John Kirby

Colorado western 091. Jízda smrti vstříc

„K čertu, hrajete falešně!“ vykřikl Reginald Parker a odstrčil svou židli. Parker byl oblečen jako kovboj. Na pravém boku mu v opasku s náboji visel těžký revolver.

Reginald Parker však nebyl žádný obyčejný honák.

„Hrajete falešně, ksakru!“ zvolal a upřel svůj pohled na muže sedícího naproti němu.

Hlasy v té velké místnosti náhle utichly. Barman za pultem přestal leštit sklenice.

Třesk výstřelu již slyšel jen nezřetelně.

křivonohý veterán prérie, na němž lpěl prach ze všech dobytkářských států od Texasu až po Montanu, si odkašlal a odplivl si do pilin, jimiž byla pokryta podlaha. Kdosi si povzdechl. Jeden z mužů u Parkerova stolu začal tiše a tlumeně klít.

Parkerův protějšek se rozesmál, ale byl to chladný smích. V jeho světle modrých očích se chladně jiskřilo.

„Já tedy hraju falešně, pane Parkere? Podívejme!“ ironicky řekl ten muž. „A jakou hru hrajete vy?“

V jedné jediné vteřině Reginald Parker ke své hrůze zjistil, že je prozrazen. Věděl, co to znamená. Chtěl vyskočit ze židle, ale na to už bylo příliš pozdě.

Jeho protějšek trhl rukou k boku a vzápětí zvedl velký revolver. Namířil Parkerovi na hruď. Ten hleděl do černého ústí hlavně neschopen pohybu. Z hlavně se na něj dívala smrt a tato skutečnost ho ochromovala.

„Nikdo v tomto zatraceném městě nemá právo mě obviňovat z toho, že hraju falešně!“ vykřikl náhle chlapík s revolverem.

Muži za Parkerovou židlí se rozprchli. Utvořil se volný prostor, v němž zůstali pouze dva lidé: muž s revolverem a Reginald Parker.

V uzavřené místnosti zaduněl výstřel. Ke stropu se vznesl modrý kouř, všude byl cítit pach spáleného prachu.

To poslední, co Reginald Parker, jenž měl ve službách dobytkářského spolku vyšetřovat loupeže skotu v této části Arizony, viděl na tomto světě, byl záblesk v hlavni onoho revolveru.

+ + + + +

„Ta díra se jmenuje Tubac,“ řekl guvernér a ukázal prstem na mapu. „Well, Gallaghere, vláda arizonské-ho teritoria v Prescottu mě požádala o pomoc. Potřebují našeho nejlepšího muže. A poté co jsem prozkoumal okolnosti, jsem nemohl říct ne.“

„O co jde, pane?“ vyzvídal Gallagher. „Měl byste mi to říct.“

O’Halloran přivřel oči. „Loupež koní,“ prohodil.

Gallaghera to zklamalo. Ve všech dobytkářských státech se kradl dobytek. Od toho tu byli oblastní šerifové. A tam, kde šerify neměli, udělali kovboji sami krátký proces s každým lupičem, kterého chytili. Každého takového prostě a jednoduše pověsili. To byla tvrdá, ale účinná spravedlnost v divoké zemi, v níž ještě zákon neznamenal mnoho.

„Loupež dobytka?“ Gallagher svraštil čelo. „Co s tím máme společného, pane?“

O’Halloran se otočil. „To není žádná obyčejná loupež dobytka, Gallaghere,“ opáčil, přičemž mu ztvrdly rysy ve tváři.

„ K čertu, ne - to není obyčejná loupež dobytka. Je to mnohem horší, Gallaghere, mnohem horší! Už jsem vám řekl, že díra, kde se usídlili ti lupiči dobytka, se jmenuje Tubac. Je to jen pár mil od hranice a přejet hranici je dětsky snadné. Bandité loupí dobytek z dobytkářských farem a ženou ho přes hranici. Vláda je

bezmocná. Arizona je velká a divoká, její hranice jsou ještě divočejší a není možné postavit úředníka na každý yard hranice.“

Gallagher si odkašlal. „A co v tom Tubacu dělá šerif? Proč nezasáhne on?“

„Nemají tam šerifa - lépe řečeno, už nějakou dobu tam žádný není. Zkoušeli to tři muži po sobě. Well, nezůstali dlouho naživu. Byli mrtví, ještě než si pořádně zahřáli svou šerifskou židli.“

O’Halloran se zhluboka nadechl.

„Tu díru ovládají bandité, desperados a zabijáci!“ řekl. „Je tam víc výčepů a heren než domů. Když se setmí, neodváží se žádný počestný občan na ulici. Vraždy a zabití jsou tam na denním pořádku. Nuže, Gallaghere, nebylo by to snad něco pro vás? Nelákalo by vás to?“

Gallagher pochybovačně pokrčil rameny. „Ano, pane,“ připustil. „Ale kvůli tomu mě tam poslat nechcete, že ano? To by lidé v Arizoně zvládli sami. Myslím, že to bude mít ještě jeden důvod, proč potřebujete člověka, kterého tam dole nikdo nezná. Nemám snad pravdu?“

Guvernér se zasmál. „Máte. Gallaghere, vy jste proklatě mazaný. Well, dávejte pozor: v oblasti Tubac bandité loupí dobytek, který potom ženou přes hranici. Velká část toho skotu zmizí jednou provždy. Ale teď to přijde: část dobytka se vrací zpět. Zvířata vedená pudem si nacházejí cestu ke svým starým pastvinám a vracejí se domů!“

Gallagher vytřeštil oči. „ Cože? Ten dobytek se vrací zpátky?“

„Ano. V Mexiku ho vždycky pustí a skot se vrátí na domovské pastviny. A teď přijde to zvláštní: o několik dnů později zase zmizí, tentokrát navždy. Rančeři, kteří se ho vydali hledat, ho také vypátrali - alespoň částečně. Při tom dospěli k podivnému zjištění: Všechna zvířata byla pobita. Zvláštní ale je, že si nikdo nevzal kůže ani maso. Chybí jenom žaludky. Co na to říkáte, Gallaghere?“

„Ne!“ Gallagher zavrtěl hlavou. „Žaludky? To vypadá, jako by v nich něco přepravovali…“

„No právě, chlapče, no právě!“ skočil mu O’Halloran do řeči. „Jste na správné stopě. V těch dobytčích žaludcích se něco převáží. To znamená, že se takto pašuje přes hranici - a nikdo si ničeho nevšimne.“

Gallagher svraštil čelo. „Ale co, pane? Co se dá převážet v dobytčím žaludku?“

O’Halloran přivřel oči. „Ti bandité ženou malé houfy dobytka přes hranici, podají mu tobolky s drogami pro doupata neřesti na východě a nechají ho běžet. Když se vrátí, znovu ho chytí a porazí ho, aby se dostali k cennému obsahu jejich žaludků.“

„Existují důkazy, pane?“

„Ano. Několik lidí z pohraničních patrol narazilo na roztroušený dobytek. Když se našla poražená zvířata, zabili i oni jednu krávu, vyvrhli ji - a zbytek už vám nemusím říkat, Gallaghere! Víte to sám.“

O’Halloran se zastavil a pohlédl na svého marshala.

„Gallaghere, nebezpečí, že to svinstvo se z jihozápadu pašuje do měst na východě, je velké. Proto jsem přislíbil vládě v Prescottu svou pomoc. Obyčejní bandité, kteří jenom loupí dobytek, nás nezajímají. My chceme dostat muže, který organizuje to pašování. Musí to být někdo hodně mazaný, protože na takový nápad nepřijde obyčejný zloděj dobytka. Musíme ho chytit. Nestačí ho jen vypudit. Za hranicí by začal tu svou ďábelskou hru znovu.“

„Co vlastně v této věci udělal dobytkářský spolek?“ zeptal se Gallagher. „Jeho úkolem je přece zasáhnout tam, kde se loupí dobytek.“

„Cattlemen Incorporated?“ zamumlal O’Halloran. „Well, poslal jednoho detektiva do Tubacu. Ten měl vyšetřit pozadí těch událostí. Jmenoval se Reginald Parker. Byl zastřelen při pokeru - neznámým člověkem, kterému byl v patách, protože ho považoval za vůdce zlodějů dobytka.“

Gallagherovi ztvrdly rysy ve tváři. „Takže i vražda!“ zamumlal pochmurným tónem.

Guvernér přikývl. „Ano, i vražda! V Arizoně teď potřebují někoho, koho tam dole nikdo nezná - a kdo je dost tvrdý na to, aby se s těmi drsnými hochy vypořádal. Gallaghere, myslím, že tím mužem jste vy!“

Gallagher vstal a upravil si revolverové pouzdro na levém boku.

„Můj úkol, pane?“

O’Halloran si založil ruce za záda.

„Chytit muže, který za tím vším stojí! Nemůžeme hlídat sedm set mil dlouhou hranici a chytat každou krávu, která tudy táhne. Proto musíme dostat toho chlapa, který to 4

všechno zorganizoval. Ve všem máte volnou ruku.“

„Rozumím,“ řekl Gallagher a vstal.

„Ještě něco, Gallaghere,“ řekl guvernér. „Ohlaste se v Tucsonu u pana Callmana. Callman je šéf dobytkářského spolku v Arizoně. Dá vám několik důležitých rad a pokynů. Jasné?“

„Naprosto, pane. A jakou roli má v této hře Chuck Burnett?“

O’Halloran se usmál. „Burnett? Well, v tom vás mohu uklidnit: je v tom angažován a bude vždy po vašem boku. Má za úkol vám krýt záda. Pravděpodobně ho nikdy nespatříte. A kdyby se to přece jen stalo, tak se neznáte.“

Gallagher se zazubil. „Chuck a já - jo, nikdy jsme se neviděli.“

I na vážné tváři guvernéra se objevil náznak úsměvu. Podal svému nejlepšímu marshalovi ruku a řekl: „Good bye, Gallaghere! Dávejte si dobrý pozor. Řekl bych, že se znovu uvidíme až za několik měsíců.“

„Good bye, pane!“ Gallagher svému nadřízenému silně stiskl ruku.

+ + + + +

Zastavil na svahu rudého kopce a pohlédl na shluk nahrubo sbitých prkenných chat, který se jmenoval Tubac. Cíl jeho cesty ležel před ním. Musel připustit, že neviděl moc ubožejších, zpustlejších a neútulnějších míst, než byla tato Zlámaná Lhota.

Měl za sebou sedm set mil cesty, kterou strávil v sedle své věrné klisny. Pokrýval ho rudý prach Gilské pouště. Thunder zhubla, ale odvaha a síla této kobyly byly pořád stejné.

Nyní vyhodila hlavou a zařehtala. Větřila vodu, kterou na plaze Tubacu pumpovalo větrné kolo do jednoho vydlabaného kmene, jenž tam sloužil jako žlab.

Náhle na Gallaghera dolehla únava a vyčerpanost. Pocítil neodolatelnou chuť na sklenici chladného piva, na velký steak, na horkou lázeň, v níž by ze sebe mohl smýt všechen ten prach a pot posledních týdnů, na holiče, který by mu oholil strniště na tváři.

Povolil uzdu a Thunder poslušně vykročila. Poslední část svahu sjela po zadních. Zleva vedly ke kopci hluboké koleje povozu. Voda v Bitter Creeku Thunder sotva umyla kopyta.

Pak se konečně ocitl před dlouhou, rozrytou a zaprášenou Front Street táhnoucí se přes celý Tubac.

To město nyní působilo ještě bezútěšněji než z dálky. Na prostranství před studnou si se zdivočelými kočkami hrály nahé, špinavé děti.

Na verandách domů seděli vrásčití, bělovlasí pionýři Západu, žvýkali tabák a plivali do rudého prachu.

Jinak tam nikoho neviděl. V křivolakých uličkách tohoto podivného města vládl klid a na Front Street také. Muži pracovali někde v dole nebo posedávali po barech, kterých tu bylo víc než v jiných městech.

Gallagher před studnou sesedl z koně ztuhle a toporně jako někdo, kdo byl příliš dlouho v sedle. Voda ve studni byla chladná a čistá, po té hořké břečce v pramenech Painted Desert mu chutnala jak nektar. Gallagher dal kobyle napít, načež si vylil jedno vědro na hlavu.

Vypadalo to, že cizinec, je v Tubacu zřídkavým jevem. Gallagher pohlédl na děti, které se před ním rozprchly a stydlivě se na něho dívaly z dálky. Muži na verandách si ho zkoumavě prohlíželi.

Když se Thunder napila, vylezl znovu do sedla.

Zpod klisniných kopyt se zvedal rudý prach.

Přijel k úřadovně šerifa, ploché přízemní budově s malými okny a pevnými prkennými dveřmi. Okenní tabule byly špinavé, v rozích se skvěly pavučiny a ke dveřím byl přibitý papír s nápisem Zavřeno.

Marshal se usmál. Přesně takto si Tubac představoval. Divoké pouštní hnízdo ovládané bandity a zabijáky. Barů a heren zde bylo nepočítané, šerif však žádný. Zato zde měli hodně velký hřbitov.

Gallagher si vybral saloon, který vypadal nejdůvěryhodněji, a zamířil k němu.

Jeho pozornost upoutal štít, jenž visel na rezavém drátu nad dveřmi té nízké cihlové budovy. Na ztrouchnivělém dřevě bylo neobratnou rukou napsáno: „Gold Mine“. A pod tím stála tato slova: „Pivo, brandy. Jídla za 50 centů. Stáj.“ Tečka nad „i“ ve slově Mine byla vystřelena kulkou. Opilí kovboji nebo pistolníci takto rádi žertovali.

Gallagher se usmál. Tady bylo přesně to, co hledal. Stáj, pivo a jídlo za půl dolaru. Co si mohl přát víc?

Přijel k zábradlí a chtěl sesednout, když tu se otevřela obě křídla lítacích dveří a ven vyletěl nějaký muž. Dopadl, převalil se v rudém prachu Front Street a zůstal v něm sedět. Jeho ústa, nosní dírky, oči a uši -všechno bylo plné písku. Vypadal velmi komicky.

Gallagher se začal tiše smát. Znal drsný humor kovbojů a měl pro něj pochopení. Úsměv mu však zmrzl na rtech, když se dveře otevřely podruhé a na dřevěný chodník vyšli dva muži, kterým bylo vidět na očích, čím se živí.

Pistolníci!

Muž v prachu se nyní postavil. Gallagher viděl, že má zrudlý a oteklý obličej. Musel utržit několik tvrdých ran. Kromě toho neměl revolver. Bezbranný člověk proti dvěma krvelačným pistolníkům - to bylo trochu příliš!

„A teď nám, přítelíčku, zatancuješ, rozumíš?“ vysmíval se mu jeden z nich a tasil kolt. Vypálil a ani ne coul od špičky boty toho nešťastného muže vytryskl gejzír písku.

Muž vyskočil, ale sotva dopadl na zem, třeskl druhý výstřel a přiměl ho k dalšímu skoku. Třetí kulka mu rozstřelila podrážku a další mu odtrhla podpatek. Muž zakopl a upadl. Jeho tvář už nebyla rudá, ale bledá, zpocená a zkřivená strachem.

Gallagher svraštil obočí. Zatím se držel zpátky, ale teď už toho bylo dost. Víc než dost. Odsunul Thunder stranou, sundal ze sedla laso a pravou rukou jeho konec vrhl na střelce. Smyčka dopadla na pistolníka a v následujícím okamžiku se Thunder otočila a vyrazila.

Pistolník byl stržen na chodník a pak vlečen v prachu ulice. Jeho klobouk odplachtil pryč, jeho kolt odletěl do písku. Chtěl vykřiknout, ale nedokázal to. Do úst se mu totiž dostal prach, který mu pronikl až do hrdla.

Po tuctu skoků Gallagher zastavil a otočil Thunder na zadních. Pistolník ležel na břiše a zmítal nohama.

Gallagher přijel k němu, aby se laso uvolnilo, načež mu jedním trhnutím omotal nohy. Nato pobídl Thunder směrem zpět, takže laso se znovu napnulo. Pistolník byl naprosto bezmocný. Thunder stála s nataženou hlavou a nespouštěla ho z očí. Byla na takovou práci s lasem zvyklá. Když se ten muž pokusil vstát, rychle ustoupila a trhla lasem, takže se zákonitě svalil do prachu.

Gallagher věděl, že tohoto chlapa může přenechat svému koni. Nastal čas postarat se o jeho kumpána. Ten určitě nepřijme takovýto výprask svého druha bez námitek.

Marshal zvedl hlavu a pohlédl na něho. Ten muž byl vysoký a hubený a zdálo se, že je hodně houževnatý.

Na pravém boku mu visel těžký kolt. Viděl, jak se jeho kumpán skácel do prachu, a tento obrat situace ho překvapil. Ale ten šok trval jen několik vteřin, potom se zase vzpamatoval. A pohlédl na muže na ryzce, na toho štíhlého blondýna se snědou tváří skrytou pod zaprášeným okrajem černého stetsonu.

Zdálo se, že ten kůň je prvotřídní, ten muž již zřejmě ne. Měl sice v pouzdře na pravém boku svého koně pušku, ale to neznamenalo moc. Lidé, kteří žili ze svých zbraní, posuzovali své soupeře podle toho, jak nosili kolt. Podle toho, jak měl kdo strčený kolt v pouzdře, odhadovali jeho nebezpečnost. A tento blondýn nebezpečný nebyl. Podle nich. Nosil sice kolt, ale měl ho na levém boku a poměrně vysoko.

Hubeňour se začal šklebit. Viděl svou šanci a chtěl ji využít. Tasil kolt a namířil jej na Gallaghera.

„K čertu!“ vykřikl. „Cizince, vy jste mého přítele hodil do prachu! Za to z vás udělám řešeto!“

Gallagher chvatně přemýšlel. Znal takové pistolníky. Když jednou tasili kolt, tak také stříleli. Pomyslel na guvernéra O’Hallorana a svůj úkol. Mířil na něj revolver a nevypadalo to tak, že by ta kulka měla minout.

Na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Nesměl teď riskovat, jinak by všechno mohlo přijít nazmar. Za několik měsíců by se možná guvernér O’Halloran dozvěděl, že ho zahrabali na hřbitově v Tubacu.

Musím získat čas! pomyslel si. Musím odvést jeho pozornost k něčemu jinému - dokud se nedostanu k revolveru.

„Na vašem místě bych nestřílel, pane,“ klidně řekl Gallagher a položil obě dlaně na hrušku sedla. „Můj kůň není na střílení zvyklý. Mohl by se splašit a ukopat vašeho přítele -a to by se mu jistě příliš nezamlouvalo. Řekl bych, že by vám to nikdy neodpustil.“

Hubeňour začal váhat. Jeho ukazováček se chvěl v pokušení vyslat smrtící kulku z jejího ocelového lůna, ale přesto to neudělal. Gallagherovy argumenty měly svou váhu. Zaváhal a sklonil hlaveň revolveru. Tento krátký okamžik marshalovi stačil. Bleskově tasil kolt a zvolal: „Odhoďte zbraň!“ přičemž natáhl palcem kohoutek. „Myslel jste si, jak jste mazaný, co? Ale ne dost na to, abyste mě vyřídil. Pusťte ten revolver, nebo vám prostřelím ruku!“

Hubeňour zbledl. Pohlédl cizinci, který ho tak přelstil, do očí a začala se mu chvět víčka. Ten proklatý cizák ho nachytal na švestkách. Jeho i Hanka, kterého chytil do lasa jako rybu na udici.

Pistolník zvedl ruce do výše ramen a roztáhl prsty. Kolt spadl na prkna chodníku.

„Tak je to správně!“ pochválil ho Gallagher, aniž sklonil revolver. „A teď běžte ke svému příteli a postavte ho na nohy. Ale nezkoušejte žádné triky!“

„Cizince, stojíte na proklatě tenkém ledě!“ zavrčel hubeňour a vrhl na Gallaghera jedovatý pohled. „Jste sebejistý, když máte před sebou někoho, kdo se nemůže bránit. Well, doufám, že se karta ještě někdy obrátí. Uvidíme, jestli potom budete tak sebejistý jako teď.“

„Dost bylo řečí,“ odsekl Gallagher a mávl revolverem. „Odvažte svého kumpána a zmizte. A už mi nikdy nechoďte přes cestu, jestli se chcete dožít stáří.“

Jeho sok sklonil ruce, ale nic neřekl. Sešel z chodníku na ulici a přistoupil k druhému pistolníkovi, který ještě pořád ležel na břiše, koulel očima a marně se snažil vyvléct se ze smyčky napnutého lana.

„Butchi,“ řekl ten muž, když konečně vstal a vyplivl písek z úst, „ten zatracený ksindl nás dostal. Za to ho jednoho dne zastřelím!“

Gallagher pohnal Thunder blíž. Revolverem jistil oba muže. „A teď běžte!“ zvolal. „Kde máte koně?“

Hubeňour, kterého ten druhý oslovil jako Butche, ukázal na dva hubené poníky, kteří stáli se svěšenými hlavami u zábradlí. Jejich sedla byla špinavá a řetízky udidel byly zarezlé. To jen potvrzovalo Gallagherovo mínění o těch dvou mužích. Jednalo se o bandity nejhoršího ražení. Žádný muž na západě, který o sebe aspoň trochu dbal, by nenechal své jezdecké vybavení v takovém stavu.

Gallagher pootočil kolt a řekl: „Butchi, běžte si pro koně a pak už vás tu nechci vidět!“

Hank, ten menší z obou pistolníků, cosi zavrčel, ale Butch ho zadržel. Byl z nich prozíravější a poznal, že proti blondýnovi by neměli sebemenší šanci. Aspoň v té chvíli ne…

O něco později již seděli v sedlech bez pouzder. I to potvrdilo Gallagherovo podezření. Pistolníci byli zřídkakdy dobří střelci s puškami a většinou jimi pohrdali.

„Cizince,“ řekl Hank, kterému se zablesklo v očích, „doufám, že se ještě setkáme. Uvidíme, jestli potom budete tak rychlý s koltem jako s jazykem.“

Otočil koně a vyrazil. Butch tam ještě chvíli zůstal.

„To platí i pro mě, cizince,“ zavrčel a vrhl na Gallaghera ostrý pohled. „Teď vám to vyšlo, ale příště to bude obráceně. Až se příště setkáme, tak to vyřídíme s kolty v rukou!“

Gallagher se usmál a strčil revolver do pouzdra.

„Jak je libo,“ opáčil vlídným hlasem. „Ale dávejte pozor, abyste při tom nepřecenili své síly, Butchi. Muži jako vy se jen zřídkakdy vydají do věčných lovišť z postele.“

Ukázal na oba revolvery, které ležely v prachu před kopyty jeho klisny. „Odevzdám je v Gold Mine. Můžete si je tam potom vyzvednout. Ale teď zmizte!“

Hubeňour na něj vrhl nenávistný pohled. Vypadalo to, jako by chtěl něco říct, jenže pak raději pomlčel. Prudce otočil svého poníka a vydal se za Hankem, který už dorazil ke konci ulice.

Gallagher hleděl za nimi, dokud nezmizeli v rudých kopcích za městem. Pak slezl ze sedla, zvedl oba revolvery a vysypal z bubínků náboje. Když se narovnal, tvářil se vážně.

Hank a Butch se vrátí, tím si byl jist. To nebyli lidé, kteří by jen tak přijali porážku. Až je potká, bude muset střílet rychleji a bezohledněji než kdy předtím.

Sáhl po uzdě Thunder a omotal ji kolem zábradlí. Hra začala. Jeho úvodní vystoupení v Tubacu dopadlo dobře. Dobře a působivě. Byl si

jist, že tak dostane do varu mnohé bandity, kteří by jinak nevyložili karty. Stačilo jen čekat a mít trpělivost.

+ + + + +

Když následujícího rána sešel po schodech z patra podniku Gold Mine do přízemí, na první pohled viděl, že něco není v pořádku.

Pohlédl na zachmuřenou tvář Ala Nortona, který stál za pultem a čistil sklenice, a pak to pochopil.

Hank a Butch se vrátili do města a hledali ho. Well, čekal to. Nepřekvapilo ho to.

Přistoupil k baru a vrhl ostrý pohled na Nortona. „Byli u vás, že ano?“ poznamenal.

Norton přikývl. „Jo, byli tu před půlhodinou. Vzali si své kolty a přísahali, že vás zabijí! To je všechno.“

„Stačí,“ prohodil Gallagher. „Kde jsou ti dva teď?“

Barman se usmál. „Poslal jsem je ke Keeneově ohradě. Řekl jsem si, že vás na ně nejdřív musím trochu připravit.“ Zatvářil se kysele a dodal: „Budou dštít oheň a síru, až zjistí, že tam nejste a že jste byl celou dobu ve svém pokoji.“

„Máte strach?“ zeptal se Gallagher.

