John Kirby

Colorado western 092. Smrtící past

Hondo McLean neváhal ani minutu a okamžitě se vydal na cestu, když obdržel zprávu, že Gila Kid byl odsouzen k trestu smrti. Obávaný lovec lidí nemohl jen tak nečinně přihlížet. Vinen či ne to teď nehrálo roli! Gila Kid byl Hondův bratr a jen to bylo důležité. A právě s tím počítali lstiví ničemové, kteří už dlouho připravovali smrtící past, která jim měla dopomoci k velkým penězům. Hondo se měl stát její obětí…

Chlapec seděl strnule jako prkno a nehybně hleděl z okna vlaku na ubíhající krajinu.

Seděl tam sám a také lavice naproti němu byla prázdná, ačkoli na jiných lavicích se pasažéři dosti tísnili.

Byl slušně oblečen a v Bowie se vykoupal, než nasedl do vlaku Southern Pacific. Stejně tak lidi neodpuzoval jeho poniklovaný kolt s lesklou dubovou pažbou v černém, nízko připnutém pouzdře na pravém boku.

Ne, důvod, proč s ním jednali jako s vyvrhelem, bylo něco jiného jeho tmavá kůže.

Ten chlapec, který si říkal Gila Kid, byl totiž indián.

Ještě před týdnem žil v rezervaci San Carlos, nosil kožené kamaše a měl dlouhé vlasy, které mu splývaly až po ramena.

Gila Kid se musel rozhodnout. Život v rezervaci byl peklem. Náčelník Geronimo se rozhodl déle toto ponižování netrpět a s několika tucty bojovníků rezervaci San Carlos opustil.

Gila Kid s ním chtěl odejít, jenže jeho matka ho úpěnlivě prosila, ať to nedělá. Geronimova cesta může vést jen ke smrti, řekla mu.

A dala mu peníze. Peníze, které měla ještě z doby, kdy byly vdaná za bílého muže.

Tento běloch byl jeho otec. Už nežil. Zabili ho bandité a jeho matka se vrátila ke svému kmeni.

Jeho otec již měl jednoho syna s jednou bílou ženou. Při Kidově narození mu bylo patnáct. Gila Kid si ještě dobře vzpomínal na světlé vlasy svého nevlastního bratra a na to, že mu je záviděl.

Tenkrát, když byl jeho otec zavražděn, svého bratra viděl naposledy. Od té doby vyrůstal v rezervaci San Carlos jako indián.

Jeho vlasy byly černé jako havraní křídla, jeho kůže byla snědá. Nikdo na něm na první pohled nepoznal, že to není čistokrevný Apač, ale míšenec.

Ne. Nejel s Geronimem a dal na svou matku.

„Najdi svého bratra, synu,“ řekla. „Žije v Mexiku a vlastní tam rancho. Pomůže ti dostat se do světa bílého muže. Je to jediná šance, kterou máš. Tady v San Carlos zhebneš stejně tak jako Geronimo, kterého budou modrokabátníci honit jak vzteklého vlka.“

Gila Kid měl pocit, že mezi rachotem kol vlaku ještě slyší hlas své matky. Náhle vycítil, že někdo stojí vedle něho, a zvedl hlavu.

Byl to průvodčí. Jeho narudlý obličej vyjadřoval pohrdavý výraz.

„Nemůžeš mít dvě lavice jenom pro sebe, rudokožče!“ řekl tak nahlas, že to musel slyšet každý ve vagónu.

Gila Kid cítil, jak se mu do tváří hrne krev. Ovládl se však.

Perfektní angličtinou, kterou se naučil od své matky, pak odvětil: „Nikomu nezakazuji, aby si vedle mě sedl.“

„Ale všiml sis přece, že se ostatním nelíbí tvůj smrad. Proč nejdeš ven na plošinu?“

„Zaplatil jsem za lístek jako každý jiný,“ tiše, ale důrazně odvětil Gila Kid. Cloumal jím hněv a jakoby náhodou položil dlaň na černou pažbu revolveru.

