho odtud dostat.

Právě ten vraník Rawhidea varoval před vojáky. Nechal oba koně v dolince a připlížil se ke kavaleristům pěšky.

Bylo mu jasné, co major Rees plánuje. Chtěl na tábor zaútočit za ranního šera a zmasakrovat vše, co by se jemu a jeho vojákům postavilo do cesty.

V dějinách Západu se odehrálo mnoho takových příběhů. Sand Creek, u něhož armáda vyvraždila mírumilovnou čejenskou vesnici, nebyl od tohoto místa daleko.

Půlnoc už dávno uplynula.

Rawhide věděl, že nemá moc času, pokud chce zachránit toho chlapce.

Chvíli přemýšlel nad tím, jestli nemá Čejeny varovat před hrozícím nebezpečím výstřelem. Ale pak usoudil, že indiáni by pravděpodobně vůbec nepochopili, o co jde. Cítili se ve své rezervaci až příliš bezpečně.

Rawhide se tiše pohyboval od keře ke keři směrem k dohasínajícímu ohni v čejenském táboře. Modlil se, aby se mu podařilo nalézt chlapce. Černý kůň mu řekl, že chlapce vzal do svého tee-pee Toedalte, kterému bílí říkali Vlčí chlup. Vlčí chlup byl náčelník a jistě obýval některý z největších stanů v táboře.

Noc ztichla. Hluk, který předtím vydávali vojáci a jejich koně, už nebylo slyšet.

Čejeni spali.

Netušili, že se kolem nich stahuje kruh smrti.

+ + + + +

Čejeni dokonce ani neměli rozestavené hlídky. Oheň konečně dohořel. Žhavé uhlíky zářily do noci jako rudé oči.

Rawhide se připlazil k největšímu tee-pee. Na sešitých bizoních kůžích nezřetelně viděl postavy. Představovaly vlky. To muselo být tee-pee Vlčího chlupu.

Rawhide se obrátil ke kopci a chvíli naslouchal. Občas se odtud ozvalo zapraskání či šramot. Nezasvěcený by tam však nepředpokládal nepřítele.

Od Pond Creeku vanul studený vítr. Břeh byl poměrně strmý.

Při útoku kavaleristů by Čejeni museli bojovat zády k tomu břehu a neměli by kam ustoupit. Doslova a do písmene by stáli zády ke zdi.

Rawhide chytil levou rukou vchodovou chlopeň. V pravé držel peacemaker.

Mohl jen doufat, že Vlčí vlas a jeho squaw nezpanikaří, když ve svém tee-pee spatří bělocha se zbraní v ruce.

Odhrnul závěs a vklouzl dovnitř.

Uprostřed stanu hořel malý ohýnek. Plameny rudě ozařovaly několik ležících postav.

Malý, chundelatý pes zvedl hlavu a zavrčel.

Jeden ze spáčů se pohnul.

Náhle se posadil - v šeru byla vidět ramenatá postava jednoho bojovníka. Jeho snědá tvář byla orámována do copů spletenými vlasy. Otevřel ústa, ale tu Rawhide rychle zvedl levou dlaň a sykl: „Jsem přítel, Vlčí chlupe!“

Nyní se pohnuli i ostatní.

Rawhide spatřil vyděšené tváře tří squaw. Potom jeho pohled ulpěl na světlém obličeji chlapce s blond vlasy.

Pes se rozštěkal. Chlapec chytil psa za kožich a přitáhl ho k sobě.

„Ty jsi Mike Wellington, že ano?“ tiše se zeptal Rawhide.

Jedna starší squaw vylezla zpod své deky. Měla vrásčitou, snědou tvář. Ignorujíc revolver v Rawhideově dlani se chopila jednoho klacku a hrábla jím do ohniště, takže plameny se rozhořely a osvětlily tee-pee.

„Kdo jste?“ zeptal se chlapec vysokým hlasem, prozrazujícím paniku. „Co po mně chcete?“

Rawhide na něj dál nedbal. Pohlédl na Vlčí chlup, který rovněž odhodil pestrobarevnou deku.

„Tento chlapec je pro tvůj kmen smrtelným nebezpečím, Vlčí chlupe,“ řekl.

„Poslal ho Matt Wolfe!“ vyděšeně řekl hoch.

„Ne, Mikeu,“ odvětil Rawhide, aniž náčelníka spouštěl z očí, „tvůj otčím poslal někoho jiného - armádu.“

Levou rukou pak ukázal směrem ke kopci.