Nortonův Gold Mine se navenek nijak nelišil od obyčejných saloonů v zapadlých městečkách jihozápadu. Jenže AI byl výborný chlap a udržoval svůj podnik čistý. Přesto nemohl nic dělat, když mu lokál rozmlátili desperados nebo pistolníci.

Norton zavrtěl hlavou. „Nemějte strach,“ řekl. „Pane, viděl jsem, jak jste ty dva včera vyřídil, a moc mě to potěšilo. Zmlátili Buda Camerona, pak ho vyhodili na ulici a nechali tančit - well, a potom jste se objevil vy. Už bylo na čase, aby do Tubacu přišel někdo, kdo těm proklatým ksindlům ukáže, zač je toho loket. Ale já… Mám ženu a tři děti. Čekají na mě ve Phoenixu - rozumíte…?“

„Moc dobře rozumím,“ odvětil Gallagher. „Nemějte obavy, Ale. Butch a Hank jsou už teď vyřízení. Jenom to ještě nevědí.“ Odkašlal si a dodal: „Jihozápad je zkrátka drsný. Zákon je daleko - a slabý. Tady je zákonem revolver, který muž nosí na boku. Dobrý nebo špatný - revolver může být jen takový, jaký je člověk, který z něho střílí. Well, Ale, dnes vezmeme zákon do svých rukou. Chřestýši, který chce uštknout, se musí rozšlápnout hlava, než způsobí neštěstí.“

Upravil si zbraňový opasek a přišel ke dveřím.

„Trochu se podívám po městě. Možná se zatoulám i ke Keeneově ohradě. Uvidíme…“

+ + + + +

I když to bylo ještě brzo ráno, slunce již nemilosrdně pálilo a jeho paprsky rozpalovaly domy v Tubacu jako pece. Ze severu přirachotil těžký zaprášený dostavník společnosti Butterfield Stage Company tažený šestispřežím a zastavil před budovou společnosti. Z dostavníků vystoupili dva zpocení a rozbití pasažéři, kteří se protahovali, zatímco se měnili koně.

Bradatý vozka se opíral o velké přední kolo, žvýkal tabák a pozoroval zapřahání. Druhý muž, ozbrojený těžkou dvouhlavňovou brokovnicí, se posadil na kraj chodníku. Po stranách vozu byla pouzdra s revolvery a winchestrovkami. Přepadení dostavníků byla na jihozápadě na denním pořádku. O tom svědčily i dírky po kulkách ve stěnách vozu. V jedněch dveřích trčely ulomené šípy se zápalnými hroty svědčící o setkání s Apači.

Na to musel Gallagher myslet, když stál ve stínu verandy saloonu Gold Mine a pozoroval ten dostavník. Pak jeho pohled ulpěl na dvou mužích, kteří jeli na druhém konci ulice na hřbetech vychrtlých poníků. Hank a Butch. Zastavili, sklouzli ze sedel a pustili uzdy k zemi. Ve tvářích měli sveřepý a hladový výraz a v očích se jim jiskřilo, když si po-vytahovávali kolty z pouzder. Nato se od sebe oddělili. Gallagher byl dost zkušený na to, aby věděl, co to znamená.

Levou rukou tasil kolt a protočil jeho bubínek. Pod prsty mu šestkrát tiše lupnul kohoutek, když náboje míjely úderník. Strčil zbraň zpátky do pouzdra a vyšel na sluncem spalovanou ulici.

Butch a Hank byli ještě šedesát yardů daleko a pomalu kráčeli k němu. Gallagher zůstal stát. Usmíval se. Ta vzdálenost byla dost velká na střelu z revolveru, ale oni ji jistě zkrátí…

Jeho protivníci se pohybovali s opatrností mužů, kteří vědí, že jakákoliv chyba může být jejich poslední. Nedalo se čekat, že udělají nějakou hloupost. Včerejší setkání se světlovlasým cizincem je poučilo. Chtěli toho muže vidět pod zemí, ale nemínili při tom riskovat.

Ještě čtyřicet kroků!

Oba pistolníci se náhle zastavili. Hank, ten menší z nich, kráčel zhruba ve středu ulice. Právě on promluvil ke Gallagherovi, jenž stál na chodníku před saloonem Gold Mine.

„Ty proklatý kojote! Toto město je pro nás dva příliš malé. Včeras mě porazil, dneska chci vidět tvůj kolt!“

Marshal udělal krok vpřed. Levou ruku držel nad stehnem. Měl roztažené prsty

Když sešel z chodníku do rudého prachu Front Street, objevil se mu na tváři úsměv.

„Jen do toho, Hanku,“ chladně prohodil, nespouštěje pistolníka z očí.

Hank se poněkud pootočil a přikrčil se.

Z druhé strany ulice se ozval Butchův hlas: „Pozor, Hanku! Dávej pozor na jeho ruku!“

Hank neodpověděl. Jeho pravá ruka trhla k boku, a když se zase zvedla, držel v ní již revolver. Gallagher viděl, jak se od jeho ocelové hlavně odráží slunce. Bleskovým pohybem, který ho tolik proslavil, tasil kolt.

Třeskl výstřel a Hank zavrávoral, načež vypálil i on.

Gallagher okamžitě klesl na kolena a otočil revolver. Na druhé straně se zablesklo. Ucítil, jak mu kulka pocuchala pravý rukáv, a stiskl spoušť.

Jeho kolt znovu vyplivl oheň a horké olovo. Butch vykřikl a byl odhozen silou výstřelu na sloup verandy. Svezl se po něm dolů a revolver mu spadl do prachu.

Gallagher si pomalu strčil zbraň do pouzdra. Otočil se a vrátil se zpátky k Hankovi, který ještě stále ležel v prachu ulice. Bandita byl v bezvědomí. Kulka ho zasáhla do ramene.

Druhý pistolník se opíral zády o sloup verandy a tiskl si dlaň na ránu na rameni.

Gallagher se k němu vydal.

„Butchi,“ řekl, „to máš z toho. Myslím, že to je pro tebe poslední varování. Jestli se potkáme ještě jednou, budu mířit níž. A teď si vezmi koně a zmiz i s Hankem. Rychle, než si to rozmyslím. Můžete jít k doktorovi. Řekl bych, že ho budete potřebovat.“

+ + + + +

Gallagher ležel na posteli a kouřil. Temnota jeho malého pokoje byla těžká a neprostupná.

Kde byl ten muž, se kterým se měl spojit? Neznal ho, pan Callman, manažer dobytkářského spolku, o něm prohodil jen pár slov. Měl se mu ohlásit smluveným znamením. To bylo všechno, co Gallagher věděl.

K uším se mu doléhaly zvuky z nesčetných saloonů a cantin ve městě. Horníci z měděných dolů tam lehce utráceli své těžce vydělané centy. A profesionální hráči a tanečnice jim při tom vydatně pomáhali. Z oken pronikalo světlo, které krájelo temnotu na nepravidelné čtverce. Před zábradlími stáli osedlaní, koně a pospávali se skloněnými hlavami. Koně, kteří neměli sedla či cejchy velkých rančů. Ve všední den v Tubacu kovboji nepobývali. Jednalo se o koně oněch podivných existencí, které se zmocnily tohoto pouštního Zapadákova a které ho terorizovaly. Ale v tom se Tubac ničím nelišil od mnoha jiných takzvaných měst teritoria Arizona.

Kdesi třeskl výstřel. Nad střechami města zněla jeho ozvěna. Na okamžik se rozhostilo ticho, ale potom odpověděl další revolver. Střílelo se v krátkých intervalech. Suchý třesk výstřelů odvál noční vítr, aniž by si jich někdo všiml.

Gallagher vstal, pečlivě zamáčkl nedopalek doutníku a přistoupil k oknu. Jeho pokoj se nacházel v patře saloonu Gold Mine.

Nad vchodovými dveřmi saloonu visela na železném kroužku lucerna. Její matná zář osvětlovala prachem pokryté zadky osedlaných koní, kteří tam pospávali. Skrze tenká prkna podlahy Gallagher slyšel tlumený hluk pronikající z výčepu.

Po dřevěném chodníku pod domem prošel muž. Gallagher pod sebou spatřil obrysy mohutné postavy s širokým kloboukem. Ten muž si hlasitě a falešně pohvizdoval. Tu melodii však Gallagher poznal. Byla to píseň, která se proslavila v padesátých letech v době zlaté horečky v Kalifornii. „I came from Alabama, the banjo…“

Gallagher sebou trhl. Rázem byla veškerá malátnost pryč.

To bylo smluvené znamení!

Ta píseň, o které mu řekl pan Callman. Muž, se kterým se měl spojit, se měl ohlásit právě touto starou průkopnickou písní.

Gallagher okamžitě jednal. Připnul si zbraňový opasek s koltem, sebral klobouk ze stolu a přiskočil ke dveřím. Zástrčka tiše zaskřípala, když ji odsunoval. Dlouhou chodbu v patře saloonu Gold Mine osvětloval mihotavý svit petrolejky. Gallagher přiběhl na její konec a opatrně otevřel úzká dvířka, jež vedla k požárnímu žebříku.

O deset vteřin později stál na rohu ulice a rozhlížel se. Jeho muž nyní dorazil ke vchodu do saloonu a pokoušel se nahlédnout přes lítací dveře dovnitř. Gallagher viděl, že je poměrně vysoký a mohutný. Měl černé vlasy, snědý obličej se smělými rysy a byl oblečen do prostého dobytkářského oděvu. Jeho manšestrový kabát byl na pravém boku vyboulený -díky velkému revolveru, jehož opotřebované pouzdro trčelo pod cípem kabátu. Na nohou měl jezdecké holínky s velkými ostruhami.

Gallagher se neslyšně připlížil až na tři kroky k němu. Potom pod jeho vahou zavrzalo prkno chodníku.

Muž se neuvěřitelně rychle otočil. Ostrý pohled jeho snědých očí se upřel na Gallagherovu tvář, přičemž jeho pravá ruka klesla do blízkosti revolveru. Zůstalo jen u toho, ale i tak to byla pozoruhodná reakce.

Gallagher zůstal stát, opřel se zády o sloup verandy a z kapsy si vytáhl doutník. Strčil si jej do úst a ukousl mu špičku. Cítil, jak si ho ten muž prohlíží, ale nedbal na to. Potom začal v kapse hledat sirky. Po chvíli se usmál a přistoupil k tmavovlasému muži.

„Neměl byste oheň, příteli?“

Muž si ho zkoumavě prohlížel, aniž mu odpověděl. Pak si sáhl do kapsy kabátu, vytáhl sirku a škrtl jí o nehet palce.

„Prosím!“

Gallagher vydechl modravý obláček a přikývl. „Díky.“

Vyňal si doutník z úst a zasněně na něj pohlédl.

„Hezká písnička,“ poznamenal.

Na snědé tváři toho muže se objevil náznak úsměvu.

„Ano, moc hezká,“ prohodil. „Líbí se vám?“

Gallagher přikývl. „A jak!“

V očích toho muže se objevil zájem a pozornost.

„I vy něco hledáte?“ vyzvídal.

Gallagher se zasmál. „Samozřejmě. Každý z nás hledá něco, čím by se mohl opít.“

Muž se jedním dlouhým, rychlým krokem ocitl po jeho boku.

„Topeka,“ zašeptal.

To bylo heslo!

„Callman,“ odvětil Gallagher stejně tak tiše.

Muž si zahvízdl mezi zuby. „Nesmí nás tu spolu vidět,“ zamumlal. „Následujte mě - ale nejdřív se pře-svědčte, jestli je vzduch čistý.“

Obrátil se na podpatku a vydal se po ulici. Přitom zaklonil hlavu a znovu si začal nahlas a falešně hvízdat.

Gallagher zůstal na svém místě. Kouřil. Jeho oči však neustále prohledávaly okolí. Dával pozor na každé šustnutí. Ten snědý dlouhán, očividně rančer, byl Callmanův důvěrník v Tubacu, o tom nemohlo být pochyb. Spojení tedy bylo navázáno.

Odhodil nedopalek doutníku na zem a rozšlápl ho botou. Potom se rozhlédl. Ulice byla prázdná, muž zmizel. Gallagher však věděl, kam jít.

Urazil dva tucty kroků, když se těsně vedle něj ozvalo zašeptání: „Tady-Topeka!“

Rychle ustoupil stranou a ponořil se do temnoty uličky obklopené ztrouchnivělými stěnami starých stodol. Těsně před ním se černal stín toho muže, který se rychle pohyboval. Konečně se ocitli za budovami. Kolem úzké pěšiny vedoucí do kopců stály rozpadající se ohrady a ztrouchnivělé ploty. Vedle jedné kůlny se povalovaly zbytky několika vysloužilých povozů.

Muž se na rohu té kůlny zastavil a otočil se.

„Well, jmenuju se Norman Price,“ řekl s vydechnutím. „A vy jste Gallagher, že ano?“

Gallagher se usmál. „Zcela správně,“ odvětil. „V Tubacu ovšem používám jméno Bill Waters.“

„Waters - to není špatné!“ Price se tiše zasmál. „Jméno, které si člověk zapamatuje. Gallaghere, slyšel jsem, že jste se v tom našem Babylóně uvedl skvělým číslem. Poranit Hanka a Butche - to je víc, než tu kdo kdy dokázal. Ale to nejtěžší vás teprve čeká, je vám to snad jasné?“

„Naprosto,“ klidně odvětil Gallagher. „O co tu jde? Ven s tím! Pokud vám mám pomáhat, tak chci mít karty vyložené na stole.“

Price pokrčil rameny.

„Není toho moc, co vám mohu říct, Gallaghere,“ poznamenal. „Oblast terorizuje smečka banditů, lupičů a desperados a zdá se, že Tubac je jejich doupětem. Well, ztratili jsme spoustu dobytka. To se děje ve všech dobytkářských státech. Jenže u nás je to mnohem víc, než bychom dokázali snést. Jestli to tak půjde dál, tak jsme za pár měsíců na mizině. My všichni chovatelé dobytka v oblasti Tubac a podél Apache Mountains. Rozumíte mi?“

„Naprosto,“ odvětil Gallagher. „A dál?“

„Nic dál. Rančeři mě vybrali jako svého mluvčího. Spojil jsem se s panem Callmanem z dobytkářského spolku. Slíbil mi pomoc. A pak přijel jeden detektiv. Vypadal jako kovboj a trochu dobytku rozuměl. Přesto ho poznali. Zastřelil ho jeden lotr v Millerově saloonu při pokeru.“

„Vy toho lotra znáte?“

Price bezmocně pokrčil rameny. „Ne osobně. Je to jeden z těch ostrých hochů, kteří se tu tak roztahují.“ Odkašlal si a dodal: „O.K., Callman nám slíbil dalšího člověka a tím jste vy, Gallaghere. Musíte být hodně velký tvrďák, když vás sem nasadili. Přesto… když nebudete zatraceně opatrný, tak nezůstanete naživu příliš dlouho. Ne dost dlouho na to, abyste poznal svou chybu!“

„Hezké vyhlídky,“ zavrčel Gallagher. „Pricei, už jste někdy slyšel o pašování omamných látek?“

Dobytkář mávl rukou.

„Omamné látky - to nás nezajímá. Chceme si jen udržet náš dobytek, to je všechno. Nemůžeme si dovolit o něj dál přicházet.“

„Nevšiml jste si něčeho zvláštního?“

Price svraštil čelo. Jeho tvář měla v nezřetelném svitu hvězd zahloubaný výraz.

„Ano,“ zamumlal. „Když jsme začali hledat, tak jsme několikrát narazili na mršiny s vyvrhnutými vnitřnostmi. To je všechno. Čert aby se v tom vyznal.“

Vypadalo to, že o pašování drog skutečně nic neví. Byl to dobytkář, kterého zajímaly jen jeho krávy. Gallagher se rozhodl, že ho nebude dál obtěžovat. Přesto zde bylo něco, co mu nebylo jasné a co zcela nedokázal strávit.

„Pricei, proč jste si nepomohli sami?“ chladně se otázal. „Jednou jsem hnal dobytek. Když naši chlapci chytili lupiče, udělali s nimi krátký proces. A pak byl s loupežemi dobytka rychle konec.“

Rančer se unaveně ušklíbl. „Na jejich straně je příliš mnoho tvrdých hochů,“ odvětil. „Gallaghere, vy znáte dobytkářský džob? Well, pak víte i to, že kovboj musí tvrdě pracovat. Jeho ruce jsou většinou příliš hrubé na to, aby tasil kolt rychleji než pistolníci, kteří žijí ze svých zbraní. Zkoušen jsme se bránit. Při tom byli mrtví a většinou na naší straně. Proto naši jezdci už nechtějí bojovat. Koneckonců je platíme za práci u stád, ne za to, aby se postavili smečce divokých střelců.“

Jeho ramena poklesla. Celý jeho postoj vyjadřoval jeho sklíčenost a zklamání.

„Well, Gallaghere, teď víte všechno,“ řekl unaveně. „Jsme vyřízení. A vy brzy budete také, jestli se nepokusíte jít na to úplně jinak.“

+ + + + +

Chvíli mezi nimi panovalo mlčení.

Gallagher nejdřív musel strávit to, co slyšel. Vypadalo to proklatě špatně. Hůř než si představoval. Chovatelé dobytka byli většinou drsní lidé. Mnozí z nich začínali v mladí jako lupiči a s touto živností položili základní kameny svých velkých stád. Když i oni házeli flintu do žita, tak už na tom muselo něco být.

Zvedl hlavu a vrhl na společníka zkoumavý pohled. Hlavou se mu honily myšlenky. Tento vysoký, snědý chlapík vypadal jak bojovník, a přesto nebyl schopen prosadit svou. On a ostatní dobytkářští králové v oblasti se nechali těmi bandity, pistolníky a lupiči dobytka zahnat do kouta, namísto aby jim ukázali, zač je toho loket. Takovou pasivitu by od nich nečekal.

„Pricei,“ řekl, „to vypadá na velkou organizaci a za velkou organizací vždycky stojí jeden jediný muž. Máte nějaké podezření?“

Gallagher otázkou mířil k tomu, co mu sdělil už guvernér O’Halloran. Muž, který organizoval pašování drog a ten, který byl bossem lupičů dobytka, byli, jak se zdálo, jednou a tou samou osobou. Bylo nepravděpodobné, že by takto vedle sebe pracovaly dvě bandy. Ne, to celé bylo dílem jedné jediné organizace. A loupení dobytka bylo jen maskováním, za kterým se skrývalo pašování drog.

Rančer si odkašlal. „Ani v nejmenším. Ano, vypadá to, jako by za tím vším stál jeden člověk z Tubac Valley, který všechno ví a který zná všechny možnosti. Někdo, koho nikdo nepodezřívá. Ale jak ho chcete najít?“

Gallagher pokrčil rameny. „Nevím. Možná bych si mohl připnout hvězdu a obsadit tu volnou šerifskou židli…“

„A během čtyřiadvaceti hodin dostat kulku mezi lopatky, co?“ skočil mu Price do řeči. „Gallaghere, bezpochyby jste tvrdý muž, ale takto se vám to nikdy nepodaří. I vy jste jen člověk a nemáte oči vzadu. Proti kulce do zad byste nemohl nic udělat ani vy.“

Gallagher mlčel. Rančer měl pravdu, to dobře věděl. Ten boj musel vybojovat jinými prostředky. Nebezpečí, že by mohl být zastřelen ze zálohy, pokud by se odhalil jako muž zákona, bylo příliš velké.

Norman Price dospěl ke stejnému závěru.

„Už jednou jsem vám řekl, že na to musíme jít jinak,“ zamumlal. „Gallaghere, jediná naděje, jak ten zatracený ksindl vymést z Tubacu, je to, že budete jednat jinak než vaši předchůdci.“

Zalapal po dechu a v očích mu začalo jiskřit.

„Desperados jsou nedůvěřiví. Každý cizinec, který se objeví ve městě, pro ně znamená nebezpečí. Je jen jeden druh lidí, který by u nich možná nevzbudil takovou nedůvěru: chlapi jejich vlastního zrna, hombres, kteří jsou ještě tvrdší než oni sami - nebo aspoň tak vypadají. Ty budou respektovat, protože je budou považovat za psance či pistolníky. Chápete mě?“ Gallagher se usmál. „Zatím ano.“ Price mu upřeně hleděl do očí. „O.K., pak víte, co musíte dělat. Musíte se vydávat za chlapa, kterého se budou bát. Za někoho, komu si nedovolí pokládat nepříjemné otázky. Za navýsost drsného muže. Za muže s rychlým koltem. Rozumíte mi?“

Gallagher přemýšlel. Ten nápad nebyl špatný. Sám si s ním pohrával už předtím. Bandité byli vždycky vysazení na dobré střelce. Pokud by se vydával za desperada, tak by ho zřejmě brzy začali prověřovat. A potom…

„Snad to půjde,“ zamumlal. Náhle se před ním otevíraly nové, netušené obzory. Muži v pozadí - bossovi pašeráků drog - by tak mohl strhnout masku ze tváře.

„Určitě to půjde,“ energicky ho opravil Price. „Gallaghere, věřte mi, je to jediná možnost. Váš začátek v Tubacu byl dobrý. Pokořil jste dva z nejobávanějších pistolníků v okolí. Hank a Butch určitě patřili k té bandě, která tak zneklidňuje okolí. Budou za ně potřebovat náhradu a nabídnou to vám - vsadíme se?“ Usmál se a dodal: „Slyšel jsem, jak jste se s těmi dvěma vypořádal. Jste jistý střelec - a navíc umíte blufovat. Buďto se o vás porvou, protože pro tyto bandity je každý rychlý revolver dobrý, nebo….“ Zaváhal a rozpačitě si odkašlal. „Nebo?“ vyzvídal Gallagher. „Nebo se vás pokusí co nejrychleji odkrouhnout, protože jste pro ně příliš nebezpečný.“

Gallagher se slabě usmál. „Hezké vyhlídky, opravdu! Přesto to musím risknout. Pricei, už jsem si s těmito myšlenkami pohrával. Není to pro mě snadné, ale hned se stanu banditou, kterého bude chtít mít ve svém mužstvu každý vůdce v Tubacu.“

Rančer se zasmál, ale byl to smích chladný jako ocel.

„Jsem rád, že jste přijal můj návrh, Gallaghere. Věřte mi - znám místní poměry dobře. Je to jediný způsob, jak vás udržet naživu dostatečně dlouho na to, abyste zjistil to, kvůli čemu vás sem poslali. Možná…“ Odkašlal si a dodal: „Well, já teď zmizím. A ještě něco, Gallaghere. Neznáme se. Jsme si naprosto cizí, kdybychom se někdy potkali. Ale když budete potřebovat pomoc a radu, pak přijeďte na ranč Čtyřlístek v Clearwater Valley. Cestu tam vám ukáže každé dítě. Tak zatím!“

Potřásl Gallagherovi pravicí a otočil se na podpatku. Jeho velké ostruhy tiše cinkaly, když se vracel po pěšině k městu. O něco později ho pohltila temnota.

Gallagher se posadil na osu vraku jednoho povozu a začal přemýšlet. Byl zástupcem zákona, a proto se mu myšlenka, že by měl hrát psance, ani v nejmenším nelíbila. Jenže Price měl pravdu. Neexistovala jiná možnost.

Náhle pocítil chuť na doutník. Potlačil ji však. Hra začala. Musel být opatrný.

Po chvíli vstal a vydal se zpátky do města.

Vyšel měsíc a zalil Tubac svým mléčným svitem. Mezi prkennými stěnami stodol, mezi nimiž vedla ta stezka, panovala neproniknutelná temnota. Gallagherovi se hlavou honily chmurné myšlenky. Jeho holínky ve vrstvě prachu vysoké po kotníky téměř nezpůsobovaly hluk.

Náhle se zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi. Ze stínu jedné kůlny se ozvalo cvaknutí. Ten zvuk moc dobře znal. Zalarmoval ho, protože šlo o ocelové cvaknutí kohoutku revolveru.

Gallagher na okamžik strnul - načež se vrhl stranou. Právě včas.

V temnotě před ním se zablesklo, vyšlehl z ní ostře rudý ohnivý jazyk se žlutými okraji. Třeskl kolt a kulka se zavrtala někde naproti němu do prkenné stěny.

Gallagher se vrhl na zem a převalil se, načež narazil ramenem do stěny jedné stodoly. Klekl si a tasil kolt. Revolver před ním znovu promluvil. Kulka se zavrtala do země.

Nyní se dostal k ráně Gallagher. Stěny stáje sbité z nahrubo otesaných prken se třásly. Mířil poměrně nízko, protože chtěl toho střelce dostat pokud možno živého.