Průvodčí bezděky ucouvl. Otevřel ústa, ale v tom okamžiku zaskřípaly brzdy vlaku.

Následné trhnutí ho málem srazilo na podlahu. Zavrávoral a až na poslední chvíli se stačil chytit opěradla lavice.

Gila Kid vyhlédl z okna.

Brzdy stále skřípaly. Vlak prudce zpomaloval.

Ženy křičely, některé byly nárazem vyhozeny ze svých míst a vrženy proti pasažérům naproti.

K vlaku cválali jezdci.

Gila Kid viděl, jak jeden z nich střílí na vlak. Okno vedle něho se roztříštilo a Kida zasypaly střepy.

Venku se bez ustání střílelo.

Poslední trhnutí a vlak se zastavil.

Výkřiky žen Gila Kidovi trhaly uši. Vyskočil a instinktivně vytáhl revolver z pouzdra.

Průvodčí zařval a vrhl se stranou. Očividně si myslel, že Kid má políčeno na něj.

Jenže Kid přiběhl ke dveřím a otevřel je.

Kolem právě projížděl jezdec. Vypálil na Kida.

Kid stáhl hlavu mezi ramena, když se kulka odrazila od železného zábradlí a proletěla jen těsně kolem něho.

Přikrčil se ke skoku, chtěl uprchnout na druhou stranu plošiny.

V tom okamžiku se otevřely dveře prvního vagónu. Gila Kid spatřil uniformu dalšího průvodčího. Ten muž držel v ruce revolver. V jeho tváři se zračilo překvapení.

„Opatrně!“ vykřikl Kid.

Vedle vlaku se objevil další jezdec. Namířil na průvodčího, ale nevystřelil, protože se vzápětí otočil ke Kidovi a zvolal: „Kdo je ten chlápek, Harkere?“

Kid spatřil bleskurychlý pohyb průvodčího. Z hlavně revolveru průvodčího vyšlehl plamen a Kid ucítil palčivou bolest na spánku. V tom okamžiku vystřelil i on sám.

Olovo se zarylo do hrudi průvodčího. Muž zavrávoral a zhroutil se do vagónu.

Gila Kid namířil revolver na banditu, ale ten už pobodl koně ostruhami do slabin.

Kid ucítil záchvěv vzduchu v zátylku.

Obrátil se a spatřil zrudlou tvář průvodčího, který ho předtím urážel. Nato ho něco prudce udeřilo do hlavy a on upadl do bezvědomí.

Mumlání kolem mu připomínalo bzučení včel. Tělem mu projela ostrá bolest.

„Ten bandita se probudil!“ zavrčel nad ním někdo hlubokým hlasem.

Kid se převalil a otevřel oči. Někdo ho kopl. Spatřil zaprášené holínky.

„Měli bychom ho na místě pověsit!“ vykřikl kdosi.

„Nesmysl,“ odvětil muž s hlubokým hlasem. „Než mu kat dá konopnou kravatu, tak nám ještě řekne, kde najdeme jeho kumpány.“

Kdosi ho chytil za límec košile a zvedl nahoru.

Marně lapal po dechu. Zmocňovala se ho panika.

Považovali ho za jednoho z banditů, kteří přepadli vlak!

Sáhl po svém revolveru, ale pouzdro bylo prázdné.

Pak kolem sebe spatřil zkřivené tváře mužů. Tísnili se na obou plošinách vagónů.

„Já k té bandě nepatřím!“ zasípal.

Kdosi se rozesmál.

„Tak pročs potom oddělal průvodčího?“

„Vystřelil na mě. Jeden z banditů zvolal jeho jméno Harker! Ten průvodčí musel být komplicem banditů. Střílel jsem v sebeobraně! Harker by mě hned další ranou zabil!“

Kid viděl, že muž před ním se nad jeho slovy zamyslel. Potom se však objevila zrudlá tvář druhého průvodčího.