„Major Rees obklíčil váš tábor. Předpokládám, že chce udeřit za svítání. A tebe zabijí, Mikeu.“

Hleděli na něj, jako by to byl sám satan.

„Lže, Vlčí chlupe,“ zašeptal chlapec.

„Nelžu,“ opáčil Rawhide. „Jestli mi neuvěříte, tak všichni zemřete. A když vojáci zabijí toho chlapce ve tvém táboře, obviní z té vraždy armáda Čejeny. Budou tvrdit, že Čejeni nechtějí mír a že dál loupí děti bělochů…“

„To je lež! Já jsem tu dobrovolně! A Vlčí chlup a jeho squaw se ke mně chovají jako moji rodiče!“ Chlapec očividně zuřil.

„Ty to víš a já to vím také, Mikeu. Ale tvůj otčím a armáda se postarají o to, aby se uvěřilo jim.“

Náčelník dosud nepromluvil. Nyní zvedl levou ruku, právě v okamžiku, kdy chtěl Mike vyskočit.

„Ten bílý muž má pravdu,“ řekl hrdelním hlasem. „Ať nám poví, proč sem přišel, aby nás varoval.“

„Poslala mě jeho matka,“ odpověděl Rawhide. „Dostal jsem ji ze Zlomeného srdce. Je teď s Helen Milesovou na cestě k úkrytu, kde je Matt Wolfe nemůže najít.“

Užasle na něj hleděli a chlapci náhle vhrkly slzy do očí. Zavrtěl hlavou.

„Já odsud neodejdu,“ zašeptal. „Jestli vás mají vojáci pobít, tak chci zemřít také, Vlčí chlupe!“

Náčelník vstal. Byl podsaditý.

Rawhide odhadoval, že má už šest křížků za sebou, ale jeho mohutné tělo a svalnaté paže stále vyzařovaly sílu.

„Ten bílý muž má pravdu, Whiteheade,“ řekl tomu chlapci. „Mám tě rád jako svého syna, ale musíš jít s tím bílým mužem, aby armáda neměla důvod trestat můj kmen.“

„Musíš varovat své muže, Vlčí chlupe,“ chvatně dodal Rawhide. „Nechejte všechno ležet a pokuste se pokud možno neslyšně opustit tábor. Jestli si vojáci něčeho všimnou, okamžitě zaútočí.“

Vlčí chlup přikývl.

Sehnul se k chlapci a postavil ho na nohy. Pravou rukou ho pohladil po vlasech, načež se prudce otočil a opustil tee-pee.

Chlapec měl na sobě čejenský oděv. Jeho odhalená hruď byla zarudlá od slunce. Na nohou měl kamaše ze srnčí kůže a prošívané mokasíny.

„Máš něco, co by prozrazovalo tvou přítomnost v tomto tee-pee?“ otázal se Rawhide.

Mladík kývl na své lůžko a zvedl malý ranec.

„To je všechno?“ zeptal se Rawhide.

„Ano.“

„Pak pojď!“

Mike se vrhl do náruče jedné starší squaw. Také ostatní ženy jej hladily po vlasech.

Rawhide odhrnul vchodový závěs a pustil chlapce ven. Spatřil stíny, které běžely k ohništi, kde potom zadusily doutnající uhlíky.

Jeden chundelatý pes se otřel o Mikea.

Čejenští koně zneklidněli.

Rawhide chytil chlapce za ruku a vedl ho kolem velkého náčelníkova tee-pee ke kopci.

Věděl, že jim hrozí, že vběhnou armádě do náručí, ale jednak nechal za kopcem koně, jednak nevěděl, jestli v Pond Creeku není příliš mnoho vody na to, aby tok mohli bezpečně překročit.

Přiběhl k nim pes. Rawhide by ho rád poslal pryč, ale nevěděl, jak by na to reagoval Mike.

Vítr k nim přinesl tiché zvuky z indiánského tábora.

Rawhide sevřel rty. Bylo mu jasné, že vojáci si mezitím něčeho všimli.

Co teď major Rees podnikne?

O několik minut později to už věděl.

Nocí se ozval ostrý hlas.

Na kopci před nimi se zjevily temné obrysy koní a jezdců a od toho okamžiku se země začala třást pod kopyty kavaleristických koní. Ten zvuk připomínal hřmění.

Rawhide se uštvaně ohlédl.

Pes se rozštěkal. Rozběhl se do kopce, ale pak se otočil a vrátil se k Mikeovi.

Rawhide málem zakopl.