Nato uslyšel tlumený náraz, hlesnutí a přidušené kašlání. Chvíli počkal, pak se zvedl a pomalu se vydal směrem, kde musel ležet ten neznámý. Pak narazil na ležící postavu. Ten muž ležel na břiše pod stěnou stodoly.

Gallagher si klekl vedle něj a strčil si kolt zpátky do pouzdra. Opatrně toho muže otočil na záda a škrtl si sirkou o nehet palce. Plamínek osvítil divokou tvář, jež byla nyní strnulá ve smrtelné křeči. Tvář muže, který proti němu už jednou tasil kolt…

„Butch,“ zamumlal Gallagher a pustil sirku na zem. Noc byla ještě temnější než předtím.

Marshal vstal a duchem nepřítomen si oklepal prach z nohou. Hlavou se mu honily myšlenky, když kráčel zpět k Front Street.

Butchovo zranění mu tedy nezabránilo na něho vystřelit.

Kdo ho ale, pro Kristovy rány, nasadil na jeho stopu? Kdo mu řekl,

kde ho tuto noc najde? Že by Butch pozoroval saloon Gold Mine a jeho setkání s Normanem Pricem? Nebo ho někdo informoval?

Samé otázky a žádné odpovědi. Tajemství, které zahalovalo toto město, bylo temné jako noc. Podaří se mu do toho vnést trochu světla? Nebo skončí šest stop pod zemí jako jeho předchůdci?

V saloonech a hernách kypěl noční život. Prkenné stěny tančíren se otřásaly hudbou a rytmickým dupáním mnoha holínek. Kdesi ječela žena. Dva muži se divoce hádali. Výstřely, které ukončily Butchův život, všichni ignorovali. To bylo pro toto město typické.

Na Gallaghera náhle dolehla únava a vyčerpání. Byl v Tubacu jen první den a už za sebou zanechal krvavou stopu. Jak to jen skončí?

Připadalo mu, že má nohy z olova. Hořely mu holínky.

„Stojí v horkých holínkách,“ - tak se na Západě říkalo tomu, kdo se chopil úkolu, jenž mu mohl vynést nanejvýš tak kulku mezi oči a náhrobní kámen. A Gallagher stál v proklatě horkých holínkách!

+ + + + +

Následujícího rána, vyspaný a s vydatnou snídaní v žaludku, již Gallagher neposuzoval situaci tak skepticky. Musel hrát svou roli co nejvěrněji. Roli tvrdého pistolníka, který se neštítí ničeho. Osud rozdal karty a teď šlo jen o to, jak se situace vyvine.

Po jídle se vrátil do pokoje, vytáhl si svůj ranec s šaty zpod postele a vydělal z něj všechny věci. Až úplně vespod bylo to, co potřeboval: druhý kolt v obnošeném koženém pouzdru. Přesvědčil se, že zbraň je nabitá, a připevnil si pouzdro na opasek. S důvěrným tlakem obou těžkých revolverů na bocích se již cítil mnohem lépe.

AI Norton vytřeštil oči, když Gallagher sešel po schodech z patra. Muž se dvěma kolty, to bylo v Arizoně něco výjimečného. Jen občas přijížděli takto ozbrojení chlapíci z Texasu, když jim tam zákon až příliš znepříjemňoval život. A to byli buďto floutci, kteří takto chtěli dělat dojem - nebo lidé, pro které ani peklo nebylo dost horké. A tento blondýn rozhodně nevypadal jako někdo, kdo by se se svým koltem chtěl jen tak procházet a ukazovat mezi lidmi.

„Och, pane Watersi - se dvěma revolvery…“ užasl, když upřeně hleděl na hladké pažby obou koltů.

Gallagher se usmál. „To je jenom kvůli rovnováze.“ Přátelsky tomu vyděšenému barmanovi poklepal na rameno a opustil saloon.

Venku před obchodem právě jeden muž slézal ze hřbetu vychrtlého, strakatého indiánského poníka. Ten muž měl snědý obličej a byl oblečen do pestrého poncha. Na hlavě měl kulatý, tuhý klobouk, jaký nosili indiáni v rezervacích, jenž měl stažený hluboko do čela. Oči a čelo měl skryty ve stínu klobouku, ale Gallagherovi se přesto zdálo, že toho snědého chlapíka už někdy potkal. Cosi z jeho postavy a postoje mu připadalo povědomé, ale nevěděl, co to je.

Odhodlal se, přešel ulici a vystoupal po schodech, jež vedly k lítacím dveřím obchodu. Indián k němu byl otočen zády a něco dělal se sedlem. Když se Gallagher dostal do jeho úrovně, náhle se prudce otočil. Oba muži do sebe narazili rameny a rudochův černý klobouk sletěl do prachu.

Gallagher se bezděky sklonil. Tvář toho indiána, jenž sáhl po klobouku, se ocitla těsně vedle jeho. „Měl by ses zajímat o Millerův saloon!“ sykl ten muž.

Gallagher potřeboval jednu vteřinu, než překonal překvapení. Potom se narovnal. Ten rudoch už zase stál vedle svého poníka, černý klobouk pokrytý rudým prachem již měl na hlavě. Tvářil se naprosto neproniknutelně.

Gallagher se otočil a pomalými kroky se vydal po ulici.

Chuck Burnett! pomyslel si. Ten rudoch je Chuck a nikdo jiný! Dal mu tip. Millerův saloon! Nebyl to náhodou právě ten podnik, v němž byl zastřelen Reginald Parker, detektiv dobytkářského spolku, jak mu sdělil Norman Price? No dobrá, ještě se tam podívá.

Za jeho zády se ozval dusot kopyt a krátce nato kolem něj projel Chuck na hřbetě onoho vychrtlého pinta.

Marshal pozoroval, jak jeho přítel pomalu klusá po Front Street a pak mizí kdesi v kopcích, které se táhly až k modravému hřbetu Apache Mountains. Vědomí, že Chuck je poblíž, mu dodalo sebedůvěru. Chuck byl věrný a již něco věděl. Gallagherovi nebylo jasné, kde se pohyboval. Bylo však jisté, že mu stále kryje záda.

Marshal pomyslel na Normana Price, mluvčího rančerů v údolí. Chuck a Price byli jeho jediní spojenci v tom velkém boji, který se nezadržitelně blížil. A byli také jediní, kteří věděli, kdo se skrývá za jménem Bill Waters. Jen dva muži, ale i to cosi znamenalo. Nebyl sám, nebojoval osamocen.

Upravil si oba kolty a vydal se na cestu. Jeho cílem byl Millerův saloon. Chtěl navštívit to místo, kde zemřel jeho předchůdce. Měl se přitom na pozoru. Pokud tam budou lidé, kteří si ho chtějí podat, tak budou muset střílet rychleji než kdy jindy.

Všiml si, že lidé, které potkával, se mu vyhýbali obloukem, zatímco na dřevěných prknech chodníku cinkaly jeho ostruhy a zanechávaly rýhy v rudém prachu.

Gallagher se usmál. O tom, co se stalo uplynulou noc, už se tedy vědělo. Lidé se ho začali bát, a to bylo přesně to, co potřeboval.

+ + + + +

Millerův saloon byl hodně zvláštní podnik.

Za velkolepou fasádou se skrývala dlouhá a nízká budova s celtovinou namísto střechy. Uvnitř však bylo taneční pódium, herna pro poker, faro a blackjack a mohutný pult, který zabíral téměř celou čelní stranu baru. Za pultem stálo v regálech množství láhví a nad nimi - což byl na saloon na jihozápadě nevídaný luxus - viselo obrovské zrcadlo,

v němž bylo možno přehlédnout skoro celý sál.

Gallagher se pokoušel nahlédnout tam přes lítací dveře, ale ty byly příliš vysoké. Odhodlaně je rozkopl, vkročil dovnitř a hned uhnul stranou s ostražitostí člověka připraveného k boji. Několik vteřin počkal, až si jeho oči zvyknou na přítmí, které po pobytu na rozpálené ulici působilo blahodárně. Potom se vydal vpřed. Jeho cílem byl nálevní pult.

Miller, tělnatý muž s ušmudlanou zástěrou, přestal čistit sklenice. Jeho malé oči zvídavě a nedůvěřivě pozorovaly nového hosta. Gallagher slyšel, jak hovor u stolů za jeho zády rázem utichl. Rozhostilo se tíživé, nebezpečné a napjaté ticho.

Marshal přišel k pultu a postavil se jednou nohou na mosaznou tyč. Všechny jeho svaly byly napjaty v očekávání zvuku, který by ho varoval. Ostrého nadechnutí, škrábnutí hlavně revolveru o kůži pouzdra nebo cvaknutí kohoutku.

Nic se však nestalo…

Gallagher se opřel levým loktem o dřevěnou desku pultu a usmál se.

Miller položil utěrku na pult a přišel k němu.

„Co to bude, cizince?“

„Vodu,“ nahlas řekl Gallagher. „Chladnou, pramenitou vodu - pokud ji máte.“

Miller přikývl. Taková přání nebyla u jezdců, kteří přijížděli z pouště, neobvyklá. Odešel a vrátil se se džbánem.

„Tady je vaše voda. Ta nejlepší, jakou v Tubacu najdete,“ řekl s jistou dávkou hrdosti.

Gallagher si nalil sklenici a napil se. Pravděpodobně byla lepší než brandy, kterou měl Miller v oněch pestře zbarvených láhvích.

Za ním se kdosi pohnul. „Side – to je přece ten chlap, co tak vyjel na Hanka a Butche,“ zavrčel čísi chraplavý hlas.

Gallagher zvedl hlavu. Jeho pohled se v zrcadle setkal s očima vysokého, zrzavého muže u stolu vzadu.

Pomalu se otočil a postavil svou sklenici na bar.

„Myslíte tím mě, pane?“ otázal se vlídným hlasem.

Zrzek vyskočil. „Ano, myslím tím vás, Watersi, nebo jak se vlastně jmenujete!“

Gallagher se pousmál. Jeho jméno tedy už znali. To znamenalo, že kolem něj začali roztahovat sítě. Hra začala tak, jak Price předpovídal.

Vrhl na zrzka ostrý pohled a poznamenal: „Well, jmenuju se Waters, to je pravda. Něco se vám nelíbí?“

Vysoký muž na chvíli zaváhal. Pak však ucítil, že pohledy ostatních hostů v Millerově saloonu jsou na něj upřeny a jsou plné očekávání. Teď už nemohl zpátky, už nemohl couvnout, aniž by navždy ztratil tvář.

„Vy se mi nelíbíte, Watersi, když to chcete vědět!“ vyštěkl.

Jeden ze dvou dalších mužů u jeho stolu, malý, houževnatě vypadající chlapík s šedými vlasy a očima stejné barvy, mu položil ruku na rameno.

„Hughu, měl bys být opatrný!“ varoval ho.

Zrzek však jeho ruku nevrle setřásl.

„Jdi k čertu, Side!“ zavrčel. „Ten velkohubý chlápek zmrzačil dva naše nejlepší lidi a pak ještě oddělal Butche a vy si tu jen tak sedíte a nic s tím neděláte! Až se to dozví boss…“

Odmlčel se a otočil se. Gallagher se odlepil od pultu a vydal se k němu. Pomalu, s rukama poblíž koltů.

„Vám se tedy nelíbí, že ještě žiju, že ano?“ poznamenal. „Můžete to zkusit změnit.“

Zrudlá tvář toho vysokého muže náhle zpopelavěla. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Jeho postoj se uvolnil.

„Sám si určím, kdy to změním!“ zavrčel.

Gallagher jeden krok ustoupil a dal si ruce v bok. Musel dál hrát roli, kterou přijal. Musel být tvrdší než tento chlápek.

„Vy zbabělý kojote!“ ostře zvolal. „Dělejte! Ukažte mi svůj kolt!“

Zrzek položil dlaně na desku stolu.

„Sám si určím, kdy to bude, Watersi!“ opakoval. „Nepřinutíte mě zvednout ruce a tasit proti vám. Já se nebudu řídit vámi.“

Jeho pohled znejistěl, když se střetl s marshalovým. Pak si Gallagher zahákl palce za revolverový opasek a udělal krok zpět.

„Myslím, že to stačí,“ posměšně poznamenal. „Příště si to dobře rozmyslete, jestli si se mnou budete chtít začít.“

Otočil se na podpatku a narazil do podsaditého muže s býčí postavu, který tiše přišel za něj. Ten obr neměl zbraň - alespoň ne viditelnou. To však ještě nemuselo nic znamenat.

Jediný pohled na jeho rozbitý nos, na opuchlá obočí a na neforemné uši o něm Gallagherovi vypověděl víc než dost. Tento hromotluk bojoval pěstmi.

„Pane, na můj vkus máte příliš velké sebevědomí,“ řekl. „Je načase, aby vám ho někdo srazil.“

Gallagher ve zlomku vteřiny poznal, že se dostal do pasti. Toho obra se nebál, ale měl strach z něčeho jiného. Z toho, že si při pěstním souboji poraní ruce. Vyvrtnutá, opuchlá nebo rozbitá ruka, která nebyla schopná rychle tasit revolver, mohla v jeho situaci znamenat konec. Přesto si nemohl dovolit couvnout.

„Vy chcete boj?“ otázal se a zvedl obočí.

Hromotluk si olízl rty. V jeho malých očích začalo jiskřit.

„Rád bych z vás vymlátil tu vaši zatracenou hrdost,“ zazubil se. „Jen ty vaše proklaté kolty mi v tom trochu překážejí.“

Gallagher neváhal ani na vteřinu. Věděl, co riskuje, ale nešlo to jinak. Rychlým pohybem si rozepnul přezku svého zbraňového opasku a položil ji s oběma revolvery na desku pultu. Pak se otočil a zaujal boxerský postoj.

„O.K., jsem připraven,“ poznamenal.

Podsaditý muž zafrkal a zaútočil. Šermoval pěstmi ve stylu, jakým se bojovalo na prérii. Gallaghera však nezasáhl.

Marshal lehce unikal jeho divokým úderům. Náhle jeho levá ruka vystřelila a ve stejném okamžiku pravačkou zasáhl soupeře do spánku. Obr se zapotácel a toporně se skácel na záda.

Gallagher vzal z pultu džbán s vodou a vylil mu ho do tváře. Několik mužů se začalo smát. Zdálo se, že marshal si získal jejich respekt.

Vrátil se k baru a připnul si opasek. Pohlédl na přítomné a ostře se otázal: „Je tu ještě někdo, komu se něco nelíbí?“ Na okamžik se rozhostilo ledové ticho. Pak se k němu muži otočili zády. Začali se znovu bavit, karbaníci pokračovali ve hře.

Gallagher si oddechl. Toto kolo vyhrál. Pozoroval svého soupeře, který zakoulel očima, pomalu se posadil a otřásl hlavou. Zdálo se, že nechápal, co se s ním stalo. Kromě toho byl naprosto vyřízený.

Gallagher ho vzal pod paži a postavil ho na nohy. Obrátil se na Millera a řekl: „Dej mému příteli whisky na můj účet.“

Poklepal tomu muži na rameno a poznamenal: „Vypij to a zmiz. A už nikdy mi nechoď do cesty.“

Pak šel pozpátku ke dveřím, s rukama poblíž koltů. Dostal se do hadího hnízda, ale zvládl to. Přesto si nemohl dovolit neopatrnost.

Ulice byla prázdná a horká. Gallagher rychle prošel pod okny k rohu domu. Nic se nestalo. Nikdo nevystřelil, nikdo za ním nevyběhl.

Přešel ulici a zůstal stát ve stínu jednoho vchodu. Nemusel čekat dlouho. Lítací dveře Millerova saloonu se otevřely a objevil se onen malý chlapík, kterého zrzek oslovil jako Sida. Pohlédl na Gallaghera a začal se usmívat. Zvedl ruce do úrovně ramen, aby ukázal, že nemá nepřátelské úmysly.

Zpod podrážek botu mu stoupal rudý prach, když kráčel přes ulici.

„Watersi - musím s vámi mluvit,“ řekl pevným hlasem a svěsil ruce.

Gallagher se opřel o stěnu domu a vytáhl z kapsy doutník.

„Do toho,“ prohodil.

Chlapík na něj vrhl zkoumavý pohled.

„Jmenuju se Clanton,“ řekl. „Sid Clanton. Hugh je můj bratr - ten zrzek.“ Usmál se a dodal: „ Ale že jste mu dal co proto. Jemu a Montymu!“

Gallagher zvedl obočí. „Kdo je Monty?“ otázal se.

„Hm, ten býk, který si to s vámi chtěl rozdat. Sakra, pane, ještě jsem neviděl nikoho, komu by se povedlo tak Montyho vyřídit a navíc ještě tak rychle a čistě. Musíte být hodně schopný - a nejenom s koltem.“

Gallagher se usmál. „Díky za kompliment. Clantone, přišel jste jen proto, abyste mi to řekl?“

Clanton zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Watersi, vy jste člověk, kterého bych mohl potřebovat. Možná bych pro vás měl jednu nabídku.“

Gallagher si pomyslel: To je ono! Bandité to spolkli i s navijákem! Navenek však zůstal naprosto nezainteresovaný a klidný, i když se v duchu usmíval.

„Nabídku? Dobrá, ven s tím, Clantone. Uvidíme, jestli to pro mě bude zajímavé.“

„Určitě!“ Chlapík se rozohnil. „Watersi, my jsme lidé, kteří - nu, řekněme - řídí věci v tomto kraji a v Tubacu. Zajímá nás každý, kdo umí zacházet s koltem a kdo umí používat mozek.“

Gallagher přivřel oči. „My - pořád slyším jen my. Nevěděl jsem, že patřím k někomu z vás. Jsem ještě pořád svým vlastním pánem.“

Clanton zvedl ruku. „K čertu, proč jste pořád tak paličatý? Vy jste ten pravý muž pro nás. Sám neznamenáte nic. Nějaký federální marshal už vás dostane, na to se spolehněte. Ale u nás najdete všechno, co potřebujete: partnery, kteří rozumí svému džobu. A k tomu ochranu a pomoc a možnost rychle vydělat hodně peněz. Co vy na to?“

Gallagher se usmál. „Hodně peněz - to je řeč, které rozumím. Za hezkou hromádku dolarů j sem ochotný udělat cokoli. Ještě něco?“

„Hm - no ano - nemůžu to zařídit na vlastní pěst…“ Clanton zaváhal a svraštil čelo. „Nejdřív si musím poslechnout, co na to řekne šéf. Co kdybyste k němu zašel se mnou?“

Gallagher nastražil uši. Takže zde skutečně existoval „šéf“, který činil ta nejdůležitější rozhodnutí. Jak to řekl Norman Price? V kraji musí být někdo, kdo se tam vyzná a koho nikdo nepodezírá.

Well, tohoto chlapíka musel najít, a možná se mu k tomu nyní naskýtala příležitost.

Nejdřív se však musel aspoň trochu vzpírat. Vždyť hrál roli samotáře, osamělého vlka. A tu musel hrát i dál, protože samotáři byli mezi bandity známí tím, že se jen zřídkakdy připojovali k větším bandám.

„Jít s vámi?“ Zavrtěl hlavou. „Abych po cestě koupil kulku do hlavy, že ano? Ne, z toho nic nebude, Clantone. To není nic pro mě.“

Malý bandita mu pohlédl do očí. „Ale šéf musí vědět, co….“ spustil.

„Takže vy máte šéfa,“ nevrle mu Gallagher skočil do řeči. „Clantone, zatím jsem byl vždycky svým vlastním šéfem. A tak to i zůstane. Díky za nabídku, ale myslím, že ji nepřijmu.“

Clanton jeden krok odstoupil a jeho propadlá krysí tvář potemněla.

„Watersi, neměl byste se přeceňovat,“ výhružně poznamenal. „Kdo v tomto městě není s námi, je proti nám. Myslím, že brzy poznáte, co tím myslím. Neměl byste Hugha a Montyho brát na lehkou váhu. Ti vám tu dnešní porážku nikdy neodpustí. Zatím je ještě můžu držet zpátky -ale možná už brzy nebudu chtít…“

Otočil se na podpatku a vydal se zpátky k Millerovu saloonu.

Gallagher hleděl za ním, dokud nezmizel za křídly lítacích dveří. Pak se vydal na zpáteční cestu k saloonu Gold Mine. Jeho myšlenky byly chmurné. Clantonovu hrozbu nemohl přejít jen tak, toho muže nesměl podcenit.

Přesto nemohl jednat jinak. Okamžitý souhlas by totiž mohl vzbudit podezření - především u onoho tajemného „šéfa“, na kterého si musel dát velký pozor.

+ + + + +

Gallagher si zašel, takže se do saloonu Gold Mine dostal poměrně pozdě.

AI Norton ho přivítal smutným pohledem - pohledem, který vyjadřoval všechny jeho pocity: smutek, zklamání - a trochu strachu.

Gallagher se musel v duchu usmát, když kráčel kolem Nortona a stoupal po schodech do patra. Barman slyšel o jeho extempore v Millerově saloonu a považoval ho nyní za něco, co marshal tak dokonale předstíral: za desperada a pistolníka.

Otevřel dveře svého pokoje a překročil práh.

Náhle se ozval chladný, neupřímný hlas.

„Zavři dveře a nezkoušej žádné triky, Watersi!“

Gallagher pomalu zavřel dveře a otočil se. Hlavou se mu honily myšlenky. Byl neopatrný. Nevypadalo to teď pro něj dobře.

Na stole seděl Hugh Clanton, vysoký, zrzavý bratr toho malého bandity, a mířil na něj těžkým koltem. Monty, onen hromotluk z Millerova saloonu, seděl na posteli a pohrával si s hrozivou brokovnicí, jejíž hlavně byly zkráceny, aby se dala pohodlně skrýt pod kabát.

Montymu kolem rtů přeběhl náznak zlomyslného úsměvu. „Tos asi nečekal, co?“

„Upřímně řečeno - ne,“ odvětil Gallagher. Horečně přemýšlel. Jak by se z toho mohl vyvléct? Ti dva se tam dostali přes požární schodiště, jinak by ho AI Norton varoval. Nebo že by Al…?

Honem tu myšlenku zahnal. Ne, Norton byl sice majitelem saloonu v banditském hnízdě, ale byl poctivý. Aspoň relativně. Nepomlčel by o té nemilé návštěvě, kdyby o ní věděl.

Hugh Clanton se dostal za něj, zatímco Monty mu mířil na prsa.

Cítil, jak mu Hugh vytahuje z pouzder kolty. Bandita vyklopil bubínky, vysypal si náboje do dlaně a zase mu obě zbraně strčil do pouzder.

„Tak,“ spokojeně řekl, „uděláme si teď takovou malou procházku. A aby nikoho nenapadla nějaká hloupost, tak všechno musí vypadat věrně.

Watersi, budete neustále mezi námi. Ale nezkoušejte nějaké triky! Monty si sice schová tu brokovnici pod kabát, ale pořád vám bude mířit na záda. Už jste někdy viděl člověka, kterého zblízka trefila brokovnice? Můžu vám říct, že to není nijak hezký pohled.“

Gallagher mlčel. Co měl také říct? Dostali ho jako greenhorna. A teď za to musel zaplatit. Dokázal si představit, kam ta procházka měla vést a jak měla skončit. Rudé kopce za Tubacem byly rozlehlé, tiché a osamělé.

„Dělej!“ přikázal mu Clanton a otevřel dveře. „Monty, musíme si pospíšit, Sid nás očekává v táboře.“

Obrátil se na Gallaghera a dodal: „Myslete na to, co jsem vám řekl, Watersi ! Monty vás s radostí pošle k čertu, jestli budete dělat problémy.“

Gallagher cítil, jak si ho vzali mezi sebe, načež vedle sebe sešli po schodech.

AI Norton se tvářil chladně. Znal Montyho a toho zrzavého Clantona a musel je považovat za Gallagherovy společníky.

Hugh Clanton žvanil a zasmál se nad nějakým vtipem, ale jeho oči zůstaly chladné a bez výrazu. Gallagher pomyslel na své revolvery, které měl v pouzdrech - bez nábojů. Musel se pokusit ty dva přelstít, ještě než se dostanou z Tubacu. Ale jak?

Slunce již stálo nízko, když kráčeli po dlouhé Front Street. Dva přátelé, kteří si přišli pro třetího. Nikdo z těch několika mužů, kteří je potkali, nemohl tušit, že jeden z těch tří kráčí na popravu.

Před skladištěm právě nakládali jeden velký nákladní povoz společnosti Butterfield. Dva muži, kteří nesli jednu těžkou bednu, kráčeli po dřevěném chodníku. Jeden z nich byl poněkud sehnutý pod váhou toho břemene. Gallagherův pohled magickou silou přitahovala velká pažba jeho revolveru, která vyčnívala z pouzdra, které měl připnuté nízko u pasu.