„Ty prolhaný bastarde!“ vyštěkl vzteky bez sebe.

Než ho mohli ostatní zadržet, rozpřáhl se a udeřil Gila Kida pěstí do tváře.

Indián se skácel. Ostatní ho nestačili chytit.

Kid se udeřil hlavou o železné zábradlí a už podruhé toho dne upadl do bezvědomí.

Dny a noci v té díře mu pomohla přežít jeho vrozená netečnost. Zápach Gila Kid téměř nevnímal.

Dali mu tam vědro, do kterého mohl vykonávat potřebu, vynášeli ho ovšem jen každý třetí den.

Jediné okénko té hladomorny bylo zvenčí zakryto přibitými deskami. Kamenné stěny byly chladné a Kid se domníval, že ta místnost, do které ho zavřeli, je nějaký hodně starý sklep.

Odhadoval, že ho tam drží už skoro dva týdny.

Od té doby, co ho tam hodili, s ním nikdo nemluvil.

Jídlo a vodu mu podávali otvorem v dřevěných dveřích a každé tři dny přicházel starý muž doprovázený zástupcem s brokovnicí se zkrácenou hlavní, aby mu vynesl vědro a přinesl nové.

Gila Kid byl přesvědčen, že bílí s ním udělají krátký proces.

Na cestě z Tucsonu do Phoenixu zaslechl rozhovor svých strážců, kteří tvrdili, že vlak přepadla banda Bena Larka.

Všichni bandité utekli. I s osmdesáti tisíci dolary.

Ve Phoenixu se Kid naposledy pokusil bělochy přesvědčit, že průvodčí Harker musel být komplicem bandy a že ho zastřelil v sebeobraně.

Muži s hvězdou ho však vůbec nevyslechli.

Gila Kid se zvedl ze své tvrdé dřevěné pryčny, když uslyšel hlasy.

K jeho hladomorně se blížily kroky. Ozvalo se cinkání svazku klíčů.

Starý muž přece vynášel vědro včera.

Že by ho přišli pověsit?

Gila Kid se nemohl ubránit pocitu mrazení po těle.

Smrti se neobával. Jako Apač se s ní seznámil už v raném mládí.

Ale myšlenka na potupnou smrt na šibenici bílého muže mu zvedala žaludek.

Klíč se otočil v zámku dveří a ty se pak otevřely.

Gila Kid přivřel oči, když spatřil světlo lucerny.

Spatřil stíny dvou mužů. Jeden z nich, vysoký, hubený muž v černém, dva kroky odstoupil a zastřeným hlasem řekl: „Proboha, ten smrad nemůže nikdo vydržet, zástupce. Přece po mně nemůžete chtít, abych s ním mluvil tady! Vyveďte ho ven a dejte mu možnost se umýt!“

„Můj rozkaz zněl…“ pokoušel se zástupce bránit, ale onen druhý muž ho umlčel prudkým pohybem ruky.

„To je mi jedno, Sloane. Garantuju vám, že tu udělám takový tanec, že to vás i vašeho bosse bude stát místo, jestli ten muž nebude sedět v čisté cele, až se za hodinu vrátím.“

Pak se vysoký muž otočil a zmizel.

Kid slyšel klení zástupce. Potom na něho muž s hvězdou namířil svou brokovnici s uřezanou hlavní a zavrčel: „Jeden špatný pohyb, rudokožče, a vymaluju tu červenou barvou!“ Přitom trhl zbraní.

Kid pomalu vykročil k otevřeným dveřím. Viděl, že oba kohoutky brokovnice jsou natažené. Zástupce měl ukazováček přiložený ke spouštím.

Nepochyboval o tom, že ten muž by to okamžitě stiskl, kdyby se cítil jakkoli ohrožen.

Kid prošel dveřmi. Za nimi se zastavil a čekal na další pokyn muže s hvězdou.

Myslel na toho vysokého, hubeného muže.