Uviděl před sebou proláklinu v zemi a už ji chtěl přeskočit, když tu pochopil, že je pro ně darem nebes. Chytil Mikea za ruku a strhl ho do té prolákliny, která byla skoro tři yardy hluboká. Potom do ní skočil sám.

Chundelatý pes štěkal a skákal kolem.

„Benny!“ zvolal Mike. Chtěl z prolákliny vylézt, ale vtom ho Rawhide chytil a strhl jej dolů. Pes se vynořil z temnoty. Rawhide natáhl pravou ruku. Chytil zvíře za uši a stáhl ho dolů. Benny kňučel bolestí.

„Pevně ho drž!“ sykl na Mikea.

Potom se i on přitiskl ke dnu prolákliny.

Jezdci cválali přímo nad nimi. Padaly na ně kousky zeminy. Země se chvěla pod kopyty koní.

Skrze vrzání sedel a cinkot udidel slyšel chraplavé výkřiky vojáků, načež zazněla trubka. Troubila signál k útoku.

Ještě několik vteřin se nad nimi míhaly stíny.

A pak bylo po všem.

Dusot kopyt odezněl.

Třeskly výstřely. Vítr k nim přinesl ječivé výkřiky.

Rawhide vystrčil hlavu z pukliny.

Viděl, že v čejenském tábory šlehaly plameny. Výstřely se mísily s řevem vojáků, kteří jako smečka dravců projížděli táborem a svými šavlemi kosili vše, co se pohnulo.

Náhle se vedle Rawhidea objevil chlapec. Jeho tvář byla zosobněním děsu.

„Ne,“ zašeptal. A pak to vykřikl: „Ne!“

Chtěl se vytrhnout z Rawhideova ocelového sevření, chtěl běžet dolů do tábora, aby tam bojoval a zemřel s lidmi, které měl tak rád.

Na Rawhideovu sílu však neměl.

Jeho ochránce vyskočil z prolákliny, vytáhl chlapce nahoru a chytil ho pod levou paži. Mike jej bil rukama a kopal nohama, ale Rawhide to ignoroval. Zadýchán běžel do kopce. Pes mu chňapal po nohavicích.

Teprve když dorazil na temeno kopce, tak chlapce pustil na zem.

„Nemůžeš jim pomoct, Mikeu,“ řekl tvrdým tónem. „Ani já jim nemůžu pomoct. A protože, tě v tom táboře nenašli, bude major Rees pohnán k zodpovědnosti za to přepadení. Musíš teď myslet na svou matku. Je v nebezpečí tak jako ty.“

Mikeovi se rozechvěla ramena. Rozplakal se.

Chvíli to trvalo, než se zase vzpamatoval. Očima zarudlýma od pláče pohlédl na Rawhidea a zajíkavě řekl: „Přiveďte mě k mé matce, pane.“

+ + + + +

Rawhide okamžitě věděl, že něco není v pořádku, když pod sebou spatřil tábor Černého koně. Už delší dobu slyšel tlumené bubnování.

Teď spatřil houf lidí shromážděných před stanem náčelníka.

Mike přijel na svém pintovi vedle něj. Oči měl zarudlé od slz. Během cesty neustále plakal. Teprve v průběhu dne se uklidnil a v jeho tváři se objevil výraz vzdoru.

„Co je to tam dole?“ otázal se.

Rawhide pokrčil rameny a pobídl vraníka.

Indiáni před náčelnickým tee-pee si ho nyní všimli.

Ozvaly se hlasité výkřiky. Několik bojovníků přiběhlo ke svým poníků, vyšvihlo se na jejich hřbety a rozjeli se k Rawhideovi a Mikeovi.

Rawhide položil pravou ruku na pažbu peacemakeru. Potom však uviděl, že Čejeni nemají zbraně. Jejich jekot vyděsil Mikea. Rawhide na něj proto vrhl uklidňující pohled.

Čejeni těsně před nimi v oblaku zvířeného prachu zastavili své koně.

Jeden bojovník přijel k vraníkovi a chtěl Rawhideovi vytrhnout uzdu z rukou.

Rawhide uhnul a řekl: „Jedu k Černému koni.“

Bojovník na něj vyhrkl salvu slov, kterým Rawhide nerozuměl. Potom přišel další Čejen a hrdelní angličtinou řekl: „Je dobře, že ses vrátil a žes přivedl toho vraníka. Tak se může Černý kůň vydat do věčných lovišť.“

Rawhideovi to vyrazilo dech.

„Černý kůň zemřel?“ otázal se.

Neodpověděli mu.

Rawhide tentokrát připustil, aby mu Čejen vzal uzdu z rukou. Bojovníci obrátili koně a vydali se zpět.