Tu pocítil, že ho Clanton chytil za ruku.

„Chvíli počkej,“ zamumlal bandita a ukázal na hekající muže, kteří se vlekli s tou bednou.

Marshal zůstal stát. V následujícím okamžiku však bleskově vykopl a nastavil jednomu z těch dvou nosičů nohu.

Muž začal klít a pustil bednu. Padla Hughu Clantonovi těsně před nohu. Zrzek se zapotácel a zaklel.

Gallagher vytáhl z pouzdra sténajícího muže revolver, jehož pažba ho předtím tak přitahovala. Vyskočil a dopadl pod povoz. Monty vypálil z brokovnice a Gallagher slyšel, jak kousky olova pokropily tlusté boč-nice povozu. Převalil se na záda a vystřelil mezi loukotěmi velkého kola, které měl přímo před hlavou. Už první kulkou vyrazil Montymu uřezanou brokovnici z ruky.

Pak otočil kolt a druhou ranou zasáhl Hugha Clantona do ruky. Kulka mu na ní zanechala krvavý šrám.

Clanton vykřikl a pustil zbraň. Odvrávoral zpět a opřel se o stěnu skladiště.

„Nestřílejte, Watersi!“ vykřikl, přičemž si držel tu poraněnou ruku. „Nestřílejte - při všech svatých!“

Gallagher vylezl zpod povozu, s koltem namířeným na zrzavého banditu.

„ Well - není to tak jednoduché pozvat Billa Waterse na procházku, co?“ zamumlal, zatímco zvedl Clantonův revolver a strčil si ho za opasek. Pak se otočil na muže Butterfield Company, který si ještě pořád mnul bolavou holeň.

„Děkuji mnohokrát za váš revolver, pane, který jsem si musel na chvilku vypůjčit. Je skvělý.“

Ten muž si vzal svou zbraň a něco zamumlal. Jeho oči však prozrazovaly, že nechápe, co se to před ním právě odehrálo. Ozvěna výstřelu ještě doznívala a horký vzduch pomalu odnášel modré obláčky dýmu z výstřelů.

Marshal vrhl tvrdý a trpký pohled na Montyho, načež řekl: „Dám ti ještě jednu šanci. Nechej ležet tu flintu a zmiz z města! Dělej!“

Monty zatřásl svýma rozbolavělýma rukama, načež vyrazil a zmizel za rohem domu.

Gallagher se otočil na Clantona. „Tak, teď chci ještě jednou mluvit s vaším bratrem,“ poznamenal. Vytáhl banditův kolt zpoza opasku a přitlačil Clantonovi na břicho ústí jeho vlastní zbraně.

„Dělejte - role se vyměnily! Přiveďte mě k Sidovi. Chci vědět, jestli je namočený v této špinavé hře.“

+ + + + +

Byla už tma, když projížděli divokou pahorkatinou, která pak přecházela v Apache Mountains.

Gallagherovy revolvery již byly znovu nabité a navíc pořád držel

v ruce kolt Hugha Clantona. Bandita jel na vychrtlém poníkovi před ním, mlčel a tvářil se nevrle. Ruce měl přivázané k hrušce sedla.

Po chvíli Gallagher v temnotě spatřil rudé oko táborového ohně. To musel být tábor, o kterém Hugh Clanton mluvil toho dne s Montym. S Montym, který byl nyní daleko od města. Bylo pravděpodobné, že se už nikdy nevrátí. Již dvakrát totiž prohrál s tím světlovlasým cizincem.

Ten oheň hořel v malém údolí mezi zvětralými červenými a hnědými pískovcovými bloky. Bylo tam dost trávy a vody a Gallagher viděl i temné stíny pasoucích se koní. Pak spatřil muže, kteří seděli u ohně a nalévali si kávu z rezavé a oprýskané konvice. Trochu se podivil. Proč ti bandité, kteří přece byli vládci Tubacu, táboří tady venku?

Ještě mimo okruh ozářený plameny zatáhl za uzdu Thunder a zastavil.

„Zavolej na ně!“ přikázal Clantonovi. „Nemám chuť koupit od tvých přátel kulku.“

Zrzavý bandita otočil hlavu. V jeho chladných očích se zajiskřilo.

„K čertu, Watersi, vy jste přece jeden z nás!“ zavrčel. „Nechcete mě rozvázat?“

Marshal se usmál. „Nejdřív chci vědět, jestli váš bratr Sid zosnoval ten hezký nápad s pozváním na procházku.“

Clanton pokrčil rameny.

„Už jsem vám přece jednou řekl, že Sid s tím nemá nic společného. Byla to jen moje a Montyho záležitost.“

„Ale?“ zasmál se Gallagher. „O.K., pak chci vidět, co na to řekne Sid, až mu přivezu jeho bratra v tomto stavu. Hughu, zůstanete svázaný. Dělejte a žádné divadlo. Zavolejte do tábora!“

Hugh Clanton se zapřel ve třmenech a nevrle zvolal: „Haló, Side -nestřílejte! To jsem já, Hugh! Přivedl jsem s sebou Billa Waterse!“

Tábor ožil. Gallagher viděl, že někteří muži se dívají na své pušky. Jinak se však nestalo nic, co by mělo vzbudit jeho nedůvěru. Ti chlapi ho očividně považovali za svého člověka.

Nad rudými skalami, jež obklopovaly tábor, zazněl hlas Sida Clantona.

„Pojď sem, Hughu. A vy také, Watersi!“

Gallagher pobídl Thunder a přijel do kruhu mlčících mužů, kteří se před jeho koněm rozestoupili.

„Dobrý večer,“ pozdravil. „Well, Side, tak rychle jste mě nečekal, není-liž pravda?“

Ten malý chlapík, který byl podle všeho jedním ze zástupců velkého šéfa, si odkašlal.

„To je pravda, Watersi. All right, sesedněte a udělejte si pohodlí.“

Otočil se ke svému bratrovi a dodal: „Kde, k čertu, celý den vězíš, Hughu? A kde je Monty? Sesedni a pojď k ohni, jestli se chceš aspoň trochu najíst.“

Gallagher se usmál. „Váš bratr nemůže sesednout, Side.“

Clanton vytřeštil oči. „Proč ne? Jak to?“

„No, prostě jsem ho přivázal k jeho koni. Kromě toho má poraněnou ruku…“

Sid Clanton se rozzuřeně otázal: „Watersi, vy jste na něho střílel?

Gallagher přikývl. „Ano. Na něho a na Montyho. Monty proto zmizel z města. Obvykle nemířím protivníkovi jen na ruku, když proti mně tasí.“

Clanton se otočil ke svému bratru. „Hughu, ty hlupáku!“ zvolal. „Co se, k čertu, stalo? Chtěli jste se mu revanšovat, co? Ty a Monty? A tahali jste při tom za kratší konec…“

Hugh Clanton otupěle přikyvoval. „Sakra, je to tak,“ zamumlal. „Bratře, ten chlap je tvrdý jak žula. Už jsme ho měli v kleštích, a přesto nás dostal.“

Malý bandita se obrátil ke Gallagherovi. „Watersi, je mi to líto, ale nevěděl jsem o tom. Doufám, že mi to věříte.“

Marshal se svezl ze hřbetu Thunder a rozepnul jí podbřišník. „Přijel bych sem dobrovolně, kdybych si myslel něco jiného?“

Clanton svraštil čelo. „Ne, to určitě ne. Znamená to, že pro nás chcete pracovat?“

„Přesně tak.“ Gallagher jedním švihem sdělal těžké sedlo ze hřbetu Thunder a položil ho na balvan. „A teď rozvažte svého bratra, než zemře hlady. Poranil jsem ho jen lehce, ale i tak byste mu měl ovázat ránu.“

Sid Clanton na něj vrhl dlouhý, bezvýrazný pohled.

„Čert aby se ve vás vyznal,“ zamumlal. „Ale ušetřil jste dnes Hughův život. A to pro mě znamená závazek vůči vám.“

+ + + + +

Marshal se probral, když začaly blednout hvězdy. Probudil ho dusot kopyt.

Posadil se a poodhrnul si deku. Winchestrovku měl pod dekou a revolver ho tlačil do levého ramene, takže se ho mohl okamžitě chopit pravou rukou. Hlavu měl opřenou o sedlo.

Opět se ozval klapot okovaných kopyt na skalnatém podloží. Gallagher sáhl na pažbu svého revolveru a přivřenýma očima přehlédl tábořiště. Pak spatřil jezdce, který z návrší sjížděl do údolí po jedné úzké pěšině. Uvolnil se. Tím jezdcem nebyl nikdo jiný než Sidney Clanton, onen malý bandita. Vypadal tak, jako by byl celou noc v sedle.

Clanton přijel až těsně před ohniště, sesedl a odsedlal svého unaveného koně. Pak si po kovbojském způsobu sedl na podrážky a větví zakutal v popelu ohniště. Rozfoukal plamínek, který se objevil, položil na něj suché větvičky a foukal, dokud se nevzňaly.

V záři ohně Gallagher viděl, že má šedý obličej, v němž se zračila vyčerpanost a nedostatek spánku.

Marshal si odhrnul deku a vklouzl do holínek. Clanton na něj pohlédl, usmál se a posadil se vedle něj.

„Ranní ptáče?“ poznamenal.

„Ne jako ty,“ odtušil Gallagher. „Side, viděl jsem tě přijet do tábora. Kdes byl?“

Clanton otočil hlavu a vrhl na něj ostrý pohled. „Bille, my nemáme rádi muže, kteří kladou příliš mnoho otázek,“ odtušil. „O.K., nechci ti to tajit. Byl jsem u šéfa. Souhlasí s tím, že pro nás budeš pracovat.“

„A dál?“ Gallagher jen s největší námahou zakryl rozrušení.

Clanton se usmál. „Žádné dál. Pověděl jsem mu o té věci s Montym a Hughem. Pochopitelně tím nebyl nijak nadšený. Ale přece ses od těch hlupáků nemohl nechat zastřelit. Můžeš tedy zůstat u nás - požaduje však, abys prokázal, že se na tebe můžeme spolehnout.“

„Aha! Mám pro něho vyloupit banku?“ otázal se Gallagher.

Clanton zůstal vážný. „Ne,“ odvětil, „plánujeme něco jiného. Pozítří přijede z Desert Junction dostavník, který přiveze peníze na mzdy pro horníky v dole. Chceme je získat. V tom voze pojede muž té společnosti, který je zodpovědný za ty peníze. Je to poměrně nebezpečný muž. Měl bys ho vyřídit ty. To je tvůj úkol.“

„Hm!“ Gallagher nasál vzduch mezi zuby. „A zbytek eskorty?“

„O to se nemusíš starat. Ty si přebereme my. Tvým úkolem je ten muž ve voze. V Desert Junction přistoupíš jako pasažér a zlikviduješ ho, až půjde do tuhého. To je všechno.“

Gallagher se usmál. „To není málo. Well, myslím, že tu zkoušku zvládnu.“

Uvolnil se a začal si hrát s jednou větví. Ostatní ještě spali, v táboře panovalo ticho. Možná by teď z toho malého bandity mohl dostat víc.

„Side,“ řekl, „chtěl bych poznat šéfa. Nerad pracuju pro někoho, koho neznám.“

Clantonovi ztvrdly rysy ve tváři, v očích mu zajiskřilo.

„Uvidíš ho, až na to přijde doba,“ zamumlal a odešel.

Marshal po snídani vzal svou klisnu a začal ji sedlat. Z druhé strany tábora přišel Sid Clanton a stoupl si vedle něj.

„Hezké zvíře,“ uznale řekl a prohlédl si Thunder pohledem znalce.

Gallagher přikývl. „Jistě, dobré a spolehlivé.“

Clanton jej pozoroval, když přitahoval podbřišník. „Chceš pryč?“

„Ano, trošku se poprojíždím. Ta kobyla potřebuje kapánek pohybu. Kromě toho se chci podívat po kraji. Jsem tu cizí a člověk musí znát terén, kde se má bojovat.

„To je pravda,“ přikývl bandita. „Ale do večera buď zpátky. Ráno musíš odjet do Desert Junction.“

„Vrátím se,“ slíbil Gallagher. Vrhl na toho malého banditu ostrý pohled a dodal: „Poslouchej, Side, to vždycky odvedete vaše lidi sem, než začnete nějakou akci?“

Clanton se usmál. „Ano. Tady venku je máme pod kontrolou. Ve městě by mohly být problémy. Whisky a tak dále. To je šéfův nápad.“

„Vypadá to, že šéf je zatraceně mazaný.“

„Na to můžeš vzít jed. Mazaný a protřelý. Sbíhají se k němu všechny nitky.“

Gallagher by se rád dozvěděl víc, ale Clanton se odmlčel. Vytáhl si z kapsy kabátu dýmku a pečlivě si ji nacpal tabákem.

Gallagher mu podal oheň a zamyšleně uhasil sirku.

„Nevěděl jsem, že děláte i takové věci,“ poznamenal. „Takové věci jako s tím dostavníkem. Myslel jsem si, že se specializujete jen na dobytek.“

Clanton se usmál a řekl: „Děláme všechno, co slibuje úspěch a spoustu peněz,“ vysvětloval. „Loupeže dobytka jsou jen částí naší práce. Děláme i jiné hezké a výnosné práce. Myslím, že se ještě budeš divit.“

Gallagher cítil, že se dostal blízko k tomu tajemství, které chtěl odhalit, ale neodvážil se již klást další otázky. Clanton mohl začít být nedůvěřivý a všechno se to mohlo zhatit. Kdyby bandité jen tušili, kým je, určitě by ho provrtali olovem.

Strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a vyšvihl se na hřbet ryzky.

„Takže večer,“ řekl klidným tónem. „Kdy zítra vyrazíme?“

Clanton svraštil čelo. „Hodně brzo. Doprovodí tě Hugh a Blade.“

Gallagher sebou trhl. Ten doprovod mu křížil všechny jeho plány.

„Proč?“ otázal se nevrlým hlasem.

„Blade tam pojede, aby vzal vaše koně zpátky. Přijdete do Desert Junction pěšky a vysvětlíte tam, že jste přišli o koně. Apači, rozumíš? To je dobrý důvod pro to, aby vás nechali jet tím vozem.“

„All right. A co má dělat Hugh?“

Malý bandita na něj vrhl nevýrazný pohled.

„Bude se starat, aby se to nepokazilo.“

„Aha, takže dohlížitel. I to je šéfův nápad?“ otázal se marshal.

„Ano.“ Clanton zvedl ruce. „Bille, neznáme tě. Nevíme, odkud jsi, nikdy jsme neslyšeli tvé jméno. Well, to nám ale starosti nedělá. Určitě jsi tvrdý muž a dobrý střelec. Jen to je pro nás důležité. Ale nemůžeš nám přece mít za zlé, když se chceme trochu pojistit. V tom povozu se má převážet třicet tisíc dolarů. Kdo nám zaručí, že se nepokusíš je získat jen pro sebe a zmizet?“

Gallagher se zlomyslně usmál. „A kdybych to chtěl udělat - myslíš, že Hugh by mi v tom mohl zabránit?“

Clanton pokrčil rameny. „Možná…“

Marshal se předklonil v sedle. Nespouštěl toho malého chlapíka z očí.

„Ne, Side, tomu nevěříš ani ty sám,“ chladně odtušil. „Děláš to jenom proto, že to po tobě chce tvůj boss. A ten ví, že Hugh na mě nemá. Možná doufá, že mě tvůj povedený bratříček odkrouhne ze zálohy, co? Zezadu by to zvládl, když na to tváří v tvář nemá.“

Sid Clanton jeden krok odstoupil.

„Bille, kdyby byl šéf poblíž, tak by teď už bylo po tobě,“ řekl ledovým hlasem. „Taková slova už nikdy neříkej ! Jsi tvrdý - ale v porovnání s šéfem jsi nula! Mysli na to, až před něj předstoupíš.“

Otočil se na podpatku a odkráčel.

Gallagher ještě nějakou dobu hleděl za tím malým banditou se svraštělým čelem. Clanton měl bezpochyby strach - ze svého tajuplného šéfa.

+ + + + +

Gallagher horečně přemýšlel, když jel přes rudé vrchy. Musel varovat lidi v Desert Junction, a to mohl udělat jen jediným způsobem: musel mu pomoct Norman Price! Ano, musel to vyřídit ten rančer.

Gallagher si vzpomínal, že ranč Čtyřlístek leží v údolí Clearwater Valley. Musel tedy jet na sever. Přesto se nejdřív vydal starým známým směrem. Bylo totiž možné, že Sid

Clanton ho nechal sledovat. Proto bylo lepší ho v takovém případě svést na falešnou stopu.

Gallagher jel skoro hodinu klidným cvalem. Teprve když si byl jistý, že ho nikdo nepronásleduje, odbočil na sever a pak na severozápad.

V poledne dorazil do jednoho malého kaňonu, kde zastavil, aby si Thunder mohla vydechnout. Vedlo tudy sice koryto potoka, ale to bylo skoro vyschlé, takže marshal si musel nalít vodu do klobouku, aby se klisna mohla napít. Potom nasbíral suché větve, rozdělal oheň a uvařil si kávu. Dřepl si a jal se srkat horký nápoj, v němž byl cítit kouř a hlína. Musel se pousmát, když si představil, kolik písku už vypil v kávě.

Po obědě se dostal k místu, které včera minul s Hughem Clantonem, když s ním z Tubacu jel do tábora banditů. Byl obezřetný, ale nic podezřelého nespatřil.

O hodinu později se krajina začala měnit. Rudé, zaprášené kopce zůstaly za jeho zády a spálená prérie se již na některých místech začínala zelenat.

Marshal spatřil malý houf herefordských býků, kteří se pásli v jednom údolí. Jezdil kolem nich jeden jezdec, zatímco dva další muži seděli ve stínu stromu a starali se o oheň.

Onen jezdec se nacházel nyní za houfem skotu, takže byl poměrně daleko, ale jeho kolegové zvedli hlavy a vrhli na Gallaghera nedůvěřivé pohledy. Marshal viděl, že mají po bocích revolvery. Jeden z nich měl na sedle pouzdro, z něhož vyčnívala hlaveň krátké pušky. Toto byla svobodná pastvina a lidé, kteří ji používali, byli opatrní.

„Dobrý den,“ řekl přátelsky, s rukama daleko od revolverových pouzder. „Jak se vede?“

Oba kovboji si vyměnili pohled. „Dobrý den!“ odvětil ten vyšší z nich. „To jste sem přijel proto, abyste se nás zeptal, jak se nám vede?“

Gallagher se usmál. „Samozřejmě že ne. Hledám ranč čtyřlístek. Kde bych ho v této zatracené zemi mohl najít?“

Strnulí kovbojové se uvolnili.

„Cizince, jedete dobře,“ řekl ten vyšší z nich. „My patříme k Normanovu mužstvu. Kápl jste na ty správné lidi.“

Ukázal na zadek svého koně a Gallagher v zaprášené kůži zvířete spatřil cejch Priceova ranče: Čtyřlístek v kruhu.

Onen vyšší kovboj ukázal směrem do údolí. „Jeďte pořád na západ, tak, aby vrchol Apache Peaku byl stále po vaší levé ruce. Za půl hodiny se dostanete na cestu. Když pojedete po ní, narazíte na Normanův dům. Ještě něco?“

„Ne, díky, to stačí,“ usmál se Gallagher.

Náhle se ozval menší z kovbojů, křivonohý mladík se snědým, dětským obličejem.

„Dneska je ale horko, co? Nedáte si kávu?“

Gallagher poznal, že si získal jejich důvěru. „Rád,“ odvětil.

Chlapec zvedl začazenou konvici z ohně a nalil kávu do jednoho hrnku.

„To je v tomto vedru na žízeň to nejlepší,“ zamumlal a podal Gallagherovi hrnek.

Gallagher se napil a vrátil mu prázdný hrnek. Ta káva byla dobrá a osvěžila ho.

„Díky, chlapci, ale musím dál,“ prohodil. „Jak daleko je to ještě k Čtyřlístku?“

Vyšší kovboj si zasvěceným okem prohlédl ryzku a opáčil: „S takovou klisnou jen hodinu. A možná i trochu méně, když si pospíšíte.“

Marshal ještě jednou poděkoval a obrátil Thunder k západu, kde se táhla pahorkatina zarostlá vousatkou. Po jeho levé ruce se k azurovému nebi vypínal Apache Peak. Brzy Gallagher nalezl vyjeté koleje cesty.

Odbočil na ni a po další půlhodině před sebou spatřil dům Normana Price. Jednalo se o bytelnou stavbu z hnědých trámů, pokrytou šedými cedrovými šindeli. Kousek od něj stály pod košatými ořechy kuchyně, kovárna a ubytovna kovbojů. Za budovami tekl potok, který tomuto údolí propůjčoval přátelský charakter.

Přesto tam bylo něco, co Gallagherovo zkušené oko hned odhalilo: známky zanedbanosti, která sice nebyla příliš dramatická, ale přesto patrná. Přijel blíž a poznal důvod této zchátralosti. Chyběla tam ženská ruka. Norman Price byl od pohledu starý mládenec. Ta skutečnost byla v kontrastu s jeho majestátním zjevem.

Gallagher projel kolem rozpadajících se ohrad se ztrouchnivělými a částečně i polámanými tyčemi. Sloupy na verandě domu zřejmě nikdy neviděly barvu, a to samé platilo i o dveřích a rámech oken. Nikde nikdo, avšak z komína kuchyně stoupal modravý dým a z kovárny se ozýval cinkot kladiv.

Marshal nechtěl, aby ho vidělo příliš mnoho lidí, takže zajel za dům ke břehu potoka a přivázal tam Thunder k jedné vrbě. Když se po pěšině vracel k domu, spatřil Normana Price, jenž právě sundával sedlo ze hřbetu jednoho prachem pokrytého koně, jehož potom nechal v ohradě. Když rančer přišel k domu, uviděl ve stínu verandy onoho nečekaného návštěvníka a překvapen zůstal stát.

„Dobrý den!“ řekl protáhle se stopou nedůvěry v hlase. „Vy a tady, Gallaghere? To je ale překvapení. Co se děje?“

„Normane, pojďme dovnitř,“ tiše odvětil Gallagher. „Bylo by dobře, kdyby nás vaši lidé neviděli.“

Rančer si tiše zahvízdl mezi zuby. Jeho tvář potemněla. Pak otevřel dveře a pustil Gallaghera dovnitř. Nabídl svému hostu židli a přišel ke skříni v zadní části místnosti.

„Dáte si drink?“

Gallagher se usmál. „Neřeknu ne. Myslím, že mám mezi zuby písek z půlky Arizony.“

Price se zasmál a vrátil se zpět se dvěma plnými sklenicemi. Jeho oči však zůstaly ostražité.

„Co se děje, Gallaghere?“ otázal se. „Ven s tím. Co pro vás mohu udělat?“

Marshal si točil sklenicí mezi prsty. „Bandité mě vzali mezi sebe.“

Price se usmál. „Skutečně? Jak se vám to podařilo?“

„Přesně tak, jak jste to předvídal. Nebylo to pro mě moc těžké.“

„Aha. Takže jste přijel proto, abyste mi to řekl?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Ne, to samozřejmě ne. Normane, znáte lidi v Desert Junction?“

Rančer povytáhl obočí. „Desert Junction? To je pobočka Arizona Cattle Company. Spojují se tam Yumská cesta, která vede podél Gily, a stará Pimská stezka. Je to jenom několik domů - skladiště, obchod a noclehárna pro pasažéry společnosti Butterfield. Předák, který vede tu pobočku, se jmenuje Sprag. Je to starý, drsný Texasan z Panhandle. Rozumí dobytku a umí rychle střílet z koltu. Dobře ho znám. Proč?“

„Normane, musíte hned jet do Desert Junction a varovat toho Spraga. Bandité chtějí přepadnout dostavník, který pozítří poveze peníze na mzdy pro horníky v dole na měď. A já jsem dostal za úkol vyřídit strážce.“

„To je pro federálního marshala opravdu odpovídající práce!“ zasmál se rančer. „Chtějí vás v Desert Junction posadit do dostavníku? Well, pak byste to tomu chlapíkovi mohl naznačit sám.“

Gallagher zavrtěl hlavou. „To by nešlo,“ odtušil. „Jsou ke mně nedůvěřiví a chtějí se mnou poslat muže, který mě bude hlídat. A já ho nemůžu vyřadit, aniž bych vzbudil podezření ostatních - právě teď, když se to začíná hýbat. Ne, Pricei, nesmíme nic riskovat. Musíte jet do Desert Junction a říct o tom těm lidem.“

„O.K., samozřejmě máte pravdu, Gallaghere,“ přisvědčil Price. „Vyjedu, hned jak se setmí. Cestu znám jako své boty. Zítra ráno budu tam a o všem Spragovi řeknu. Co myslíte, že by měl udělat?“

„No, mohl by ty peníze poslat jiným vozem a po jiné cestě. Nebo by mohl posílit ostrahu, aby bandity odstrašila. Jestli je to tak drsný muž, jak jste mi ho popisoval, tak ho už něco napadne.“

Gallagher vstal a vzal ze skoby svůj klobouk.