Kdo to byl?

Přišel tam proto, aby mu pomohl?

Ta jiskérka naděje hned zase zhasla.

Žádný běloch by nikdy nepomáhal indiánovi nebo míšenci, to se Gila Kid naučil už v mládí. V žádném případě ne, pokud by si od toho nesliboval nějaký prospěch.

Gila Kid se ozbrojil trpělivostí.

Však se brzy dozví, co po něm ten muž chce.

„Jmenuji se Stuart Cunningham,“ řekl ten hubený muž po tom, co Gila Kida poprosil, aby se posadil na pryčnu vězeňské cely.

On sám po cele chodil sem a tam. Nechal se tam zamknout zástupcem a počkal, až se muž zákona vrátí do kanceláře a zavře za sebou dveře do vězení.

Gila Kid se umyl.

Měl na sobě nyní odřené kalhoty, které mu byly velké, a sepranou košili. Oblečení však bylo čisté.

„Jsem advokát,“ dodal Cunningham, když viděl, že indián se na nic neptá. „Slyšel jsem o vás a dal jsem se vám jako právník k dispozici.“

„Proč?“

Cunningham lehce svraštil čelo. Jinak se ovšem ovládal skvěle.

„Rozumím vaší nedůvěře, Kide,“ řekl. „Většina Udí v této zemi jedná s indiány jako s divou zvěří. Já k takovým ale nepatřím. Možná jste už slyšel o kvakerech. Zříkají se jakéhokoli násilí. A tady Phoenixu existuje jejich obec. Pověřili mě vaší obhajobou.“

„Takže vás i platí?“

„Jistě,“ odvětil Cunningham. „To je obvyklé. Můžete si být jist, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych dokázal vaši nevinu.“

„Jak to chcete udělat? Není žádný svědek, který by mohl potvrdit, že ten bandita oslovil Harkera jménem a že Harker na mě vystřelil, protože se chtěl zbavit nepohodlného svědka.“

Cunningham přikývl. „To je pravda. Seznámil jsem se s vaším případem. Vaše šance na to, že uniknete šibenici, se téměř rovnala nule.“

„Rovnala?“

„Ano. Dokud se nestalo to, s čím nikdo nepočítal.“

Gila Kid na advokáta tázavě pohlédl a Cunningham dodal: „Před šesti dny vjel Ben Larko přímo do náruče patrole kavalerie z Fort Lowell. Měl smůlu, že velitelem patroly byl kapitán Perkins, který dřív sloužil ve Fort Stockton v Texasu, odkud Larko před třemi roky dezertoval. Larko je teď zavřený ve vězení ve Fort Lowell a armáda ho pravděpodobně už v následujících dnech postaví ke zdi.“

„A co mi to pomůže?“ tiše se otázal Gila Kid.

„Hm. Dokážu si představit, že Larko začne spolupracovat, když ho sebereme armádě a když bude souzen jen za přepadení toho vlaku Southern Pacific.“

„Co na to říká šerif?“

Cunningham mávl rukou.

„S tím nemá cenu mluvit. Ten by nepohnul ani prstem, kdyby měl pomoct indiánovi, byť byl nevinný.“

„Očekáváte ode mě pomoc?“

Cunningham zavrtěl hlavou.

„Vy jste přece ve vězení.“

Gila Kidovi se zdálo, jako by v advokátových očích spatřil krátké zablesknutí.

Jenže potom Cunningham sklopil zrak a řekl: „V Tucsonu si lidé vzpomínají na vaše jméno, Gila Kide. Váš otec byl Abe McLean, že ano? Vedl železniční stanici Mescal na Southern Pacific mezi Bensonem a Tucsonem. Byl zavražděn při jednom přepadení. Vaše matka se tenkrát s vámi vrátila ke svému kmeni. Bylo vám tehdy pět. Abe McLean měl také syna z prvního manželství, který je o patnáct let starší než vy Jima McLeana. Tenkrát pronásledoval vrahy vašeho otce a jednoho po druhém dostal na šibenici. Potom se proslavil jako lovec lidí. Všichni bandité se báli „Honda“ McLeana, jak si říkal, jak čert kříže. Někdy před deseti lety beze stop zmizel v Mexiku a od té doby už o něm nikdo nikdy neslyšel.“

Kid na bílého muže udiveně hleděl.