Bubnování ustalo. Bojovníci, squaw, děti a starci čekali v uličce před tee-pee náčelníka.

Čejen, který se chopil uzdy vraníka, před stanem ukázal Rawhideovi, že může slézt ze sedla.

Rawhide přikývl a seskočil. Věděl, co to zvíře čeká, pokud Černý kůň opravdu zemřel. Zabijí ho před hrobem náčelníka, aby Černý kůň nemusel do věčných lovišť pěšky.

Ve vchodu do tee-pee se něco pohnulo.

Rawhide si povzdychl překvapením, když spatřil svého bratra.

John A. Miles na něj kývl. Jeho tvář byla bledá a zachmuřená. Ukázal do tee-pee, pustil tam Rawhidea a následoval jej.

Uprostřed stanu hořel oheň. K větracímu otvoru se vznášel kouř.

Dvě squaw tiše plakaly.

Rawhide zatajil dech, když spatřil tři podlouhlé svazky. Věděl, že to jsou mrtví, které omotali bizoními kůžemi.

Obrátil se ke svému bratrovi a tiše se zeptal: „Co se stalo, Johne?“

Chvíli trvalo, než John A. Miles promluvil.

Rawhide na něm viděl, jak je to pro něj těžké, a náhle si uvědomil, že smrt Černého koně musí mít něco společného s Helen a Alenou.

„Černý kůň a dvě jeho squaw…“ John A. Miles ukázal na ty tři svazky, „…byli zavražděni. Mattem Wolfem a jeho pistolníkem Joelem Dixonem.“

Jeho pohled ulpěl na Rawhideovi. Skrývala se v něm prosba.

„Chtěli se od Černého koně dozvědět, kde se ukrývá Alena Wolfeová. Černý kůň jim to nechtěl říct. Pak nožem zabili jeho nejmladší squaw. Když Černý kůň i nadále mlčel, zabili i jeho druhou squaw. Nechtěl, aby zemřely i jeho další dvě squaw, a tak jim to prozradil.“

Kvakerovi se rozechvěla ramena, když vzlykl.

„Střelili Černému koni do hlavy a odjeli na jih - s Jimmym Hawkem, který zůstal před stanem, když se Wolfe s Dixonem pustili do toho černého díla.“

Rawhide položil dlaň na bratrovo rameno.

„Hned vyjedu, Johne. Jak je to dlouho, co ti zabijáci odjeli pryč?“

„Půl dne. Nestihneš to, Jime. Helen…“ Selhal mu hlas.

„Udělám všechno pro to, abys ji znovu viděl živou, Johne,“ ujistil ho Rawhide. Pak se prudce otočil a opustil tee-pee.

Čejeni již odsedlali vraníka. Staralo se o něj půl tuctu bojovníků. Jeden mu na jeho černou kůži kreslil pestrobarevné symboly.

Rawhide se ohlédl, když se za ním ozval štěkot.

Spatřil Mikea, který držel v náručí chundelatého psa. Kolem něj stálo několik Čejenů. Zdálo se, že Mike má strach.

Rawhide se vydal k němu. Nikdo se mu nepostavil do cesty. Vzal Mikea za ruku a přivedl ho k náčelnickému tee-pee.

Stál před ním John A. Miles.

„Dávej na něho pozor, Johne,“ řekl Rawhide, načež se otočil k onomu Čejenovi, jenž mluvil anglicky, a poprosil ho, aby ho odvedl k jeho buckskinovi.

Naložil si sedlo na ramena a vydal se s bojovníkem ke stádu koní, které kousek od tábora hlídalo několik chlapců.

Buckskin už se zotavil. Vypadalo to, že je rád, že zase vidí svého pána.

Rawhide ho osedlal.

Než vyjel na jih, ještě jednou pohlédl na tábor.

Čejeni právě z náčelnického tee-pee vynášeli těla.

Opět se ozvalo bubnování.

K modrému nebi stoupaly modlitby.

Rawhide pobídl buckskina.

Pomyslel na to, že smrt Aleny Wolfeové by Mattu Wolfeovi moc nepomohla. Mike byl dědicem Zlomeného srdce. Možná Mike Wolfe doufal, že právě prostřednictvím Aleny se toho chlapce bude moci zmocnit.

Tato naděje jej hnala dál.

Rawhide pomyslel také na Helen. Zdálo se, že John ji nade všechno miluje.