„ All right, radši půjdu. Musím být do večera v táboře a nerad bych u svých nových přátel vzbudil nedůvěru.“

Podal rančerovi ruku.

„Normane, spoléhám na vás. V tom dostavníku je třicet tisíc dolarů. To je částka, za kterou už se vyplatí bojovat. Bandité udělají všechno pro to, aby se těch dolarů zmocnili. Musíme být opatrní a nesmíme si dovolit chybu.“

„Žádnou neuděláme, Gallaghere,“ slíbil Price a potřásl marshalovi rukou. „Vyjedu dnes v noci - na nejlepším koni, jakého mám. Připravíme těm ksindlům přivítání, na které jen tak nezapomenou!“ Pozvedl obočí a dodal: „A co váš zvláštní úkol? Už jste vystopoval toho tajuplného šéfa?“

„Zatím ne,“ přiznal Gallagher, „ale jsem mu v patách. Normane, vaše podezření je správné. Ten chlap je vlivný muž mezi rančery v údolí nebo mezi občany Tubacu. Tipoval bych spíš na to první, protože se dobře vyzná v dobytku.“

Price se zachmuřil. „To jsem tušil!“ zamumlal. „Well, Gallaghere, až toho chlapa polapíme, tak nebude žádný strom v kraji příliš vysoký na to, abychom ho na něm nepověsili!“

Gallagher se na verandě zastavil a pohladil dlaní rozpukané dřevo zábradlí.

„Normane, mám vám dát jednu dobrou radu?“ usmál se.

„Určitě. A jakou?“

„Měl byste se oženit, jen co na pastvinách zase zavládne klid. Taková usedlost potřebuje ženu, která se stará o domácnost, když je muž u stáda.“

Price si povzdechl v podivném gestu komického zoufalství. „Vy jste ale zatraceně bystrý chlapík. O.K., máte pravdu: žena tu chybí. Můj čínský kuchař také není bůhvíco. Ale nejdřív musíme dokončit tu záležitost, aby se kraj zase uklidnil.“

Gallagher se rozloučil a přišel za dům k Thunder, která si zde pochutnávala na listí vrby. Utáhl jí podbřišník, nasedl a korytem potoka se vydal k travnatým kopečkům, které obklopovaly údolí. Neměl chuť na to, aby ho tam někdo viděl a poznal. Krom toho ho tlačil čas. Slunce už se sklánělo ke vzdáleným, zasněženým štítům hor na západním horizontu.

Postavil se ve třmenech, položil se na krk Thunder a přesunul tam tak váhu ze sedla. Jemně se dotkl ostruhami boků ryzky a ta okamžitě vyrazila.

+ + + + +

Následujícího rána Gallagher opustil tábor banditů, ještě když hvězdy teprve bledly.

Den byl ještě chladný a šedý a slunce zatím nevyšlo,. Ale na trávě se již třpytila rosa, což bylo znamení toho, že bude opět vedro. V údolích se převalovala mlha, zatímco horské vrcholy začínaly svítit v záři pomalu vycházejícího slunce.

Hugh Clanton, který tu cestu znal, vyjel napřed. Pak jel Gallagher na své ryzce a nakonec Blade, drsně vyhlížející chlapík se snědým obličejem a očima bez výrazu.

Svižně ujížděli na západ. Po nějaké době odbočili na sever. Pořád zůstávali v takovémto pořadí a Gallagher měl neustále nepříjemný pocit, že mu na záda míří kolt. Tento Blade byl od pohledu člověk schopný někomu vystřelit do zad.

Celý den jeli mírným tempem. V poledne si odpočinuli a v podvečer už byli v blízkosti jedné cesty. Zdálo se, že Hugh Clanton se zde skvěle vyzná, protože se vyhnul všem osadám i pozemkům osaměle ležících rančů. Když se setmělo, navedl svého koně do lesíka, v němž rostla tráva a kde se leskla hladina malého jezírka.

„Tady zůstaneme,“ rozhodl, když sesedl z koně a uvolnil mu podbřišník.

Gallagher a Blade ho mlčky napodobili. Koně tam nechali volně stát. Nehrozilo, že odběhnou, na to tam byla příliš dobrá pastva. Brzy se utábořili a po jídle si ti tři tak rozdílní muži zapálili cigarety. Zamyšleně hleděli do pomalu uhasínajících uhlíků.

Pak už Gallagher nedokázal zkrotit svou zvědavost. Nevěděl moc o tom, co ho čeká a chtěl se dozvědět víc. Mohl výhodně zamíchat karty jen tehdy, pokud by věděl, o co se hraje.

„Hughu,“ řekl a vytáhl si z úst cigaretu, „jak to teď bude dál?“

Zrzavý bandita se usmál.

„To je velice jednoduché,“ řekl. „Do Desert Junction je to už jenom pět mil. Zítra ráno přijedeme tak blízko, jak to jen půjde. Potom Blade vezme koně a zmizí. Pojede zpátky k Sidovi, který s ostatními chlapci čeká mezi kopci na ten dostavník.“

„A my?“ vyzvídal marshal.

„My půjdeme pěšky do Desert Junction. Apači nám sebrali koně, rozumíš? Ta výmluva je dobrá, protože indiáni se tu pořád potulují v hordách a kradou koně. Řekneme tam, že chceme vzít poštu do Tuba-cu, a tak se dostaneme do toho vozu.“

„Je to tedy běžný vůz pro cestující?“

„Ano. Ale oni se vždycky postarají o to, že ostatní pasažéři po cestě přestoupí do jiných povozů. Všechno to má být tajné a přitom to má vypadat normálně. Šéf se to ale dozvěděl. Až zítra zaplatíme v Desert Junction za lístky, budou nás muset vzít, aniž by měli nějaké podezření.“

„Kolik tam pojede strážných?“ zeptal se marshal.

„Moc ne - ale budou to zatraceně ostří hoši. Jeden bude na kozlíku s vozkou, ozbrojený brokovnicí. A to je na krátkou vzdálenost děsivá zbraň. Pak jeden pojede na koni za vozem - i to bude drsňák. Ale ten nejtvrdší bude sedět uvnitř. Ten nespustí bednu s penězi ani na vteřinu z očí. Je to bývalý texaský marshal. Nosí dva revolvery a umí s nimi zacházet. Toho si vezmeš ty.“

„A ty?“

Hugh Clanton se záludně usmál. „Já jsem tu od toho, abych dohlédl na to, aby se nic nepokazilo. Ten ranger by mohl být rychlejší než ty -a pak bych musel zasáhnout.“

„Aha. Takže budeš jednat, až když si to sním rozdám.“

„Možná,“ dvojznačně odvětil bandita a přivřel oči.

Gallagher vstal a hodil nedopalek cigarety do ohně. Dozvěděl se, co chtěl vědět. To mu stačilo. Ti bandité se ještě budou divit. Tou dobou už Norman Price uháněl nocí, aby varoval Spraga, bosse Desert Junction. A Sprag už bude vědět, co dělat.

Gallagher si odvázal ranec ze sedla a hodil si jej přes rameno. Když vyšel z kruhu osvětleného ohněm do stínu, zadrželo ho Bladeovo zvolání.

„Kampak, Watersi?“

„Jdu spát,“ stroze odvětil marshal.

Bandita se pousmál. „Ty jsi nějak moc opatrný.“

Gallagher přikývl. „Jo, vždycky.“

Pak zmizel v temnotě. Lehl si na místo, kde ho jeho společníci nemohli překvapit.

+ + + + +

Hugh Clanton ráno nespěchal. Po snídani uhasil oheň a zametl všechny stopy. Pak nasedli a vyjeli souběžně s cestou, ale tak daleko, aby z ní nebyli vidět.

Za hodinu Clanton zvedl ruku a navedl svého koně k jednomu topolovému háji.

„Už jsme dost blízko,“ řekl a seskočil ze sedla. „Blade, vezmi koně a zmiz. Víš, kde nás zase potkáš.“

Gallagher rovněž slezl ze sedla a poplácal Thunder po krku. Myšlenka na to, že se bude muset rozloučit se svou věrnou družkou, mu na náladě zrovna nepřidala.

„Zacházej s ní opatrně, Blade,“ varoval ho. „Je citlivá a zvyklá na dobré zacházení.“

Snědý bandita na něj vrhl výsměšný pohled.

„Kůň je kůň - a zlomit se dají všichni!“ chladně procedil mezi zuby.

Gallagher si dal ruce v bok. „Blade, jestli se nebudeš slušně chovat k mému koni, tak ti dám za vyučenou, až se vrátím,“ řekl důrazně.

Bandita neodpověděl. Chopil se uzd obou koní, otočil své vlastní zvíře a zmizel za kopci.

Hugh Clanton se sehnul, nabral do dlaně hrst rudého prachu a potřel si jím tvář.

„Sprag, ten chlápek, co šéfuje v Desert Junction, je mazaný. Mazaný a bystrý. Musíme vypadat věrohodně, nebo nás prohlédne.“

Gallagher svraštil čelo. „A kdyby to udělal - co pak?“

„Pak bychom se museli z té zatracené díry prostřílet,“ zavrčel Clanton se zachmuřenou tváří. „A vůbec by nebylo jisté, jestli by se nám to podařilo. Ten Sprag je Texasan. Jeden z těch, co vyvrhlo samo peklo…“

Gallagher si rovněž potřel ruce a tvář prachem. Pak se vydali na cestu.

Za čtvrt hodiny se objevila křižovatka, která tomu místu dala název: Desert Junction. Gallagher napočítal půl tuctu primitivních dřevěných a zděných domů. Největším z nich bylo sídlo pobočky Arizona Cattle Company, významné dobytkářské společnosti. Následovala dostavníková stanice, v níž se měnili koně transkontinentálních expresů, a obchod, jenž zároveň sloužil jako výčep, bufet a noclehárna. Zbytek budov byly chaty Mexičanů, kteří pracovali ve stanici, a jejich rodin.

„Ještě něco, Bille,“ řekl Clanton, když se blížili k prvním domům osady. „Neznáme se. Setkali jsme se včera večer, společně jsme tábořili a během noci nás rudokožci okradli. To je jistější a ušetří nám to nepříjemné otázky. Jasné?“

Gallagher přikývl. „O.K.,“ přisvědčil. V duchu byl u Normana Price. V tu dobu už museli rozhodující lidé v Desert Junction vědět, co se chystá. Doufal, že Price bude tak moudrý, že se neukáže. Clanton byl nedůvěřivý. A toho rančera z Tubac Valley možná znal. A kdyby se Price objevil v Desert Junction právě tento den, jistě by začal mít podezření.

Jejich tváře, holínky, klobouky, ruce a nohy byly od rudého prachu, když dorazili na Yumskou cestu. Stará Pimská stezka vedla ze severu, spojovala se zde s Yumskou cestou a pak ostře odbočovala na východ. Před obchodem stály bryčky s vysokými koly, jaké byly na jihozápadě oblíbené. Peoni oblečení v bílých plátěných šatech v jedné ohradě cvičili koně. Před skladem se nakládal mohutný povoz Concord.

Marshal a jeho kumpán přišli po širokých dřevěných schodech ke vchodu obchodu a vešli dovnitř. Velký výčep a prodejní prostor byl tou dobou prázdný. Byl tam jen barman, tlustý muž s řídkými vlasy, který stál za barovým pultem a umýval sklenice v kádi. Pozorně a nedůvěřivě hleděl na oba příchozí muže.

„Dobrý den,“ prohodil. „Viděl jsme vás jít přes kopce bez koní. Už dlouho jdete pěšky?“

Hugh Clanton se unaveně usmál. „Dlouho ne. Indiáni nám dnes v noci uloupili koně. Apači, jestli jsem jejich stopy poznal dobře.“

Barman přikývl a nedůvěra mu zmizela z očí.

„Zatracená rudá sebranka! Dávají nám zabrat a kavalerie je stále nedokáže dostat pod kontrolu. Cizince, buďte rád, že vám jenom vzali koně. Nemáte chuť na drink?“

Clanton přikývl. „Ano! Dvakrát whisky, na to leknutí!“

Barman postavil na stůl láhev a dvě sklenice.

„Obslužte se sami. Dneska je ale horko, co?“

„Jo, proklatě horko,“ přitakal Clanton, vytáhl z láhve zátku a nalil do sklenic.

Barmanův pohled na okamžik ulpěl na Gallagherově tváři, načež mu sklouzl k bokům.

„Vy jste z Texasu, cizinče?“ otázal se.

Gallagher svraštil čelo. „Proč?“ chtěl vědět.

„Protože nosíte dva kolty. A já jsem zatím se dvěma kolty viděl jenom Texasany.“

Hugh Clanton postavil svou prázdnou sklenici na stůl a zašklebil se.

„Radši se toho muže neptejte, odkud je,“ varoval barmana. „Možná je to doopravdy Texasan - a ti jsou zatraceně vznětliví!“

Barman vytřeštil oči. „Nechtěl jsem být nezdvořilý nebo příliš zvědavý, pane,“ řekl. „Nevěděl jsem, že ho neznáte.“

„Ne, neznáme se,“ zasmál se Clanton. „Setkali jsme se teprve včera v Pinalu. Chtěli jsme jet kousek spolu. Potom se objevili rudoši a ukradli nám koně. Tento pán má hodně špatnou náladu. Rozuměl byste tomu, kdybyste znal koně, o kterého přišel.“

Znovu se napil a hřbetem ruky si otřel rty.

„All right - nejede tudy nějaký dostavník, kterým bychom mohli cestovat dál, nebo budeme do konce svých dnů trčet v tomto Zapadákově?“

„Kterým směrem chcete jet?“ otázal se barman.

„Do Tubacu,“ rychle odvětil Clanton.

„Well, tak to máte štěstí. Za hodinu tudy projíždí jeden dostavník do Tubacu. Tam naproti u skladiště se budou měnit koně, pak můžete přistoupit. Nejlepší bude, když rovnou půjdete na stanici a koupíte si lístky.“

„Díky, já to vyřídím,“ podotkl Clanton a postavil svou prázdnou sklenici na stůl. Otočil se na Gallaghera a dodal: „Ty můžeš počkat tady, než se vrátím, příteli. Můžeš si mezitím spláchnout prach z hrdla.“

Zasmál se a s cinkajícími ostruhami odešel ven.

Gallagher se opřel lokty o pult a odsunul láhev s whisky stranou. „Pivo,“ poručil si, zatímco začal horečně přemýšlet.

Pokud byl Sprag varován, pak musel vědět, která bije, když se nyní na

stanici objeví člověk, který bude chtít dva lístky do Tubacu. Určitě bude jednat - a to rychle.

A to se také stalo. Jenže jinak, než si Gallagher představoval. Úplně jinak…

+ + + + +

Mohla uplynout tak čtvrthodina.

Marshal stál u pultu a pil pivo. Barman leštil sklenice.

Tu zavrzaly lítací dveře, načež se pilinami posypaná prkna podlahy otřásla pod váhou těžkých kroků. Gallagher na ně nedbal. Clanton -myslel si. Vrátil se s lístky. V hlavě měl úplně jiné myšlenky.

Z nich ho však probral ten chraplavý, cizí hlas. „Vy jste Waters, že?“

Gallagher se chtěl otočit, ale náhle pocítil tlak v zádech. Tlak hlavně velkého revolveru.

„Ani hnout!“ varoval ho ten hlas. „Jenom odpovězte na mou otázku: Jste Waters?“

„Ano, jsem,“ přisvědčil marshal. „Ale co to, k čertu, má znamenat? Proč mi míříte na záda?“

„To hned zjistíte, příteli,“ zachechtal se ten muž, který ho revolverem držel v šachu.

Gallagher cítil, jak mu jeho ruka vytahuje kolty z pouzder. Krátce nato obě těžké zbraně dopadly na podlahu za pultem.

„Harry, schovej ty kolty, dokud nebudeme vědět, s kým máme tu čest!“ zvolal onen muž.

Barman za pultem vyděšeně vytřeštil oči a zeptal se: „Spragu, není snad s tím gentlemanem něco v pořádku?“

„To teda není!“ zařval Sprag. Pak se obrátil ke Gallagherovi.

„A teď ke dveřím, mladý muži! Ale zůstaňte pěkně u mého koltu. Jestli zkusíte nějaký trik, budete mít o jednu dírku na knoflík na košili navíc! Jasné?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Gallagher, který ještě stále věřil v to, že jde o nějaký omyl. „Mluvíte dost nahlas, Spragu.“

„Nebuďte sakra tak drzý, přítelíčku!“ obořil se na něj onen Texasan. „Žiju na hranici indiánského území dost dlouho na to, abych dokázal zkrotit vzpurné chlapíky. Hoďte sebou, běžte ven a nedělejte hlouposti!“

Gallagher věděl, že mu zatím nezbývá než poslechnout. Znal tvrdé hraničáře, jako byl Sprag, dost dobře na to, aby věděl, že tito hoši nejdřív střílejí a teprve potom se ptají. Jak mu to řekl Price? Texasan, jeden z těch, co vyvrhlo samo peklo! Toto označení sedělo.

Na schodech narazili na Clantona, který přicházel ze stanice a mával dvěma lístky. V očích bandity se zajiskřilo, když spatřil to podivné procesí.

„Haló!“ překvapeně zvolal. „K čertu, o co tu jde? Kdo jste a proč na toho muže míříte?“

„Jmenuju se Sprag,“ nevrle odvětil Texasan, aniž zmírnil tlak revolveru v Gallagherových zádech. „Tento chlap je váš společník?“

Clanton začal tušit zradu.

„Společník je asi příliš silné slovo,“ opatrně odvětil. „Setkali jsme se včera v Pinalu a společně jsme přenocovali. To je všechno!“

„ Well, a Apači vám ukradli koně?“

Clanton v rozpacích pokrčil rameny. Tento výslech se mu pranic nelíbil. Mezitím se dole u schodů shromáždilo několik mužů, kteří je obklopili.

„Vypadá to tak, Spragu,“ pomalu odpověděl bandita. „Dneska ráno prostě naši koně byli pryč a já jsem našel stopy těch rudých lotrů. Potom jsme pěšky přišli sem, abychom dál pokračovali dostavníkem.“

„Proč jste se nepokusili získat své koně zpátky?“

Clanton se usmál. „Už jste někdy pěšky pronásledoval Apače, kteří mají koně?“

Sprag zaklel. „Jak se jmenujete?“

„Clanton. Hugh Clanton.“

„A chcete do Tubacu?“

„Jo, jestli nemáte nic proti.“

„Well, můžete jet tím dostavníkem,“ řekl Sprag. „Ale tento muž…“ dodal a zesílil tlak v Gallagherových zádech, „tento muž ne. Zůstane tady, dokud se všechno nevyjasní.“

Clanton se zachmuřil. Vypadalo to, že bude muset sám, bez pomoci, vyřídit strážce bedny s penězi. Tato vyhlídka se mu ale vůbec nelíbila.

„Spragu, co proti tomu muži máte?“ zeptal se bez okolků.

„Ještě to přesně nevím, ale něco už se najde,“ zamumlal Sprag. „Clantone, zřejmě jste se stal obětí jednoho komplotu. Tento chlap je zřejmě jedna ruka s těmi lumpy, co vám ukradli koně. Všechno to bylo nainscenováno, ale my jsme na to neskočili.“ Odkašlal si a dodal: „Well, dost bylo řečí! A teď běžte, Watersi, nebo jak se vlastně jmenujete. Můj čas je příliš drahý. Podívám se na vás později.“

Postrčil Gallaghera a okounějící lidé se rozestoupili. Sprag přivedl svého zajatce k velké, bytelně postavené prkenné kůlně, která stála ve svahu.

„Spragu, to co děláte, je omezování osobní svobody!“ protestoval Gallagher, když jeden z mužů otevřel visací zámek na dveřích kůlny a Sprag ho postrčil dovnitř. „Nejste ani šerif, ani marshal a nemáte právo mě zadržovat!“

Texasan - Gallagher spatřil jeho tvář, díky čemuž všechny jeho naděje pohasly - se chladně usmál.

„Pane, my tady dole u hranice bereme právo do svých rukou,“ řekl. „Něco se proti vám určitě najde a já to hned zjistím. A jestli jsem se zmýlil, tak se vám omluvím. Pokud ale bude pravda to, co si myslím, pak vás pověsíme na nejvyšším stromě, co tu roste - bez zákona a bez poroty a všech těch novodobých nesmyslů!“

Zavřel dveře a Gallagher slyšel, jak zamyká. Vyskočil a začal pěstmi bušit do dveří.

„Spragu, počkejte! Já nejsem ten, za koho mě máte!“

Ke Gallagherovým uším se donesl Texasanův jedovatý smích. „To říkají všichni! Well, podívám se na vás později. Teď na to nemám čas.“

Gallagher slyšel cinkání ostruh a kroky mnoha holínek, které se vzdalovaly. Posadil se na bednu a pohlédl na malé, silnými železnými tyčemi zamřížované okénko nahoře u stropu.

On seděl tady a dostavník s penězi se zatím řítil do katastrofy, aniž tomu mohl nějak zabránit. Co se,

k čertu, stalo? Kdo selhal? Kde jen, ksakru, vězel Norman Price, který jediný mohl tento omyl vysvětlit?

+ + + + +

Po chvíli se marshal uklidnil a začal uvažovat chladnokrevně.

Něco se pokazilo - ale co? Sprag mluvil o tom, že dostal tip. Ohledně něj. Co tím mohl myslet - a od koho měl informace?

Jistě ne od Normana Price, spíš od někoho, kdo ho chtěl zničit. Snad v tom měl prsty i onen tajuplný „šéf“. Třeba ho prohlédl a chtěl ho tímto způsobem vyřídit. Pokud to však bylo tak, co se stalo s Normanem Pricem? Jedno bylo jisté: rančer byl mimo hru a nemohl tak varovat Spraga. Jak se to ale mohlo stát?

Gallagherovi se hlavou honily myšlenky. Tolik otázek a žádné odpovědi! A přece musely existovat.

Důležitější než toto hloubání však nyní bylo dostat se z tohoto provizorního žaláře a varovat ostrahu dostavníku. Mohl to stihnout, pokud by si pospíšil.

Rozhlédl se po místnosti. Bylo to skladiště plné pytlů, beden a soudků. Jeden z nich přisunul pod okénko, vylezl na něj a zatřásl mřížemi. Ty však jeho síle odolaly.

Kůlna byla postavena poctivě, aby byla bezpečná před zloději, navíc lidem v Desert Junction sloužila i jako vězení. Pokud Spraga odhadl správně, tak v té „cele“ bylo zavřeno už mnoho lidí – a mnozí z nich určitě skončilo „na stromě“, jak se o tom Sprag vyjádřil.

Vzpomněl si na svou hvězdu a na pověřovací listinu, která ho jako federálního marshala zmocňovala k tomu, aby v teritoriu Arizona mohl vykonávat svou zákonnou pravomoc. Obojí se nacházelo ve dvojitém dně jeho rance a ten zase ležel pod postelí v jeho pokoji v saloonu Gold Mine. Bylo příliš nebezpečné tyto dokumenty vézt do tábora banditů, takže je nechal v Tubacu.

Nyní tedy neměl nic, čím by se mohl prokázat jako muž zákona, a Sprag nevypadal jako někdo, kdo věřil všemu, co slyšel. A i kdyby tomu tak bylo - tak by už bylo příliš pozdě na to, aby zachránil peníze a životy ostrahy dostavníku.

Když jeho myšlenky dospěly k tomuto bodu, začal jednat. Dveře byly pevné a odolaly jeho síle. Marně pátral po všech koutech místnosti po nějakém předmětu, který by mohl použít jako páčidlo či pilu. Nebylo tam nic kromě pytlů s moukou a fazolemi, soudků se sirupem a několika beden plných plechových konzerv.

Vzduch v té uzavřené místnosti byl horký a dusný. Marshal se koupal v potu, když skončil s hledáním. Posadil se na jednu bednu a ztěžka oddechoval. Do jeho duše se pomalu vkrádala sklíčenost a rezignace. Tu uslyšel rachot okovaných kol, dusot kopyt a cinkání postrojů ozývající se z ulice. Stoupl si na soudek a okénkem vyhlédl ven.

Ke skladišti přijel těžký, zaprášený transkontinentální dostavník. Vedle vozky seděl zachmuřený vousatý muž, který měl na kolenou položenou brokovnici. Za vozem přijel jezdec, který sesedl a dal napít svému koni.