Po návratu se ho chtěl zeptat, zda je Helen jeho dcera…

+ + + + +

Buckskin se po té poslední drsné jízdě nevzpamatoval zas až tak úplně. Rawhide by ho rád přiměl k vyššímu tempu, ale rychle si uvědomil, že by se nikdy nedostal k cíli, kdyby toho po svém koni chtěl příliš moc.

Sledoval stopy povozu až k jednomu potoku. Od něj je už Osamělý medvěd dobře zničil.

Rawhide však znal svůj cíl. A když spatřil temnou hladinu Tawhaska Lake mezi skalami Wichita Mountains, věděl, že kaňon s jeskyní už není daleko.

Helen mu řekla, že z jeskyně lze pozorovat ústí kaňonu. Nesměl tam tedy jen tak jednoduše vjet.

Možná mu nezbývalo nic jiného než počkat do setmění a pak se pro-plížit do kaňonu. Jenže do setmění to bylo ještě několik hodin.

Odvedl buckskina od břehu jezera ke strmé skalní stěně. Musela být částí labyrintu, k němuž patřil i onen kaňon.

Jezero umožnilo v této části Wichita Mountains život bujné vegetaci. Všude, kde se ve škvírách a puklinách skal udržela trocha zeminy, rostla tráva a keře.

Rawhide brzy nalezl vhodné místo, kde mohl nechat buckskina.

Odsedlal jej a zvíře tam zůstalo stát se skloněnou hlavou. Nezačalo se pást. I podle toho Rawhide poznal, že kůň je na konci svých sil.

Chopil se winchestrovky a vydal se ke skalní stěně.

Byla rozpukaná. Rawhide viděl trhliny a výstupky, které šikovnému lezci umožňovaly výstup.

Odhodlaně se do toho pustil.

Winchestrovka mu, pravda, překážela. Přivázal k poutkům na hlavni a na pažbě koženou šňůru a pověsil si pušku přes rameno.

Nyní se mu již lezlo snáze.

Když se po půlhodině otočil na jednom skalním výčnělku, vyděsil se.

Předtím si vůbec neuvědomil, že je tak vysoko.

Buckskin stál dole a vypadal shora jako drobeček. Jeden pohled nahoru a Rawhide se přesvědčil o tom, že už má za sebou více než polovinu výstupu.

Lezl dál a jen doufal, že ta námaha nebude marná.

Pak se konečně dostal nahoru.

Byl překvapený, že zde nalezl malou plošinku.

Neodpočíval, nýbrž hned tu plošinku, která posléze strmě klesala dolů, přešel.

Opatrně kráčel kolem jejího okraje.

A potom se mu rozbušilo srdce.

Díval se do úzkého kaňonu, v němž byli na úpatí suťového svahu vidět pod stromem čtyři koně.

Na horním konci suťového svahu zelo temné ústí jeskyně.

Rawhide počkal, až se mu uklidní tep.

Nemohl odtud shora poznat, jestli je sestup stejně tak obtížný jako výstup.

Myšlenka na to, že Helen a Alena jsou tam dole v rukou dvou nelítostných vrahů, však podobné úvahy zaplašila.

Nalezl skalní žlab, jenž mu sestup mohl usnadnit.

Přesto to bylo nesmírně obtížné, mnohem obtížnější než směrem nahoru. Několikrát se málem zřítil dolů. Jeho košile byla vlhká potem a neustále si ho musel utírat i z očí.

Žlab se rozšiřoval. Rawhide už z něj neviděl koně a vchod do jeskyně. Výhodou ovšem bylo to, že ti zabijáci ho nyní také nemohli odhalit.

Nevěděl, kolik času již uplynulo, když dorazil k šikmé římse, která vedla podél skalní stěny dolů do kaňonu jako pěšina.

Po deseti yardech se zastavil. Od tohoto místa už se neměl kde ukrýt. Úzká římsa končila téměř vedle ústí jeskyně.

Přitiskl se ke skalnímu výčnělku, který ho zatím kryl. Odhadoval vzdálenost k ústí jeskyně na ještě skoro sto yardů. To byla nekonečně dlouhá vzdálenost, pokud se neměl za co ukrýt.

Pohlédl dolů na suťový svah.

A nyní spatřil i plochý rančerský povoz.

Obě ženy s ním vjely do úzkého vedlejšího kaňonu a Osamělý medvěd jej zakryl suchými křovinami.

Teprve když si Rawhide uvědomil, jak moc musí namáhat oči, aby uviděl povoz na druhé straně kaňonu, pochopil, kolik času už uplynulo.

Setmělo se a siluety koní u úpatí suťoviska se začaly rozmazávat.

Obešel výčnělek. Chtěl tu římsu mít za sebou, dokud ještě bylo aspoň trochu vidět.

Neustále pozoroval ústí jeskyně.

Měl pocit, že tam na okamžik spatřil rudý svit. Potom se konečně dostal na konec pěšiny. Jeskyně již nebyla víc než dvacet yardů daleko.

Rawhide si sundal winchestrovku z ramene.

Uprostřed pohybu však strnul.

V mizejícím světle dne uviděl postavu, jež bezvládně visela na mocné větvi stromu, pod kterým stáli oba koně.

Hned věděl, že to je Osamělý medvěd. Čejen se nechal těmi bílými zabijáky překvapit, ačkoli ho Rawhide varoval.

Zmocnil se ho hněv.

Zvedl winchestrovku a v tom okamžiku se k jeho uším donesl dusot kopyt.

Ohlédl se.

Kaňonem cválal strakatý kůň s útlou postavou v sedle. Nemohlo být pochyb o tom, že tím jezdcem je Mike Wellington…

+ + + + +

„To je ten chlapec!“ zvolal z ústí jeskyně hlas, který musel patřit Joelu Dixonovi.

„Sejmi ho!“ To se ozval zase Matt Wolfe.

Rawhide vypálil z winchestrovky. Třesk výstřelu se slil s ranou vypálenou ve vchodu do jeskyně.

Rawhide vykřikl. Viděl, že pinto se zřítil k zemi, jako by narazil do neviditelné zdi.

Mike vyletěl ze sedla. Oblak zvířeného prachu zakryl jeho i pinta bijícího kopyty kolem sebe.

Rawhide pustil winchestrovku a vyskočil.

Viděl, že Joel Dixon se objevil v ústí jeskyně. Neměl na hlavě klobouk, takže mu jeho zrzavé vlasy padaly do čela.

Byli jen pět yardů od sebe a Dixon držel v ruce revolver.

Rawhide si klekl. Pravou rukou sáhl na pažbu peacemakeru, a když jej zvedl, oslepil ho záblesk v ústí hlavně Dixonovy zbraně.

Kulka Rawhidea škrábla na krku. Až do zátylku jím projela bodavá bolest, jako by ho někdo píchl nožem. Přesto pečlivě namířil, protože věděl, že Dixon by mu druhý výstřel nedovolil. A pak peacemaker zapěl svou olověnou píseň.

Rawhide měl pocit, že slyšel, jak kulka narazila Dixonovi do hrudi. Pistolník byl odhozen. Sice ještě jednou vystřelil, ale tato kulka už jen Rawhideovi přeletěla nad hlavou.

Rozběhl se ke vchodu do jeskyně, ještě než Dixon klesl na kolena.

Vykopl mu revolver z ruky. Kolt odletěl na suťový svah a způsobil malou kamennou lavinu.

Rawhide se však o to nestaral.

Stál před ústím jeskyně.

Někde za ohbím chodby musel hořet oheň. Na stěnách se míhal rudý svit.

Tu se ozval ženský výkřik. Trhl sebou.

Chtěl vběhnout do jeskyně, když tu se před ním objevil stín.

Ve slabém rudém svitu poznal Helen.

Během několika málo dnů byla již podruhé zneužita jako rukojmí. Tentokrát to byl Matt Wolfe, kdo jí přitiskl hlaveň revolveru ke spánku.

„Ani o krok dál, Milesi!“ vykřikl Wolfe.

Rawhide se zastavil.

„Pusť ten revolver!“ zařval Wolfe.

Rawhide zavrtěl hlavou.

„Pak nás odděláš oba, Wolfe,“ řekl přidušeně. „Pusť to děvče a potom si to rozdáme jako muži.“

Wolfe se rozesmál.

„Podruhé už mě neobelstíš, Milesi!“ sykl.

Rawhide viděl, jak se mu rozšířily oči. V tom samém okamžiku za sebou

uslyšel jakýsi rachot. Ze svahu se řítily kameny.

A potom se objevil Benny, onen chundelatý pes, který skočil do jeskyně a rozštěkal se.

Pak se vynořil Mike.

„Zůstaň zpátky, Mikeu!“ vykřikl Rawhide.

V tom okamžiku uvolnil Matt Wolfe ruku s revolverem Helen ze spánku.

Rawhide chytil chlapce za paži a mrštil jím stranou. Právě včas. Wolfe vypálil z revolveru. V jeskyni měl ten výstřel ohlušující účinek. Kulka proletěla nad chlapcem a narazila do skály.

Helen vykřikla.