Ve dvířkách dostavníku se objevil další muž. Protáhl se, aby si uvolnil nohy ztuhlé po dlouhém sezení. Byl vysoký a hubený, měl smělé rysy v obličeji a bystré jestřábí oči. Klobouk a revolvery za opaskem svědčily o tom, že jde o Texasana.

Vůz s penězi! Samozřejmě, to byl on! Gallagher si s hrůzou uvědomil, že s vozkou to jsou čtyři muži, kteří jedou vstříc jisté smrti. A on to věděl a nemohl nic dělat. Vědomí této bezmocnosti ho dohánělo k zuřivosti.

Naproti před skladištěm přepřahali koně. Všechno probíhalo rychle, hladce a rutinně. Před stanicí se objevil muž a vešel do vozu. Byl to Clanton. Jezdec nasedl na koně a také Texasan se vrátil na své místo. Na poslední chvíli přiběhl ještě jeden člověk, který rovněž naskočil do již se rozjíždějícího dostavníku. I tento muž nosil dva revolvery a v rukou držel moderní winchestrovku. Gallagher na okamžik spatřil jeho tvář. Rozbušilo se mu srdce.

Ten muž totiž nebyl nikdo jiný než Sprag! Ten tedy také jel s tím transportem peněz.

Co to mělo znamenat?

+ + + + +

Z myšlenek ho vytrhlo škrábání na stěně kůlny. Venku se ozvalo tiché zašeptání: „Pozor, Gallaghere - něco ti tam teď hodím!“

Chuck Burnett! Gallagher vyskočil. V okně se objevil jakýsi těžký 4O

předmět, který pak spadl dolů. Bylo to páčidlo se zakrouceným a ostrým koncem.

Gallagher se ho chopil a narovnal se.

„Chucku - kde jsi?“ zvolal tiše.

„Za domem,“ odpověděl Burnett. „Gallaghere, ta kůlna stojí na kůlech. Vytrhni jedno prkno z podlahy a vlez dolů. Můj poník stojí vpředu na ulici. Vezmi si ho a zmiz!“

„A ty?“ tiše se otázal Gallagher.

„Neměj obavy. Jsem rudokožec z rezervace, kterého si nikdo nevšímá. A také jím ještě nějakou chvíli zůstanu.“ Odkašlal si a dodal: „A ještě něco, Gallaghere: zatímco se tě všichni snažili oddělat, vytáhl jsem tvé kolty z trezoru v Harryho obchodě. Zabalil jsem je do přikrývky a tu jsem přivázal k sedlu. Máš dost munice?“

„Ano,“ odvětil Gallagher. „Díky, příteli.“

„Není zač. Ale teď už běž! Dostavník je pryč už deset minut.“

Gallagher si vzal páčidlo a odsunul stranou bedny, které stály na podlaze. Spatřil škvíru a vrazil do ní železo. Zapřel se o něj a po jistém úsilí se ozvalo praskání, načež se uvolnily hřebíky.

Gallagher vypáčil jedno prkno a sklonil se. Dvě stopy pod ním byla hlína. Jedno prkno však nestačilo, dírou po něm by neprolezl.

O dvě minuty později už bylo těch prken uvolněných víc. To už muselo stačit. Pustil páčidlo a strčil do díry nohy. Netrvalo to déle než pět vteřin a dřepěl mezi kůly, na kterých kůlna stála. Odtud pohlédl na ulici.

Na kraji ulice, jenž byl ani ne dvacet kroků od něho, se táhl zbytek starého plotu. Seděl u něj indián přikrytý pestrou dekou a zády se opíral o jeden ze sloupků plotu. Tuhý kulatý klobouk měl posunutý hluboko do čela. Zdálo se, že spí. Jeho poník, vychrtlý, ale houževnatě vyhlížející strakatý pinto, stál poblíž.

Ten indián byl Chuck Burnett!

Gallagher se rozhlédl po ulici. Panovalo vedro a lidé se před ním raději ukrývali doma. Na rohu obchodu klábosili dva muži a nevypadalo to, že se brzo rozejdou. On však nemohl čekat déle. Dostavník s penězi a nic netušícími muži ostrahy se každou vteřinou blížil strašnému a neodvratnému osudu. Musel to risknout.

Rychle vyklouzl zpod podlahy a proběhl kolem Burnetta, který předstíral, že spí.

„Už jdu,“ zašeptal v běhu.

„Do toho - a hodně štěstí!“ odpověděl Chuck téměř zavřenými rty.

Gallagher dorazil k pintovi, chopil se visící uzdy a vyšvihl se do sedla. Vyděšené zvíře se vzepjalo a otočilo se na zadních. Gallagher je opět přitlačil k zemi a obrátil je. Jeho ostruhy koně okamžitě přiměly cválat tryskem.

Již téměř dorazil za zatáčku, za níž už by zmizel lidem z Desert Junction z dohledu, když tu za jeho zády třeskl výstřel.

Výstřel z pušky!

Slyšel hvízdnutí kulky a viděl, jak sto yardů před kopyty pinta vytryskla fontána prachu a kamínků. Přitiskl se k sedlu a rozhlédl se. Z domů v Desert Junction vyběhli muži a vyšvihli se do sedel.

Jeho útěk byl prozrazen.

Znovu třeskla puška. Kulka se odrazila od kamene a hvízdla nebezpečně blízko Gallaghera. Pak konečně dorazil do zatáčky a zmizel za kopci.

Když se po chvíli opět otočil, uviděl za kopci obláčky zvířeného prachu.

Náhle se skrze vrzání sedla a rytmické bubnování kopyt jeho koně k jeho sluchu donesl jiný hluk. Vzdálené duté praskání.

Výstřely z pušky…

Gallagher zkousl ret. Jel příliš pozdě, o tom nemohlo být pochyb. Ostruhami bodal pinta do slabin a zvyšoval tak jeho tempo, i když věděl, že to je zbytečné, že tím jen mrhá silami koně.

Vzdálená střelba zintenzivněla, pak se na chvíli odmlčela, znovu se rozhořela a potom zase ustala.

Gallagherův obličej byl pokryt potem, když hnal koně přes horké, prašné kopce. Nad vzdáleným horizontem se k nebi vznášel dým. Pak daleko vpředu spatřil oblak prachu, který se pohyboval směrem k Apache Mountains, aby se potom rozplynul v horkém vzduchu.

Když dorazil do jedné ostré zatáčky, uviděl onen dostavník - nebo spíš to, co z něj po přepadení zbylo.

Těžký povoz ležel na boku, jeho silné dřevěné stěny byly provrtány kulkami. Dva koně leželi mrtví na zemi, další zvířata zmizela.

Gallagher tam přicválal a vrhl se ze sedla dřív, než pinto zastavil. Bylo pozdě, to si dobře uvědomoval. Strážci transportu se však bránili.

Mezi keři leželi mrtví poníci banditů a také několik mužů.

Vedle převrženého povozu Gallagher nalezl mrtvého texaského rangera se dvěma vystřílenými kolty v dlaních.

Gallagher vylezl na dostavník a pohlédl dovnitř. První, co uviděl, byl Hugh Clanton. Zrzavý bandita ležel zkroucený v rohu. Jeho košile byla na levé straně hrudi zbrocená krví. Strnulé oči neživě hleděly k nebi.

Šikmo před jeho nohama ležel další muž: Sprag! Člověk nemusel být jasnovidec, aby poznal, co se tu přihodilo: Clanton a Texasan se zastřelili navzájem, když ta přestřelka začala.

A bedna s penězi zmizela.

Z náprsní kapsy Spragovy tmavé vesty trčel cíp bílého papíru. Gallagher se sklonil a vytáhl jej. Mechanicky na něj pohlédl - a rázem ho polil horký pot!

Na tom papíře bylo pevnou rukou napsáno několik slov. Gallagher je přečetl a okamžitě pochopil Spragovo podivné jednání v Desert Junction. Ony záhadné poznámky, které tam ten starý Texasan prohodil, náhle získávaly význam.

Měl v ruce poselství pro Spraga. Poselství, které ho varovalo - před mužem jménem Waters!

Znovu a znovu si četl těch několik slov: „Spragu, do Desert Junction přicestuje muž, který plánuje přepadení zítřejšího transportu peněz. Jmenuje se Waters, je vysoký, světlovlasý a nosí dva revolvery!“

To bylo všechno. Žádný podpis, žádná značka, nic.

Gallagher hleděl na ten papír.

Kdo byl ten muž, který poslal Spragovi toto poselství?

Kdo věděl o tom přepadení a o roli, kterou v něm měl sehrát? Jen o sám, boss banditů a Norman Price!

Co se stalo s Pricem? Proč nepřijel do Desert Junction a neinformoval Spraga? Že by ho chytili? Nebo byl onen „šéf“ natolik mazaný, že jeho, Gallaghera, nechal neustále sledovat? Byl snad při svém setkání s Pricem pozorován? A vyvodili z toho bandité správné závěry?

Gallagher neměl čas zabývat se těmito otázkami. Po svahu za jeho zády cválala skupina jezdců. K nebi stoupaly vzteklé výkřiky mužů z Desert Junction, když spatřili zničený dostavník. A pak promluvily jejich kolty.

Gallagher přiběhl ke svému koni a vyskočil do sedla. Věděl, že teď musí jet tak rychle jako ještě nikdy. Muži z Desert Junction byli rozdivočelí. Bylo jasné, že by ho nenechali to vysvětlit. Rozzuření lidé jsou zřídkakdy schopni uvažovat rozumně. Uvázali by mu smyčku kolem krku a pověsili by ho na nejbližším stromě.

Marshal se přitiskl k hrušce sedla. Pinto ochotně vyrazil tryskem.

Kolem jeho uší hvízdaly kulky, kolem pintových kopyt se zvedaly gejzíry prachu. Byl zázrak, že žádná z nich netrefila koně. Jenže muži z Desert Junction, kteří cválali za ním, byli hnáni vztekem, a tak nemířili příliš přesně.

Gallagher slyšel pronikavý hvízdot kulek a cítil záchvěvy vzduchu, ale jinak se nic nestalo.

Sjel z cesty, dorazil k jednomu hřebeni a překonal jej. Střelba za jeho zády utichla. Když vyjel na další hřeben, odvážil se ohlédnout. Jeho pronásledovatelé právě sjížděli ze svahu, který už měl za sebou. Přestali střílet, protože vzdálenost mezi nimi byla příliš velká a oni byli dost moudří na to, aby šetřili náboji.

Přesto Gallagher věděl, že ho budou zarputile pronásledovat dál. Bylo jasné, že ho budou hnát, dokud se nezhroutí jejich koně nebo jeho pinto, nebo dokud se mu nepovede je setřást.

+ + + + +

Když přijel do tábora banditů, byla už noc. Pinto byl pokrytý potem, ale to úsilí stálo za to. Marshalovi se podařilo pronásledovatele setřást. Už čtyři hodiny za svými zády nikoho neviděl - musel však dělat dlouhé zajížďky přes hory, aby zahladil stopy.

Táborový oheň už spíš jen doutnal. Dva nebo tři bandité byli ozdobeni bílými obvazy, jak Gallagher s uspokojením zjistil. Těm mužům v dostavníku už nestačil pomoci, ale aspoň že se bránili.

U kraje kruhu osvětleného ohněm sesedl a nechal pinta být. Na jeho záda byly upřeny nedůvěřivé pohledy banditů, ale na to marshal nedbal.

„Kde je Sid?“ otázal se, když zvedl konvici s kávou z ohniště a nalil si do hrnku. Hrdlo měl plné prachu a ústa vyschlá. Napil se a začal se už cítit lépe.

„Sid jel s Bladem a Luckým do Tubacu. Šéf je chtěl vidět,“ odvětil vychrtlý, křivonohý chlapík. Svýma přivřenýma očima zkoumavě hleděl na Gallaghera. „Bille, pořád se ptám, jestli nejsi jen mluvka,“ dodal ten muž. „Vyřídils Hanka a Butche a možná i mnoho jiných. Ale když dneska došlo k té velké přestřelce, taks nebyl na svém místě. Proč ses, k čertu, skryl?“

Gallagher odstoupil jeden krok od ohně a položil obě ruce na pažby svých koltů.

„Ještě jedno takové slovo a vrátím ti ho do úst olovem!“ procedil mezi zuby. „Nemohl jsem se zúčastnit toho boj e, protože mě v Desert Junction zavřeli. Někdo musel dát echo Spragovi. Hugh Clanton to viděl.“

Bandita zbledl a jeho strnulý postoj se uvolnil.

„Hugh je mrtvý,“ zamumlal. „Vybral sis špatného svědka. Well, možná ti to šéf uvěří.“

Toporně se obrátil na podpatku a zmizel. Gallagher cítil jeho nepřátelství. Byl by naprosto bezmocný, kdyby se rozhodli ho oddělat ze zálohy.

„Pojedu teď do Tubacu a povím o tom Sidovi,“ řekl. „Sám chci vědět, kdo mi to tak osolil. Ten člověk bude muset mít zatraceně rychlý kolt, až to zjistím.“

Pak přišel na místo, kde se pásli koně. Thunder tam byla též. Přivítala svého pána přátelským frkáním. Gallagher ji osedlal a vyjel z tábora, aniž by se vůbec přiblížil k osvětlenému kruhu kolem ohně.

Byl unavený a kručelo mu v žaludku. Přesto věděl, že v noci nebude moci odpočívat. Ten papír, který nalezl u mrtvého Spraga, ho pálil jako oheň. Musel najít pisatele těch slov - a kromě toho zjistit, co se stalo s Normanem Pricem.

Už byla skoro půlnoc, když dorazil do Tubacu.

U zábradlí před Millerovým saloonem stáli osedlaní koně a klímali tam se svěšenými hlavami. Gallagher mezi nimi poznal poníky Sida Clantona a Bladea.

Millerův saloon byl tou dobou ještě poměrně hodně zaplněný. Skoro u všech stolů se hrálo a modravý tabákový dým se vznášel v těžkých chuchvalcích kolem petrolejových lamp, jež osvětlovaly velký sál.

Miller stál se svým barmanem za mohutným barovým pultem a obsluhoval. Když spatřil zaprášeného jezdce se dvěma revolvery, vytřeštil oči. Jeho pohled přelétl k jednomu stolu. Gallagher také pohlédl tím směrem. U toho stolu seděli Sid Clanton, Blade a ještě jeden bandita, který si říkal Lucky. Hovořili spolu.

Vydal se tam a téměř narazil do jejich stolu. Tři bandité zvedli hlavy, když před nimi utichl cinkot jeho ostruh. Na dravci tváři Sida Clantona s ostrými rysy se objevil stín.

„Bille, kde se tu bereš?“ chraplavě se otázal a trhl sebou. Gallagher viděl, jak jeho pravá ruka zmizela pod deskou stolu.

„Side, vyndej tu ruku zpod stolu!“ ostře přikázal. „A vy ostatní také. Myslíte si, že jsem vás nechal ve štychu. Ale tak to není. Poslouchejte, co vám teď řeknu.“

Přitáhl si jednu židli a posadil se. Clanton ho nespouštěl z očí. Ten pohled Gallaghera doslova pálil.

„Mám pocit, že nám dlužíš vysvětlení,“ zamumlal ten malý bandita. „Kvůli tobě skončil Hugh pod zemí.“

Gallagher zavrtěl hlavou. „K čertu, to nebyla má vina!“ odsekl.

Pak jim vyprávěl vše, co se stalo od okamžiku, kdy s Hughem Clantonem dorazil do Desert Junction, po jeho útěk a pronásledování lidmi z osady.

Jen indiána, který se ve skutečnosti jmenoval Chuck Burnett a který vlastně ani vůbec nebyl indián, nezmínil. Vysvětlil své osvobození tím, že se mu povedlo vytrhnout rukama prkno z podlahy. A o tom, že ve Spragově kapse našel onen papír, též neřekl ani slovo.

„Copak bych se vracel, kdybych vás zradil nebo nechal ve štychu?“ zeptal se na závěr. „Musel jsem počítat s tím, že mi nebudete věřit a že mě zastřelíte, a přesto jsem se vrátil. Side, muži z Desert Junction mě hnali přes kopce a toužili po mém skalpu. Je zázrak, že jsem jim unikl. Musel jsem ukrást jednomu indiánovi z rezervace poníka, abych se z té šlamastyky vůbec dostal.“

Clanton svraštil čelo. „To, co říkáš, může být pravda,“ zamumlal. „Sprag musel odněkud dostat echo. V tom dostavníku totiž žádné peníze nebyly.“

„Žádné peníze?“ Marshal nedokázal potlačit překvapení. Podívejme se na toho Spraga! Ten starý lišák nemínil nic riskovat a prostě a jednoduše nechal tu bednu s penězi vyložit v Desert Junction. Nebylo divu, že se bandité rozčilovali. Ztratili lidi i koně a namáhali se kvůli ničemu. Bylo by to směšné, kdyby ta záležitost nestála několik mužů život.

„Slyšels dobře. V tom zatraceném dostavníku nebyly žádné peníze,“ zamumlal Clanton. „Jenom prázdná bedna. Šéf mi utrhne hlavu, až se to dozví.“

„Ty se s ním setkáš?“ otázal se Gallagher s nadějí v hlase.

Clanton, přikývl: „Ano, dneska v noci. Určitě bude výborně naložený. Hugh a další dva muži mrtví, několik lidí zraněných a ztraceni čtyři koně. A všechno zbytečně! Well, chtěl bych tuto noc už mít konečně za sebou.“

Gallagher na něj vrhl zkoumavý pohled. „Copak, máš strach?“

Clanton si povzdechl. „Bille, ty šéfa neznáš. Je to naše vůbec první chyba. Bude dštít síru a oheň.“

„Můžeš mě přece vzít s sebou. Budu mluvit ve tvůj prospěch,“ řekl Gallagher zdánlivě lhostejným tónem, ačkoli byl ve skutečnosti velmi nervózní. Kdyby Clanton jeho návrh přijal, stanul by ještě tuto noc tváří v tvář největšímu a nejnebezpečnějšímu zločinci celého jihozápadu. A pokud by se mu nepovedlo jej zatknout, pak by se ke slovu dostaly kolty. Pro takový případ měl federální marshal speciální pravomoci, které jej opravňovaly příslušně jednat.

Jenže Sid Clanton na takový návrh nepřistoupil a Gallagher musel na své přání zapomenout.

„Ne,“ řekl malý bandita a zavrtěl hlavou. „Půjdu sám. Lucky a Blade zůstanou s tebou. Můžete spát v Millerově stáji.“

To už cosi znamenalo! Clanton ho nechával hlídat. Možná mu přece jen nevěřil. A on, Gallagher, se nemohl těch strážců jen tak zbavit, aniž by vzbudil podezření. To nejhorší na celé věci ale byl fakt, že takto nemohl pátrat po tom, co se stalo s Normanem Pricem.

Dělal si o rančera starosti. Někdo ho musel vyřadit. Možná šlo o toho samého muže, který poslal Spragovi onen dopis - v naději, že ho ten starý Texasan okamžitě zastřelí. Že by za tím stál velký šéf, který už prohlédl jeho roli a teď si s ním jen hrál na kočku a na myš?

Gallagher náhle ucítil v zátylku chlad. Otočil se a spatřil Bladeovy tvrdé oči. V tom pohledu se zračila nedůvěra, antipatie a nenávist. Blade byl přítelem Hugha Clantona a rozhodně nemínil uznat jeho, marshalovo, vysvětlení.

„Side, na tvém místě bych tomu chlapovi nevěřil ani slovo,“ chraplavě řekl tmavovlasý bandita.

Marshal se otočil. „Ty máš zájem o problémy, Blade?“ otázal se vlídným hlasem.

Sid Clanton bouchl pěstí do stolu.

„K čertu, co se to s vámi děje?“ zaklel. „Blade, drž se zpátky. Už jsme ztratili dost lidí. Jenom žádnou přestřelku.“

Tmavooký desperado Gallaghera neustále sledoval. „A přesto mu nevěřím ani slovo,“ zamumlal.

Marshal se rozčilil. „Za to ti jednou dám nakládačku, Blade!“

Clanton ho chytil za ruku. „Nech ho na pokoji. Hugh byl jeho přítel. Blade, nebuď blázen. S takovým rizikem musí holt počítat každý, kdo se pohybuje na horké půdě.“

Blade zvedl zrak. „Takže ty chceš krýt zradu, Side?“

Gallagher vstal. V tom okamžiku bylo všechno ohroženo. Pohlédl na Bladeovu náhle pobledlou tvář a uvolnil se.

„Well, Blade, ještě se k té záležitosti vrátím,“ řekl. Odstrčil židli a dodal: „Side, jdu teď spát. Drž toho žvanila na uzdě!“

Pak se pomalu otočil a prošel mezi řadami židlí. U barového pultu se zastavil. Vzpomněl si totiž, že už více než dvanáct hodin nejedl.

Položil levou nohu na mosaznou tyč, opřel se lokty o pult a objednal si jídlo. Ve světle petrolejových lamp se leskly pestré láhve v policích. Marshalův pohled po nich klouzal nahoru, až dorazil k zrcadlu. Viděl stoly, u nichž seděli mimo jiné i Clanton, Blade a onen Lucky, kterého skoro neznal.

Náhle zbystřil pozornost. Clanton a Lucky měli hlavy blízko sebe a něco si tiše šeptali. Blade tam jen tak seděl. Jeho tmavé oči doslova hořely. Gallagher cítil, že jejich pohled je upřen na jeho záda. Zpod přivřených víček pozoroval Bladeovu tvář a spatřil v nich chuť vraždit.

Potom se Blade zvedl ze židle. Marshal se vrhl k zemi. Třeskl výstřel, těsně nad Gallagherovou hlavou proletěla kulka a zavrtala se do stěny nad barem.

Marshal tasil kolt. Levý. Palcem pravé ruky ještě uprostřed toho pohybu natáhl kohoutek, zatímco ukazováček přitiskl ke spoušti.

Nato ta těžká zbraň v jeho dlani třeskla.

Blade pustil svůj revolver a napůl se obrátil, otočen silou nárazu kulky do ramene. Skácel se na stůl a z něj se svalil na podlahu.

Marshal vyskočil a s těžkým koltem v dlani pomalu kráčel vpřed.

„Side, doufám, že s tím nemáš nic společného,“ ledovým tónem poznamenal Gallagher, který zůstal stát tři kroky před malým desperadem.

Clanton zavrtěl hlavou. „Při všech svatých - ne! Blade byl hlupák, má, co chtěl. Teď bude muset mnoho týdnů ležet v posteli. A možná mu zchromne ruka!“

Gallagher se nakvašeně otočil a vydal se k východu.

Tu se k jeho uším donesl hlas malého bandity.

„Víš, Bille - kolikrát si říkám, jestli ti jde o to nás zdecimovat. Butch je mrtvý, Montyho jsi vyhnal a Hank a Blade dopadli hodně špatně. Sakra, proč jenom pořád míříš na rameno?!“

+ + + + +

Gallagher si lehl do sena Millerovy stáje, přepadla ho únava a brzy usnul.

Když se probudil, už byl horký den. Vikýřem dole pronikalo dost světla. Clanton a Lucky chrápali opodál ve slámě.

Gallagher se narovnal a shrábl si stébla slámy a sena z vlasů. Thunder pod ním podupávala ve stáji. Slezl po žebříku, dal jí napít a do koryta jí nasypal oves. Pak se umyl ve žlabu. Když se vrátil do stáje, stál už u dveří Clanton.

„Dobré ráno, Bille,“ řekl malý bandita nevrlým tónem. Zívl si a dodal: „Umíš zacházet s dobytkem?“

Gallagher svraštil čelo. „Ano. Proč?“

„Byla by tu pro tebe práce. Šéf zjistil něco nového.“

„Dobytek?“ rychle se otázal marshal.

Clanton přikývl. „Správně. Jasná věc. Chlapi z ranče AC ženou tři sta mladých býků k nějakému železničnímu nádraží. To je příležitost pro nás.“

„Tři sta mladých býků? Side, to bude zatraceně těžké hnaní! Ten rohatý ksindl je divoký. To ta loupež vynese tolik?“

„I kdyby nevynesla,“ odvětil Clanton. „Vyděláváme ještě i jinak. Well, vysvětlím ti to později. Ted musíme odjet do tábora a říct o tom chlapcům.“

Gallagherův mozek začal pracovat. Takže nejen loupež dobytka, řekl tento malý, křivonohý bandita. Bylo tu ještě něco jiného, co jim mělo vynést peníze. Ted už nemohlo být pochyb o tom, že právě tato banda provádí to podivné pašování drog. A tuto noc chtěli přes hranici přehnat houf býků, z nichž by se pak většina vrátila zpátky, až by je pustili - s kontrabandem v žaludku.

Po snídani vyjeli.

„Co říkal boss?“ otázal se po chvíli Gallagher.

Clantonův pohled se upřel do dáli.

„Moc ne,“ zamumlal, „a to byl zázrak. Myslel jsem si, že mi utrhne hlavu. Well, Bille - dnes v noci budeš moct ukázat, co v tobě vězí. Mužstvo z AC jsou tvrdí hoši. Ti nám dají co proto.“

Po zbytek cesty mlčeli.

Gallagher přemýšlel o plánovaném přepadení. Neměl tušení, v jaké části toho ohromného, divokého kraje ležel ranč AC. A nemohl tedy varovat lidi na něm.

Cítil, jak ho bandité pozorují. Jejich nedůvěra ještě nezmizela. Nemínili mu dát šanci zmizet z tábora a pokusit se najít kovboje z ranče AC. Neměl na vybranou. Musel počkat do noci. Musel počkat, jak se věci vyvinou. Kdyby došlo k přestřelce, mohl se přece ještě pořád přidat k lidem z ranče.

+ + + + +

Pozdě odpoledne se zatáhla obloha a slunce zmizelo. Sid se usmál a promnul si dlaně.

„To je ono! Ani měsíc, ani hvězdy. Ideální podmínky pro přepadení!“

Gallagher nemohl sdílet nadšení malého bandity. Tma jeho poslání ještě ztíží. Neznal tu krajinu dostatečně dobře na to, aby se tam mohl pohybovat potmě.

Bandita, který vařil, zacinkal lžící o víko kotle. „Honem, přijďte sem, než to vyliju!“

Gallagher vytáhl z batohu misku, dostal svou porci a otupěle začal jíst. Toužil už po tom, aby toto své druhé já mohl konečně opustit. Ta maškaráda se mu nelíbila. Byl to muž zvyklý hrát s vyloženými kartami. Všechno ostatní se příčilo jeho naturelu. Věděl ovšem, že svůj úkol dokáže splnit jen takto. Jen tehdy, když se mu podaří získat důvěru bandy, se

bude moct dostat k muži, jenž z pozadí tahal za drátky.

Po jídle Clanton rozhodl, že se pojede dál. Bandité s reptáním vylezli do sedel. Neúspěch s dostavníkem je znechutil. Gallagher tušil, že bude stačit už jen jedna taková blamáž a banda se začne rozpadat. Možná o tom rozhodne již tato noc.

Opustili tábor za tmy. Po obloze pluly mraky, jejichž okraje žlutě svítily. Vypadalo to na bouřku. Bylo dusno.

Vedl je Sid Clanton. Musel mít oči sovy, protože se dobře vyznal i v takové tmě.

Po více než dvouhodinové jízdě ucítili kouř. Někde za hřebenem musel hořet oheň.

Clanton jedoucí v čele toho houfu zastavil svého koně. Ostatní narazili do něj či do sebe a začali tiše klít. Hlas vůdce je však umlčel. Pohybovali se nyní velmi pomalu a opatrně. Po nějaké době dorazili na temeno hřebene.

Dole pod nimi Gallagher spatřil červený bod, doutnající ohniště. Po chvíli už dokonce mohl poznat i nejasné obrysy odpočívajícího stáda. U ohně se pohybovali dva muži, jejich koně stáli poblíž se svázanýma nohama a pásli se.

Po nějaké době do kruhu osvětleného ohněm přijel třetí muž. Něco těm dvěma řekl a zase zmizel. Ačkoli byla tma jako v pytli, ještě nebylo příliš pozdě. Poprchalo. Nad vzdáleným horským pásmem Tonto Rim se blýskalo, ale dunění hromů bylo velmi slabé.

„Dvě hodiny přestávka,“ rozhodl Clanton a uvolnil podbřišník svého koně. „Na útok je ještě brzy. Chlapci, udělejte si pohodlí a odpočiňte si. V příštích čtyřiadvaceti hodinách se moc nevyspíte!“

Gallagherovi se hlavou začaly honit myšlenky. Dvě hodiny! Ano, měl dvě hodiny! S tím už mohl něco podniknout. Za ty dvě hodiny musel varovat kovboje tam dole.

Uvolnil Thunder podbřišník a přivázal klisnu k jednomu keři. To, co měl v úmyslu, chtěl udělat bez koně, aby nevzbudil podezření. Proto odvázal přikrývky ze sedla a vlezl do křoví. Tam z dek vyrobil dlouhý válec červovitého tvaru, který se z jisté vzdálenosti dal považovat za spícího člověka. Aby ten bluf byl dokonalý, nasadil na horní konec toho válce svůj klobouk a na dolní holínky. Pak vylezl z houští a jal se plížit temnotou pryč.

Nyní se mu hodilo, že nastala taková tma. Už po padesáti krocích vyskočil na nohy a začal utíkat. Přes ponožky ho bodaly tmy, ale na to nedbal. Běžel dolů do údolí, oběhl velkým obloukem ohniště a přiblížil se ke stádu. Jeho cílem byl muž, který hlídal stádo. Musel ho někde v té tmě najít. K ohni se přiblížit nesměl, aby ho nespatřil některý z banditů.

Naštěstí ti býci nebyli polodivocí, neklidní longhorni, ale bělohlaví herefordi a durhamové. Gallagher proběhl kolem okraje stáda, aniž by zneklidněli. Využíval při tom osamělých topolů a mesquit.

Po chvíli uslyšel dusot pomalu se blížícího koně. V temnotě se objevila nejasná silueta jezdce. Než si Gallagher mohl rozmyslet další postup, byl už ten kovboj u něj. Byl přitisknutý ke krku koně a vypadalo to, že spí, ale to mohlo být jen zdání.

Gallagher tiše vyšel ze stínu topolu a chytil poníka za uzdu. Kůň vyděšeně zafrkal a trhl hlavou. Jeho jezdec sebou pohnul. Marshal spatřil ocelový lesk hlavně revolveru.

„Jen klid, Flipe,“ zamumlal ten kovboj a poklepal svému koni po krku. „To bude jen nějaká zatracená puma. Neměj strach, starouši, nakrmím ji olovem.“

Gallagher uslyšel cvaknutí, když jezdec natáhl kohoutek zbraně. Teď vystřelí a všechno bude prozrazeno. Rychle natáhl ruku a vytrhl tomu muži kolt z ruky dřív, než mohl zmáčknout spoušť. Potom chytil muže za nohu a trhl jí. Kovboj letěl ze sedla. Gallagher si na něj klekl a přitiskl mu hlaveň jeho vlastního koltu k hrudi.

„Ani muk!“ zavrčel, přičemž v levé ruce stále držel uzdu vyděšeného koně. „Nehýbej se, nebo tě při všech svatých udeřím tvým vlastním koltem do hlavy.“

Počkal, až se muž vzpamatuje. Trvalo to však drahnou chvíli, než se kovboj posadil a natáhl se po klobouku, který mu při tom pádu sletěl z hlavy.

„Co k čertu chcete?“ zamumlal přeskakujícím hlasem.

„Varovat vás,“ rychle poznamenal marshal a sklonil kolt. „Nahoře v kopcích se skrývá tucet banditů, kteří chtějí tebe a tvé kamarády přepadnout a odehnat vám stádo. Chápeš?“

„Zatím ano,“ hlesl kovboj. „To jste mě musel strhnout z koně, abyste mi to řekl?“

Gallagher se tiše zasmál. „Ano, protože ses na mě chystal vystřelit a všechno tak prozradit. Já k těm banditům totiž patřím.“

„Pane, tomu nerozumím!“ Kovboj si sáhl na hlavu. Jeho oči vypadaly nechápavě.

„Ani tomu rozumět nemusíš,“ odvětil marshal. „Jezdím s těmi bandity, ale nejsem jedním z nich. Mám málo času na to, abych ti to vysvětlil. Poslouchej mě: určitě jsi z ranče AC a chceš zítra hnát tři sta býků směrem k dráze, že ano?“

„To je pravda! Sakra, cizince, vy máte pravdu!“

„Jistěže ji mám. A jestli tě rychle něco nenapadne, tak se ti býci k železnici nikdy nedostanou, ale zmizí někde v Mexiku - a vás předtím odkrouhnou. Co můžeme dělat? Je tu poblíž víc jezdců z tvého mužstva?“

Kovboj zavrtěl hlavou. „Ne. Jsme jen tři. A k AC je to daleko. Příliš daleko na to, abychom odtud mohli přivolat pomoc.Tři muži proti tuctu banditů, to je trochu málo.“

„Čtyři muži,“ opravil ho Gallagher. „Zapomněls na mě. Já budu bojovat na vaší straně, až půjde do tuhého.“

„Cizince, kdo jste?“ zpříma se otázal onen kovboj.

Gallagher se usmál. „Člověk, který se vetřel mezi bandity. Možná proto, že musí provést jednu věc…“

Honák tiše zahvízdl. „Rozumím! Marshal nebo něco podobného, že?“ Náhle se narovnal a dodal: „Pane, měl bych nápad! Z jaké strany by měli zaútočit?“

Gallagher ukázal na úžlabinu mezi

kopci. „Odtud.“

„Well, trochu to těm gentlemanům opepříme. Kdy chtějí udeřit?“

„Asi za hodinu.“

„O.K., to je dost času. Cizince, až ti bandité zaútočí, tak ještě něco zažijí. Splašíme naše býky a naženeme je proti těm gentlemanům. Budou moct mluvit o štěstí, jestli uniknou jejich rohům a kopytům.“

Gallagher pochybovačně pokrčil rameny.

„Myslíš, že se ti to podaří?“

„Jistě. Podpálíme prérii za naším stádem. Pak ještě pár výstřelů z koltu a máte vidět, jak budou utíkat. Je to naše jediná šance. Nebo víte o něčem lepším?“

„Upřímně řečeno ne,“ přiznal Gallagher. „Doufejme, že času je dost.“

Kovboj se usmál. „Hned o tom řeknu chlapcům. V pojízdné kuchyni je petrolej. Až bandité přijedou, tak ho vylijeme a zapálíme. A pak to všechno půjde jako po másle.“

„Ale je zde nebezpečí, že přijdete o stádo, když ty býky včas nezastavíte! „ varoval ho Gallagher. „A to se vám potmě Sotva podaří.“

„Well, ale o ty býky bychom přišli tak jako tak,“ odsekl kovboj. „Prérie za tímto hřebenem je otevřená, bez kaňonů a roklí. Zvířata budou běžet až do rána, pak se unaví a my je obklíčíme. A předtím zapálíme prérii před nimi. V této oblasti je mnoho písečných jazyků, kde se požár zastaví.“

Vstal a přistoupil ke svému koni. „Cizince - díky za varování! Teď musím jít. Musím o tom říct svým druhům.“

Gallagher mu podal jeho revolver.

„Buď opatrný!“ varoval ho. „Váš tábor pozorují. Nesmí si všimnout, že ho opouštíte.“

„Toho si nikdo nevšimne,“ slíbil kovboj. „Podpálíme prérii a pak se stáhneme do temnoty. All right, teď už o nich víme a nikdo nás nemůže překvapit. Jenom všechno nechejte na mně.“

Gallagher přikývl. „Až půjde do tuhého, tak na mě nestřílejte. Pojedu na ryzce s bílou skvrnou. Řekni to svým společníkům!“

„V pořádku,“ usmál se kovboj a chopil se uzdy. „Tak zatím, cizince, a jestli někdy přijedete na ranč AC, tak se ptejte na Jimmyho Haughtona. Budu tam jenom pro vás.“

Jeho poník vyrazil. O vteřinu později jezdce i koně pohltila temnota.

Gallagher počkal, až dusot kopyt odezní, a potom se vydal na zpáteční cestu.

+ + + + +

Po více než hodině znovu vlezl do křoví, v němž měl přikrývky. Vklouzl do holínek, lehl si, dal si klobouk na tvář a předstíral, že spí.

Po chvíli uslyšel, že tábor ožil. Ozval se hlas Sida Clantona.

„Vstávej, Bille. Jde se na věc!“

Se zaklením se posadil a sroloval přikrývky. Nikdo si nevšiml, že většinu doby nebyl v táboře. A to bylo dobře.

Odvázal z křoví laso s Thunder, přitáhl jí podbřišník a přivázal srolované deky za sedlo. Všude kolem něj se pohybovaly stíny jezdců. Vyšvihl se do sedla a přidal se k nim.

Když dorazil k okraji svahu, pohlédl na tábor kovbojů. Oheň už byl téměř vyhaslý. Byl již pouze nezřetelným rudým bodem v temnotě. A to, co leželo kolem něj, mohli být stejně tak dobře spící muži jako srolované přikrývky. Gallagher tipoval, že to je to druhé.

Sid Clanton přijel k němu na svém velkém šedákovi. Oči mu jiskřily touhou po boji.

„Jak to uděláme, Side?“ otázal se.

Clanton mávl rukou. „Docela jednoduše. Pojedeme teď dolů, před stádem se rozdělíme a pak ho poženeme sem. To je všechno.“

„A kovboji?“

Clanton na něj vrhl udivený pohled.

„Ty máš ale komické otázky, Bille,“ zamumlal. „Samozřejmě že na ně začneme střílet, jakmile jen sáhnou po koltech. Když budou chytří, tak nasednou na koně a zmizí. Ale ti paličatí honáci většinou chytří nejsou.“

Obrátil svého koně a odjel. „A pořád buď se mnou!“ zvolal přes rameno.

Gallagher přikývl a pobídl Thunder. Chtěl si na toho malého banditu dát pozor - a na ostatní stejně tak.

Sid Clanton přijel až ke kraji svahu a zvedl ruku.

„Jdeme, chlapci!“ zvolal a pobodl svého šedáka do slabin.

V následujícím okamžiku se bandité vyřítili do údolí jako lavina, přičemž stříleli z koltů do vzduchu.

Gallagher viděl, jak se dělí, aby obklíčili stádo. Potom však spatřil záblesky světla o něco dál v prérii. Z těchto záblesků rázem vyrostla ohnivá zeď, z níž šlehaly plameny. Třeskly výstřely a o vteřinu později se odpočívající stádo dalo do pohybu. Země se zachvěla, když se býci rozběhli - přímo k cválajícím banditům.

„Co to je?“ zvolal Sid Clanton a zastavil svého šedáka tak prudce, že se kůň zvedl na zadní. „Zpátky, chlapci - zpátky! To je léčka!“

Bylo však už příliš pozdě. Bandité hnáni vpřed touhou po stádu byli zaliti mořem, které mělo namísto vln rohy. Rozzuřené stádo je doslova pohltilo. Bandité obraceli své koně a pokoušeli se uniknout, ale vždy jen narazili do masy splašených býků. Koně divoce řehtali a zvedali se na zadní, aby pak klesali do toho rozbouřeného živlu rohů a kopyt. Muži křičeli ve smrtelném strachu a pokoušeli se si prostřílet cestu, ale podařilo se to jen nemnoha.

Gallagher strhl svou ryzku v pravý čas stranou. Thunder byla rychlá, ale přesto nyní potřebovala vynaložit všechny síly na to, aby unikla z nebezpečné zóny.

Viděl několik jezdců pádících k bokům stáda a slyšel střelbu mezi nimi a bandity sevřenými uprostřed stáda. Nedaleko něj běsnil živý or-kán z bijících kopyt, horkých těl býků, vyděšených koní a křičících mužů. Nad tím vším se vznášel zvířený prach, který ztěžoval dýchání.

Marshal dorazil ke skupině topolů a zastavil u nich. Viděl, jak muži a koně mizí ve víru rohů a kopyt, i houf banditů, kteří narazili na dva kovboje a okamžitě na ně začali střílet.

Jeden z kovbojů zavrávoral v sedle, ale měl ještě dost síly na to, aby otočil svého poníka a zmizel v temnotě. Jeho druh odpověděl banditům střelbou, ale bylo jasné, že dlouho nevydrží.

Gallagher vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Rychle ji nabil, zalícil, namířil a začal střílet. Obratně při tom obsluhoval pákové nabíjení.

Bandité se díky jeho zásahu rozprchli. Jeden z koní se svalil na zem. Druhý shodil svého jezdce a zmizel s houpajícími se třmeny a visící uzdou v temnotě. Gallagher viděl muže, kteří se křečovitě tiskli k sedlům a jejich hruškám. Muže, kteří byli svými splašenými koni shozeni pod kopyta býků.

Odložil winchestrovku. Pálily ho oči a na čele pod velkým kloboukem měl krůpěje potu. Ten masakr jím otřásl.

Kovboj, kterého zachránil, projel těsně kolem něj. Ztratil klobouk a na jeho sveřepé, zkřivené tváři se táhl krvavý šrám po kulce. Býci překonali kopce, načež se ocitli na širé prérii. Bylo jasné, že takto budou běžet ještě hodiny.

Gallagher vyjel zpod topolů a vyrazil. Musel Sida Clantona či někoho jiného z banditů dostat živého do rukou, aby se dozvěděl jméno onoho tajuplného muže, který byl jejich bossem. Muže, který se vždy skrýval v pozadí a nechával za sebe jednat jiné. Muže, který nabíjel revolver, ale ze kterého stříleli jiní.

Objel houští a málem vrazil do jednoho jezdce. Gallagher poznal, že jde o raněného kovboje, a viděl, jak trhl rukou ke koltu.

„Nestřílej!“ zvolal, ale už bylo pozdě.

Z kovbojova revolveru vyšlehl rudý plamen. Gallagher ucítil náraz kulky. Připadalo mu to, jako by ho udeřilo těžké kladivo. Nohy se mu vysmekly ze třmenů, ztratil rovnováhu a skácel se na zem.

+ + + + +

Když Gallagher otevřel oči, klenula se nad ním pošmourná, šedivá ranní obloha. Poblíž praskal oheň.

Cítil kouř. A slyšel šeptání. Potom se nad ním sklonila začouzená tvář ozdobená šrámem a takřka nepoznatelná pod vrstvou potu a rudého prachu. Přesto mu ty rysy byly povědomé. Svraštil čelo a pak si vzpomněl. To byl přece ten kovboj, se kterým hovořil v noci. Viděl ho sice v té tmě jen nezřetelně, ale přesto si byl jistý.

„Ahoj,“ řekl Haughton, „že by další zmrtvýchvstání?“

Pokusil se posadit a kovboj mu při tom pomohl. Bolelo ho rameno, cítil tlak obvazu.

„Co se stalo?“ zamumlal. „Je to se mnou vážné?“

„Moc ne,“ usmál se Haughton. „Je to jenom šrám na rameni. Kulka se ani nedotkla klíční kosti.“

„Proč jsem teda potom omdlel?“

„V šoku jsi sletěl z koně a pak jsi hlavou narazil o kámen. To je všechno.“

Gallagher si vzpomněl, že na něj vystřelil jeden z kovbojů.

„Proč jste na mě stříleli?“ otázal se.

Jimmy Haughton se kysele zatvářil a řekl: „To byl Mike. Nejradši by se teď neviděl,“ poznamenal. „Vyrazils z toho houští jako čert z krabičky, cizince. Mike se vyděsil. Myslel si, že to je nějaký zatracený bandita a hned pálil. Naštěstí tě jen škrábl.“

Otočil se a poznamenal: „Mikeu - pojď sem a omluv se tomuto gentlemanovi!“

Vysoký kovboj s jizvou ve tváři se tam přiloudal a sklíčeně zamumlal: „Omlouvám se, pane.“

Gallagher mávl rukou. „To je v pořádku!“

Haughton přišel k ohni a vrátil se s hrnkem horké kávy.

Gallagher se napil. Káva byla silná a osvěžila ho. Postavil hrnek na zem a utřel si rty.

„Uf, máte výbornou kávu. Kde je můj kůň?“

„Blízko. Hned jsem ho poznal - tu krásnou ryzku s bílou skvrnou na čele.“

Gallagher si prohlédl svou roztrhanou a zakrvácenou košili a natáhl si rukáv kabátu přes bílý obvaz, který kovboji vyrobili z cárů plátna. V levé ruce neměl ještě cit, ale jinak se zdála být v pořádku.

„Haughtone, proběhlo to dneska v noci hladce?“ otázal se.

Kovboj svraštil čelo. „V podstatě ano,“ přisvědčil. „Stádo už zase stojí. Obklíčili jsme ho a zastavili. Teď odpočívá - býci jsou po tom úprku hodně unavení. Ale Jesse koupil kulku. Mike teď vyjel na ranč a vrátí se s vozem. Jesse je dobrý chlap. Doufejme, že se z toho dostane. Hodně kašle a plivá.“

Ukázal na přístřešek zhotovený z větví, pod kterým ležel těžce oddechující muž se zkřivenou tváří a zavřenýma očima. Byl mladý. Gallagherovi bylo jasné, že to nepřežije. Už viděl hodně zraněných mužů. Měl s tím zkušenosti. A věděl proto, že tento Jesse již západ slunce neuvidí.

Jeho pohled ztvrdl. Jesse se stal obětí banditů. Bylo na čase s tím skoncovat.

„Co je s bandity?“

Haughton se zašklebil. „Několik jich uniklo - ale neptej se mě kolik. Mike dneska projel to místo, kde se stádo srazilo s bandity. Musí to tam vypadat hrozně!“

Marshal se pokusil vstát. Povedlo se mu to, ale musel při tom zatnout zuby.

„Jimmy, podej mi můj opasek!“ řekl.

Kovboj svraštil čelo. „Co chceš dělat, cizince?“

„Musím za zbytkem té bandy. Velký úklid teprve začíná, Haughtone. A já při tom nesmím chybět.“

„Sakra, ty přece nemůžeš do sedla. To zranění není těžké, ale ztratils při tom spoustu krve.“

„Ty ještě nemáš tušení, co všechno dokážu, chlapče,“ usmál se Gallagher a připnul si svůj zbraňový opasek. „Přivedl bys mi koně?“

Haughton pokrčil rameny. „Když si to tak moc přeješ.“

Přivedl Thunder, jež byla špinavá a zpocená, a pomohl Gallagherovi do sedla.

„Dostala napít a má za sebou několik hodin klidu. S koněm těchto kvalit se nemusíš bát, cizince.“

Gallagher přikývl. „Díky, já vím.“ Vzal si uzdu do pravé ruky a otočil Thunder. Rameno ho bolelo a levou ruku měl celou ztuhlou.

Haughton ho pochybovačně pozoroval. „Nejradši bych jel s tebou cizince!“ zamumlal.

Gallagher mávl rukou. „To není třeba. To, co teď musím udělat, musím udělat sám. Zůstaň se svým druhem, Jime. Bude tě potřebovat…“

„Well, zůstanu. Ale hned, jak přijedou chlapci z ranče, tak vyrazím za tebou. Jim Haughton není nevděčný!“

Ryzka se obrátila na zadních a vyrazila. Gallagher ji navedl ke vzdálenému hřebeni, u něhož včera večer došlo k tomu dramatu.

+ + + + +

Jel rychle. Cítil, že události nyní vrcholí.

Thunder plynule cválala. Její pohyby byly tak mírné, že se mu skoro nepohnulo sedlo. Přesto mu při každém jejím kroku projela ramenem vlna bolesti. Věděl, že si musí pospíšit, než dostane ranovou horečku. Postřelený člověk přece jen patří do postele. I když se jmenuje Gallagher.

Dobře věděl, co ho čeká. Musel se pokusit jet po stopách prchajících banditů, které ho měly přivést přímo k jejich šéfovi. Po takové porážce, jakou utrpěli v noci, nemohli jet nikam jinam. A kdyby to nešlo jinak, musel by z nich jméno toho tajemného arcibandity dostat s koltem v ruce. Ta hra už probíhala příliš dlouho. A on ji musel ukončit.

Kraj kolem neznal, a protože do tábora banditů jel s nimi v noci, nepamatoval si cestu. Proto musel hledat stopy, které by mu ji ukázaly.

Objel kopce a narazil na stopy kopyt dvou koní, kteří běželi na jih.

Jen dva koně - při všech svatých, to nebylo moc! Hledal dál, ale bez úspěchu. Nemohlo být pochyb. Z celé bandy přežili jen dva muži!

Gallagher se vrátil ke stopám a vydal se po nich. Jel vysokou travou, po písečných jazycích i po holých návrších. Začala ho trápit žízeň. Vzal z hrušky sedla láhev a lačně se napil. Pak jel dál. Hodiny a hodiny.

Supi, kteří kroužili na ocelovém nebi, se náhle snesli dolů a jejich křik přitáhl jeho pozornost. Na dně jedné rokle spatřil mršinu ležící uprostřed trsů sluncem spálené vousatky. Thunder zafrkala a zastříhala ušima. Gallagher si překontroloval revolver a pomalu jel blíž.

Klisna větřila blízkost smrti. Trhala hlavou. Marshal ji uklidnil a pohnal ji vpřed. V trávě ležel mrtvý kůň. Nebyla na něm vidět žádná střelná rána ani jiné zranění. Prostě a jednoduše se zhroutil vyčerpáním a zdechl.