Rawhide viděl, že Wolfea kopla do holeně. Když na ni Wolfe opět namířil, Rawhide se na něj s divokým výkřikem vrhl.

Matt Wolfe zařval a vykopl pravou nohou. Teprve nyní Rawhide uviděl, že se mu do ní zakousl pes.

Wolfea se zmocnila panika. Vystřelil z revolveru.

Rawhide si chvíli myslel, že byla zasažena Helen. Naštěstí se však jen vrhla na zem.

Potom Rawhide vyrazil proti Wolfeovi. Levou pěstí ho zasáhl do tváře, načež ho hlavní udeřil do hlavy. Muž zasténal a zhroutil se. Kolt mu vypadl z dlaně.

Rawhide ho odkopl pryč, nato objal Helen a poznal, že Wolfeova kulka minula…

+ + + + +

Alena Wolfeova držela svého syna v náručí.

Chlapci zářily oči. Pohlédl na Rawhidea a řekl: „To Benny Wolfea zmátl. Bez něho bys Wolfea nevyřídil!“

Rawhide s úsměvem přikývl.

„Benny je pašák, Mikeu. A ty také. Jak ses sem vlastně dostal? Pan Miles na tebe přece měl dávat pozor.“

„Utekl jsem mu, když Černého koně pokládali na pohřební věž,“ řekl Mike.

Alena ho pohladila po vlasech.

„Teď už bude všechno dobré,“ zašeptala a pohlédla přitom na Rawhidea.

Ten v tom okamžiku jako by opět pocítil její tělesné teplo - jako tenkrát, když seděla před ním na koni. Polilo ho horko, když si uvědomil, že Alena pro něj znamená víc, než si chtěl přiznat.

Vstal a nejistým hlasem poznamenal: „Ještě se podívám na Wolfea. Zítra vyrazíme za svítání.“

Obrátil se a úsměv na Heleniných rtech mu prozradil, že ho prohlédla a že přesně ví, co se v něm děje.

Wolfe, který ležel svázaný v přední části jeskyně, na něho nenávistně hleděl. Nehýbal se, když mu Rawhide kontroloval řemínky, jimiž měl svázané ruce a nohy.

„Budete mít spoustu problémů, Milesi,“ zavrčel.

Rawhide se usmál.

„To spíš vy, Wolfe, ne?“

„Proč? Co mi můžete dokázat? Unesli jste mou ženu a já ji chtěl osvobodit. To mi nikdo nemůže vyčítat.“

„A výpovědi Mikea a Aleny? Jak to chcete dělat proti nim?“

Wolfe si odplivl.

„Chtěli se mě zbavit, a tak si vymysleli tyto lži. Alena je proklatá coura a tahá se s vámi…“

Rawhide mu uštědřil ránu pěstí.

„Drž jazyk za zuby, Wolfe,“ poznamenal chladně.

Obrátil se a šel ven.

Kaňon byl zalit měsíčním svitem.

Rawhide pohlédl ke koním, kteří klidně stáli pod košatým dubem. Nedaleko odtud bylo vidět hroby, které Rawhide vykopal před dvěma hodinami.

Pro Dixona a Jimmyho Hawka, jejichž těla položil pod jednu převislou skálu. Hawk měl v boku šíp Osamělého medvěda a zemřel, ještě než se Dixon s Wolfem Čejena zmocnili.

Tělo Osamělého vlka Rawhide zabalil do deky. Chtěl ho odvézt k Čejenům, aby ho pohřbili podle zvyků předků.

Posadil se ke skále.

Hlavou se mu honily myšlenky. Věděl, že Matt Wolfe měl velkou naději na to, že zůstane nepotrestán. Také jeho vztahy s majorem Reesem se patrně nedaly dokázat.

A za vraždy indiánů bylo dosud odsouzeno jen velmi málo bělochů…

+ + + + +

V kaňonu se ještě černaly stíny noci, když ženy a Mike opustili jeskyni.

Rawhide zapřáhl povoz a naložil na něj tělo Osamělého medvěda. Koně pistolníka a Matta Wolfea byli osedlaní.

Matt Wolfe seděl u stromu. Jeho vesta z telecí kůže byla pokryta prachem. Byl bledý jak stěna. Zřejmě v noci oka nezamhouřil.

Mike přistoupil k Rawhideovi.

„Můžu jet na koni?“ otázal se.

Rawhide zavrtěl hlavou. „Pojedeš se svou matkou a s Helen ve voze. Já přivážu Wolfea k sedlu jeho koně.“

Chlapec nespokojeně mručel, ale podrobil se.

Vydal se k povozu. Obě ženy už seděly na kozlíku. Pomohly mu nahoru.

Rawhide se sklonil k Wolfeovi a rozvázal mu nohy. Potom ho zvedl a začal ho strkat ke koním.

Wolfe se zastavil vedle šedého koně.

„Otoč se, Wolfe,“ řekl Rawhide. „Přivážu ti ruce k hrušce sedla. A nic nezkoušej, nebo budeš ležet v hrobě vedle Dixona.“

Wolfe sevřel rty a obrátil se k Rawhideovi zády, aby mu mohl rozvázat ruce.

Rawhide mu uvolnil uzel. Ve chvíli, kdy si Wolfe dal ruce dopředu, uslyšel Rawhide výkřik chlapce.

Ohlédl se.

V ústí kaňonu se objevil houf indiánů. Čelenky se houpaly v rytmu klusu jejich koní.

V první řadě jel starý bojovník s pancířem vyrobeným z kostí.

Rawhide vedle sebe zaregistroval pohyb. Chtěl se vrhnout stranou, ale jeho pozornost byla příliš upoutána indiány.

Matt Wolfe vykřikl a vrhl se na něho. Pravou rukou se chopil pažby peacemakeru a vytrhl ho Rawhideovi z pouzdra.

Než mohl Rawhide něco udělat, strčil si Wolfe hlaveň revolveru do úst a zmáčkl spoušť.

Rawhide slyšel husí kůži nahánějící výkřik Helen.

Udělalo se mu zle, když se sehnul a vzal Wolfeovi peacemaker z ruky.

Indiáni ho museli strašlivě vyděsit. Pravděpodobně se obával toho, že ho Čejeni poženou k odpovědnosti za smrt Černého koně a jeho dvou squaw a že ho budou mučit, než ho zabijí.

Rawhide zvedl hlavu.

Mike seskočil z kozlíku povozu a rozběhl se k indiánům.

Jeden z Čejenů se sklonil ze sedla a vzal Mikea k sobě na koně.

Rawhide poznal Vlčí chlup.

Byl rád za Mikea, že náčelník přežil útok kavaleristů…

+ + + + +

Rawhide a jeho bratr seděli u uklizeného stolu agentury.

Na tvrdé tváři Johna A. Milese se objevil úsměv.

„Ne, Jime,“ tiše řekl. „Helen není tvoje dcera. Ale to byl důvod toho, proč jsem se na tebe zlobil. Miriam mi zakázala, abych ti řekl, že byla těhotná. Nechtěla tě s tím dítětem nutit k něčemu, co bys bez něj neudělal.“

„Ale - co je s tím dítětem?“ zeptal se Rawhide.

„Narodilo se mrtvé, Jime. Helen je druhým dítětem Miriam a já jsem ho vychoval po tom, co jsem si ji vzal za ženu.“

Oba nyní mlčeli zahloubáni do svých myšlenek. Rawhide byl vděčný svému bratru za to, že mu nic nevyčítal.

Právě Rawhide po nějaké době přerušil mlčení a řekl: „Vím, žes nikdy nezavíral oči před realitou, Johne. Čejeni jsou u konce. V této zemi, do které nepatří, hynou a ty na tom nic nezměníš. Měl bys aspoň poslat pryč Helen, ať může žít a být šťastná jako ostatní mladé ženy.“

John Miles se usmál.

„Už jsem to několikrát zkoušel, Jime. Ty ještě Helen neznáš. Je to bojovnice, která se nikdy nevzdává. Raději by zemřela, než by Čejeny nechala v jejich nejtěžších chvílích ve štychu.“

Rawhide mu chtěl něco odpovědět, ale v tom okamžiku se otevřely dveře a do místnosti vešla Helen.

Tvářila se vážně.

Rawhide viděl, jak si vyměnila krátký pohled se svým otcem, a pochopil, že situace Čejenů je ještě horší, než si myslel.

Helen se náhle usmála.

„Proč už dávno nejsi na cestě?“ otázala se Rawhidea.

„Na cestě? Kam?“

„Hm, slyšíš svého bratříčka, tati?!“ zasmála se. „Je tu překrásná žena, která ho miluje, chlapec, který si ho váží, a velký ranč, který jenom čeká na mužskou ruku, a on neví, co má dělat!“

Rawhide se začervenal.

„Kdo ti řekl, že mě Alena Wolfeová miluje?“ hlesl.

„Kdo asi, strýčku Rawhide? Alena, samozřejmě. A jestli si rychle neosedláš svého buckskina, tak to za tebe uděláme já a táta!“