„Jízda smrti!“ zamumlal Gallagher, když hleděl na mršinu. Tak říkali indiáni jízdě, při které jezdec uštve koně k smrti.

Sehnul se ze sedla a položil dlaň na kůži zvířete. Ještě byla teplá, takže tam nemohlo ležet dlouho.

Když vyjel dál, byl mnohem ostražitější než předtím. Každou vteřinu mohl narazit na ty dva bandity, kteří nyní měli jen jednoho koně a kteří proto nemohli jet příliš rychle.

Stopy koně náhle odbočily z jižního směru ke skupině topolů, která připomínala ostrov v moři prérie.

Gallagher jel opatrně dál. Ještě než spatřil sloupec modravého kouře, který se zvedal nad stromy, tak jej ucítil.

Thunder kráčela podrostem v topolovém háji naprosto tiše. Opatrně sesedl a omotal její uzdu kolem větve stromu. V levé ruce neměl cit a připadala mu těžká, jako by byla z olova. Strčil si ji za opasek, pravačkou zkontroloval revolver v pouzdře a obezřetně se plížil dál.

Houští náhle prořídlo a umožnilo mu tak pohled na malou mýtinu. Vyvěral tam pramen, díky čemuž tam mohla růst bujná vegetace. Na kraji mýtiny stál poník se svěšenou hlavou. Byl příliš vyčerpaný na to, aby se mohl pást. Vedle studánky klečel muž, který právě rozdělal oheň. Druhý ležel opodál v trávě a tiše sténal.

Marshala polilo horko. Ten muž, co rozdělal oheň, nebyl nikdo jiný než Sidney Clanton, ten malý bandita. Jeho tvář byla zaprášená, měl roztrhaný kabát a chyběl mu klobouk, ale jinak se zdálo, že je v pořádku. Byl to jeden z těch malých, houževnatých chlapíků, kteří vypadají, že by je mohl odnést vítr, ale přitom vydrží víc než kdejaká těžká váha.

Clanton nalil vodu do otlučeného plechového kotlíku a postavil jej nad oheň. Potom se otočil k druhému muži, v němž Gallagher poznal Luckyho, který seděl s Bladem a Clantonem v Millerově saloonu.

Zdálo se, že Lucky je na tom špatně. Když se ho Clanton pokusil narovnat, začal kašlat. Malý bandita vytáhl z holínky nůž a rozřezal Luckymu zakrvácenou košili. Potom přinesl kotlík s horkou vodou a začal Luckyho ošetřovat. Náhle se ale raněný bandita vzepjala bezvládně se svalil na zem. Jeho oddechování ustalo.

Clanton vstal a utřel si nůž o levou nohavici, načež si jej zase strčil do holínky. V jeho malých, pichlavých očích se leskly plameny, když hleděl na mrtvého u svých nohou. Potom se sehnul a starostlivě Luckymu zakryl tvář kloboukem.

Gallagher tam stál se zatajeným dechem a pozoroval, co se kousek od něj odehrává. Clantonovo jednání ho dojalo. Nikdy by nevěřil, že v tom malém banditovi se supím obličejem je tolik lidskosti. Možná ale chtěl Luckyho zachránit jen proto, aby měl pomocníka v boji, který, jak se zdálo, před ním stál. Ať už to však bylo jakkoli - pečoval o něho. Gallagher se proto rozhodl, že mu dá šanci.

Clanton se vrátil k ohni. Rozhrabal hořící větve a pečlivě rozdupal ohniště. Pohyboval rty, což znamenalo, že mluví sám k sobě. Zdálo se, že ještě nepřekonal šok z uplynulé noci. Ještě jednou pohlédl na Luckyho bezvládnou postavu a odebral se ke svému vysílenému koni.

Jel těsně kolem Gallaghera. Opět si něco mumlal. Gallagher nastražil uši. Clanton byl nyní tak blízko, že ho mohl chytit, kdyby natáhl ruku. V očích toho malého bandity žhnuly temné plameny. Musel jím lomcovat hněv a nenávist.

„Well,“ mumlal, když míjel Gallaghera, „a teď navštívím jistého Price.“

+ + + + +

Na okamžik měl Gallagher pocit, jako by ho někdo udeřil kladivem.

Clanton zmínil Priceovo jméno. Co po tom rančerovi mohl chtít? Myslel tím Normana, nebo byl ve hře ještě nějaký jiný muž s tímto jménem?

Gallagher horečně uvažoval. Price a pořád zase Price! Všechno, co se v poslední době stalo, mělo úzkou souvislost se jménem tohoto muže. Tak pěkně po pořádku: Price byl člověk, který mu navrhl, aby se stal banditou. Slíbil mu, že informuje lidi v Desert Junction - a co se potom stalo? A teď o něm promluvil Clanton. Nebylo toho trochu moc?

Gallagher zavrtěl hlavou. Byly to stále jen domněnky, chyběl mu jednoznačný důkaz. A přece…

Stálo ho to hodně námahy, aby se ovládl a začal myslet chladnokrevně. Pak pohlédl na Clantona, který seděl na unaveném koni. Tento drsný chlapík musel vědět víc. Well, položí mu několik otázek - ale jak znal muže tohoto ražení, bude mu přitom muset mířit mezi oči. Takoví raději padnou, než by něco prozradili. Přesto to musel zkusit.

Zdravou rukou vytáhl z pouzdra kolt a protočil si jej kolem prstu. Pak spokojeně přikývl. Ta těžká zbraň je hladká a dá se snadno vytáhnout z pouzdra - kdyby ho k tomu Clanton přinutil.

Marshal udělal krok vpřed. Větve houštiny se za jeho zády zase zavřely. Clanton to musel slyšet, protože se rychle otočil a jeho ruka s úžasnou rychlostí trhla k pažbě velkého revolveru. Poznal Gallaghera, ale to na jeho postoj nemělo nejmenší vliv.

Gallagher se zastavil. Něco ve tváři toho malého bandity ho varovalo.

Že by Clanton prohlédl jeho roli? Viděl, že střílel na bandity, namísto aby jim pomohl?

„Jsem rád, že tě zase vidím, Bille!“ řekl Clanton, přičemž nesdělal ruku z pažby koltu. „Odkud se tu, k čertu, bereš?“

„Přesně odtud, odkud jedeš i ty, Side,“ klidně odvětil marshal.

Clanton se na něho zadíval a pak bradou kývl na mrtvého Luckyho. „Řekl, že kulku, kterou koupil, vystřelils ty, Bille. Je to pravda?“

Gallagher pomyslel na bandity, na které začal pálit, když přepadli ty dva kovboje. Necítil s Luckým žádnou lítost.

„Je to pravda,“ odvětil chladně. „Střílel jsem na vás. Ale to, jestli jsem dostal Luckyho, odpřísáhnout nemůžu.“

Sid Clanton se děsivě zašklebil.

„Watersi - nechceš mi říct, kdo jsi?“ zavrčel.

Gallagher přikývl.

„Jistě. Jsem federální marshal Gallagher. Poslali mě sem proto, abych tu zametl s bandity. A s pašeráky drog. Well, Side, jednou jsi mi řekl, že děláte ještě výnosnější kšefty než jen loupeže dobytka. Nebylo těžké uhádnout, že to právě vy zásobujete východ tím svinstvem.“

Clanton vytřeštil oči.

„Proklatý čmuchale - copak jsi ve spolku s ďáblem?“ vyštěkl.

Marshal poznal, že ten muž je pod nesnesitelným napětím. Napětím, které se dalo uvolnit jediným způsobem: výstřelem z revolveru. Přesto se chtěl pokusit tomu zabránit.

Zvedl ruku a řekl: „Side, vždycky ses ke mně choval slušně. Slušněji, než by se od bandity dalo čekat. Proto ti chci dát šanci: můžeš si vzít tohoto koně a zmizet - pod jednou podmínkou…“

„A to?“

„Předtím jsi zmínil jméno Price. Myslels tím Normana Price, který vlastní ranč Čtyřlístek v Clearwater Valley? Co ten má s vámi společného?“

Clanton se opět znechuceně zašklebil. „Jen si mluv, ty zatracený čmuchale!“

„Ne, ne, Side. Měl by sis to dobře rozmyslet, jestli proti mně chceš tasit kolt. Musel bys totiž střílet ďábelsky rychle a přesně. Nechám tě běžet - když mi řekneš, co má s vámi společného Price.“

„To si budeš muset zjistit sám, ty odporný špicle!“ vykřikl Sidney Clanton.

Trhl rukou k boku a zvedl revolver. Byl to hladký, rychlý, elegantní a zatraceně jistý pohyb. Gallagher se však měl na pozoru.

Vypálil o zlomek vteřiny dřív. Kulka zasáhla Clantonův revolver a vyrazila mu ho z ruky.

Marshal pomalu vykročil k banditovi.

Těsně před ním se zastavil a řekl: „Side, zatím ses z toho dostal se zdravou kůží. Proč mi nechceš odpovědět na pár otázek?“

Bandita na něj nenávistně hleděl bezbarvýma očima.

„Jdi k čertu! „vykřikl.

Gallagher jím zatřásl. Hlavou mu bleskla překvapivá myšlenka.

„Side, je Norman Price vaším šéfem?“ zvolal.

„Zeptej se ho sám! Já nejsem zrádce!“ vykřikl, načež se zeptal: „Už můžu jet?“

Gallagher zaváhal, ale potom řekl: „Jo, jeď někam hodně daleko. Nejlépe do Mexika.“

+ + + + +

Odpoledne se Gallagher přiblížil ke Clearwater Valley. Orientoval se podle rozeklaného štítu Apache Peaku. Nebylo těžké nalézt cestu.

Thunder radostně frkala, když zavětřila blízkost vody. Ta klisna byla prvotřídní, ale vypětí posledních dnů na ní přesto zanechalo své stopy. Gallagher vjel do údolí, v němž stály budovy Priceova ranče, u řeky dal kobyle napít a pak ji přivázal k balustrádě verandy. Říkal si, že nebude na škodu mít koně hned u verandy.

Na dvoře ranče vládl klid. Léto už se chýlilo k závěru, a tak byli všichni potřební na pastvinách, kde se sháněl dobytek a připravovalo se velké podzimní hnaní.

Gallagher se zhluboka nadechl, když prkna verandy začala pod tíhou jeho kroků vrzat. Roztrhanou a zakrvácenou košili mu zakrýval kabát a levou ruku měl strčenou za opaskem jakoby jen tak. Nikdo nemohl poznat, že je raněný. Pouze jeho tvář byla zrudlá a zpocená - ale to se dalo přičíst i namáhavé jízdě.

Vypadalo to, jako by ani Norman Price nebyl doma. Gallagher položil ruku na Miku dveří a zmáčkl ji. Dveře se otevřely. Tiše vklouzl do domu, který si dobře pamatoval ze své první návštěvy.

Velká hala byla neuklízena a vykazovala známky zanedbanosti - což si Gallagher všiml už tenkrát. Na stole u krbu stála špinavá sklenice a zpola plná láhev whisky. Na židlích ležely části postroje, polámané kožené řemínky a rezavé udidlo. Cítil pach tabáku, zvětralé whisky a zbytků jídla. Na stěnách visely obrazy znázorňující scény z indiánských válek a mezi nimi drahocenné staré zbraně.

Tento ranč byl kdysi zařízen vskutku velkoryse. Bůhví proč začal tak upadat. Možná že Price tak ničily ztráty dobytka, jak o tom posledně mluviL

Gallagher opět začal váhat ve svém názoru na rančera. Pokud to s těmi loupežemi Priceova dobytka byla pravda, pak s bandity rozhodně nemohl být ve spojení. V kraji tedy potom musel být ještě jeden člověk stejného jména. Well, však se ho na to zeptám, pomyslel si.

Na konci haly objevil vchod, jenž vedl do druhé místnosti. Místo dveří zde visel závěs. Opatrně se tam vydal. Tu uslyšel škrábání pera a škvírou mezi závěsem a stěnou spatřil Normana Price. Rančer seděl za psacím stolem, na kterém se válelo mnoho listin, a psal, pravděpodobně kupní smlouvu na dobytek. Jeho snědá tvář byla zachmuřená a na čele se mu leskly krůpěje potu.

Marshal vklouzl dovnitř. Price musel slyšet jeho dech a zvedl hlavu. Jeho pohled se střetl s Gallagherovým. Nezračilo se v něm však ani překvapení ani zděšení. Spíš radost a také trochu úžas.

„Dobrý den, Gallaghere!“ zvolal a odsunul svou židli. „Co vás sem přivádí? Ani jsem neslyšel, jak jste přišel.“

Gallagher přikročil ke stolu. Price nenosil revolverový opasek a i jinak se zdál být neozbrojený. To se mu hodilo. Oddechl si a uvolnil se.

„Well, Normane, to je dlouhá historie,“ odvětil. „Smím se posadit?“

„Samozřejmě! Omluvte mou ne-duchaplnost.“ Price ukázal na druhou židli za psacím stolem. Pak vstal a přistoupil k jedné poličce. „Napijete se?“

Gallagher přikývl.

„Rád.“

„Rozumím!“ Price se vrátil a postavil na stůl dvě nalité skleničky. „Hned vám něco udělám na zub. Dneska to musím udělat sám, můj čínský kuchař je venku s mužstvem. Hnaní je přede dveřmi, a to znamená, že všichni musí na pastviny. Chápete?“ Zvedl sklenici a dodal: „Tak, Gallaghere, a teď mluvte! Vidím, že toho máte hodně na srdci. Co je nového u vašich banditských přátel?“

Gallagher si odkašlal. „Moc ne - jen to, že ta banda přestala existovat.“

„Co - cože?“ Price se zarazil. „Marshale, se staršími lidmi se takto nevtipkuje.“

Gallagher zůstal vážný. „Je to tak, jak říkám.“

„A jak se to stalo? Tak rychle a překvapivě.“

„Znáte ranč AC? Bandité chtěli přepadnout jedno ze stád AC. Povedlo se mi ty kovboje varovat. Splašili stádo a většina banditů skončila pod kopyty divokých býků. Někteří koupili olovo, většina byla rozdupána. All right, Normane - jak znám bandity, tak už je po všem.“

Pozorně sledoval rančera přivřenýma očima, ale nespatřil v jeho tváři ani náznak zlosti nebo zklamání. Buďto ten muž byl vynikající herec - nebo byl skutečně nevinný.

„Gallaghere, to se tedy musím ještě jednou napít,“ řekl Price a proměnil svá slova v čin. Pak si otřel rty a opřel se o opěradlo židle. „To je pro nás rančery v Tubac Valley skvělá novina. Gallaghera, dostanete od nás řád!“

Marshal na jeho lehký tón nepřistoupil. „Pricei, znáte muže jménem Sidney Clanton?“ otázal se.

Rančer svraštil čelo. „Clanton… Clanton? Možná jsem to jméno už někdy slyšel. Snad v Tubacu. Proč? Co je s tím mužem?“

„Nic zvláštního. Dal jsem mu ještě jednu šanci a nechal jsem ho běžet. Krátce předtím jsem ho ale slyšel, jak říká, že vás chce navštívit.“

„Mě?“ Price se rozesmál. „Gallaghere, to musí být nějaký omyl. Nikdy jsem s banditou jménem Clanton neměl nic společného.“

Jeho tvář náhle zvážněla. Sklonil se a upřeně pohlédl na Gallaghera.

„Hej, marshale - snad mě nepodezíráte z toho, že mám s těmi holomky a hrdlořezy něco společného?“

„Upřímně řečeno jsem si s tou myšlenkou pohrával,“ přisvědčil Gallagher. „Slíbil jste, že varujete lidi. v Desert Junction. Proč jste to neudělal?“

Rančer se zachmuřil.

„Tu otázku jsem čekal,“ odvětil. „Well, Gallaghere, ten večer jsem vyjel, jak jsem slíbil. Jenže vpůli cesty můj kůň začal kulhat. Za další hodinu už nemohl udělat ani krok - čert aby to spral! Vzal jsem si sedlo na záda a celou noc jsem šel pěšky. Už jste někdy v našem kraji šel pěšky? Ne? Ráno jsem dorazil na jednu farmu a půjčil jsem si poníka. Když jsem ale přijel do Desert Junction, bylo už pozdě. Už bylo po všem.“

„Cože? Vy jste v té osadě skutečně byl?“ překvapeně zvolal Gallagher. Priceovo vysvětlení znělo logicky. Přesto zde bylo něco, co nedokázal vysvětlit - to, že jeho kůň začal kulhat. Proč zrovna v ten den - proč právě v ten den?

„Samozřejmě že jsem tam byl,“ rozhořčeně zvolal Price, který už ztrácel nervy. „Viděl jsem, jak tam přivezli toho chudáka Spraga a toho dalšího mrtvého - bylo to hrozné.“

Vypil svou sklenici a protočil si ji mezi prsty.

„Gallaghere! Vy jste mě považoval za šéfa banditů…“ Zavrtěl hlavou. „Na to se musím ještě jednou napít!“

Vstal a vydal se k polici, na níž stála láhev. V jeho chování se zračilo zklamání a poraněná hrdost.

Gallagher si hrál se svou sklenicí a přemýšlel. Pohlédl na stůl, jenž byl zavalen listinami a účty. A náhle mu to došlo. Bylo to jako úder do hlavy.

Mezi těmi papíry ležela kupní smlouva na mladý dobytek, kterou zhotovil a podepsal sám Price. A to písmo, to písmo!

Dopis, který měl v kapse a který vzal mrtvému Spragovi, ho náhle začal pálit. Vytáhl jej a pohlédl na něj. Nebylo pochyb, šlo o to samé vzletné a jemné mužské písmo, tak nápadné v tom kraji, jehož obyvatelé uměli lépe zacházet s lasem, uzdou a puškou než s perem a inkoustem.

Takže přece Price! Price!

Chvíli tam seděl jako omámený. Když se konečně vzpamatoval, bylo už pozdě.

Od police zazněl hlas Normana Price - ale už ne přátelský a vřelý, nýbrž chladný a s výsměšným tónem: „Tak co, Gallaghere, užs na to přišel?“

Gallagher zvedl hlavu. Price neměl v ruce láhev whisky, ale modročerně se lesknoucí, respekt nahánějící kolt. A mířil jím jemu, marshalovi, přímo na hruď.

Gallagher tam seděl jako opařený. Ten náhlý zvrat jej zaskočil. Bolelo ho rameno a hlavu měl prázdnou a otupělou.

„Price - takže přece!“ zamumlal.

Rančerova tvář se zkřivila. V jeho tmavých očích se zajiskřilo a Price zcela odhodil masku vlídnosti. Objevily se chladné rysy nemilosrdného zločince. Gallagher poznal, že toho muže podceňoval. Price nebyl jen člověk, který uměl bojovat - on uměl i vraždit!

Hlavou se mu honily myšlenky. Získat čas - pomyslel si. Musel se chopit byť i sebemenší šance dostat se ke svému revolveru - a pak by musel střílet tak rychle a přesně jako ještě nikdy.

„Pricei,“ řekl unaveným hlasem, „od začátku jste věděl, kdo jsem. Proč jste mě nenechal oddělat rovnou? Proč jste hrál tuto hru?“

„To byla Callmanova - ne má hra!“ vykřikl bandita. „Musel jsem naoko souhlasit, abych u spolku dobytkářů neupadl v podezření. Ale dal jsem vědět lidem. Lidem, kteří za hrst stříbrných dolarů prodají svůj revolver komukoli. Měli tě oddělat, jenže tys byl lepší než oni.“

„Hank a Butch?“ otázal se marshal.

„Ano, Hank a Butch. Butchovi jsem dal znamení, když jsme se setkali poprvé. Postřelils ho a hlavně jsi ho ponížil a on hořel touhou po pomstě. Vystřelil na tebe, když jsem odešel. Jenže minul. Gallaghere, ty musíš být ve spolku se samotným satanem!“

Gallagher byl nyní již mnohem moudřejší. Jednotlivé střípky mozaiky dávaly dohromady jasný obraz. Namísto nezřetelných domněnek zde již byly jednoznačné souvislosti.

„A Sid, Hugha Monty?“

Price se zachechtal. „Nic nevěděli, jednali na vlastní pěst. Dal jsem jim za úkol poslat tě do Desert Junction. Sprag byl známý jako horká hlava. Doufal jsem, že na sebe začnete střílet a že se navzájem zabijete. Ale nevyšlo to…“

„Ano, nevyšlo to,“ zamumlal Gallagher. „Pricei - povězte mi jedno: Máte prsty i v tom pašování drog?“

Bandita se rozesmál. „Prsty? Všechno to bylo moje dílo. Potřeboval jsem roky na to, abych vybudoval tuto organizaci, a tys ji zničil za pár dnů. Gallaghere, za to tě teď pošlu k čertu!“

Zvedl kolt a Gallagher se chtěl v zoufalství vrhnout stranou. Jenže seděl zaklíněn mezi stolem a židlí a díky nedostatku prostoru nemohl adekvátně reagovat.

Třeskl výstřel. Gallagher napnul všechny svaly v očekávání nárazu kulky, ale nic se nestalo. Nezasáhlo ho horké olovo. Seděl tam a nevěřil vlastním očím.

Hleděl na rančera, jehož tvář se začala děsivým způsobem měnit.

Priceovi se rozšířily a zesklovatěly oči. Zavrávoral dozadu a narazil do stěny. Otevřel pěst a jeho velký revolver mu vypadl z prstů na podlahu.

Marshal se otočil. Jeho svaly byly ztuhlé, kolena jako by měl odlitá z olova a v hlavě mu dunělo.

V rámu dveří, v nichž visel závěs, stál štíhlý, hnědovlasý muž s tmavým, kulatým kloboukem indiána z rezervace posunutým hluboko do čela.

„Řekl bych, že to bylo o chlup,“ poznamenal ten muž a zfoukl kouř z hlavně svého dlouhohlavňového revolveru, načež si jej opět schoval pod své pestré poncho.

„Chucku…“ hlesl Gallagher. „ Chucku Burnette - to teda opravdu bylo o chlup!“

Chvěla se mu kolena. Ještě stále nebyl schopen vstát. Žil - a to mu připadalo jako velký zázrak.

„K čertu, Gallaghere, tys mi to ale vůbec neusnadnil. Měl jsem zůstat ve tvém stínu - ale to není s tebou tak jednoduché,“ řekl Chuck Burnett. „Musel jsem jezdit a špehovat jako opravdový rudokožec. A i tak to málem nevyšlo.“

Překročil Priceovo tělo, přinesl z police láhev whisky a nalil Gallagherovi do jeho sklenice až po okraj.

„Napij se, to tě zase postaví na nohy. Cítíš se hrozně, že? O.K., nato mám jenom jednu radu: Vypij to!“

Gallagher se chopil sklenice a napil se. Ta kořalka ho pálila v hrdle, ale aspoň že mu uvolnila ten svíravý tlak v hrudi.

„Chucku, starý brachu, to ti nikdy nezapomenu,“ zamumlal.

Burnett mávl rukou. „No dobrá. Však i tys mě už kolikrát tahal z bryndy.“

Zkoumavě si prohlížel Gallagherovu zrudlou tvář.

„Nemáš horečku? Máš horkou hlavu a lesknou se ti oči.“

Gallagher přikývl. Náhle pocítil ranovou horečku, která jím lomcovala. Ve zraněném rameni mu tepalo. Před očima měl červené kruhy.

„Chucku, jsem postřelený,“ zasténal. „Na levém rameni. Není to zlé, ale myslím, že se to zanítilo.“

Chuck Burnett se k němu sklonil a stáhl z něj kabát. Svraštil čelo a hvízdl si mezi zuby, když spatřil špinavý a zakrvácený obvaz.

„Sakra, chlapče, to nevypadá moc dobře! Musíš do postele, a to rychle. Kam tě mám odvézt?“

„Na ranč AC,“ řekl kdosi za nimi.

Burnett se otočil. Stál tam kovboj pokrytý prachem od klobouku až po ostruhy. Za ním se tlačili další muži.

„Well, neříkal jsem ti, že Jimmy Haughton nezapomíná, když mu někdo pomůže?“ dodal vysoký kovboj a udělal krok směrem k marshalovi. „Jeli jsme - moji druhové a já - jako o život, abychom tě dostihli. To velké rozuzlení nám uniklo, ale pořád jsme tu včas na to, abychom tě mohli ošetřit. Naložíme tě teď do povozu a odvezeme tě na AC.“

Obrátil se a s cinkáním ostruh opustil místnost.

Gallagher otočil hlavu.

„Chucku,“ pomalu poznamenal, „pošli depeši guvernéru O’Halloranovi! Náš úkol v Arizoně j e splněn!“