To mu jeho matka nikdy neřekla. Možná to ani nevěděla.

Kid cítil, že mu vyschlo v hrdle. Jim tedy smrt jejich otce pomstil. Pocítil hrdost na svého bratra.

Cunningham mlčel a Gila Kid měl pocit, že téměř tělesně cítí napětí, které se toho muže zmocnilo.

„Váš bratr Hondo je jediný, kdo by mohl Bena Larka dostat z Fort Lowell a přivézt ho do Phoenixu,“ dodal Cunningham tiše.

Gila Kid mlčel. Stále se nemohl zbavit pocitu, že advokátovi nejde o jeho záchranu, ale jen o Honda McLeana.

„Proč se potom neobrátíte na něho?“ zeptal se. „S vašimi možnostmi by nemělo být těžké vypátrat, že můj bratr žije na jednom ranchu poblíž Del Ria.“

Cunninngham přikývl.

„To je pravda, Kide. Ale pokud vám mám pomoci, tak se mé jméno za žádnou cenu nesmí objevit v souvislosti s osvobozením Bena Larka. Kromě toho si nejsem vůbec jistý, jestli by se Hondo McLean vrátil do Arizony, kdybych ho o to poprosil já.“

„Co mám dělat?“

„Poprosit svého bratra o pomoc. Umíte psát?“

„Ano.“

Cunningham už všechno připravil. Měl s sebou papír, pero i inkoust, a tak mohl Kidovi diktovat.

Zatímco Cunningham ukládal dopis, zeptal se ho Kid: „Komu ten dopis chcete svěřit?“

Advokát pokrčil rameny.

„Něco už mě napadne.“

„Můžete se postarat o to, abych nemusel do toho odporného sklepení?“ otázal se Kid.

Cunningham téměř duchem nepřítomen přikývl a schoval papír. Pak zavolal na zástupce, který se okamžitě objevil a vyvedl Cunninghama z cely.

Gila Kid za nimi hleděl, když odcházeli do kanceláře.

Krátce slyšel Cunninghamův hlas, pak se zástupce vrátil s jedním kolegou. Namířil na něho brokovnici, zatímco druhý muž zákona odemykal dveře cely.

„Jde se zpátky do té tvé parfumerie, rudokožče,“ řekl Sloane.

Kid sevřel rty. Pochopil, že Cunningham jeho prosbu pominul.

Náhle si uvědomil, že jeho šance na přežití se Cunninghamovou návštěvou nijak zvlášť nezvýšila.

K čertu se všemi bělochy!

Než ho postrčili ke kamenným schodům vedoucím do sklepa, ozval se před úřadovnou výstřel a výkřik.

Pak se za ním zavřely dveře.

Obklopila ho temnota.

Gila Kid si začal tiše zpívat, aby zahnal zoufalství, které se ho pokoušelo zmocnit…

Na ústech Stuarta Cunninghama se objevil spokojený úsměv, když rychle kráčel po verandě šerifovy úřadovny. Sáhl si na náprsní kapsu svého saka, v níž měl dopis od Gila Kida.

Seskočil z verandy a v tom okamžiku spatřil v tmavém průchodu mezi úřadovnou a sousedním domem kradmý pohyb.

Současně se tam zablesklo a do ozvěny výstřelu se ozvalo zvolání: „Další kulka ti ustřelí hlavu! Zůstaň stát a zvedni ruce nad hlavu!“

Za Cunninghamem se otevřely dveře kanceláře.

Sloane, hlídač vězení, vyběhl ven.

Muž v průchodu zvolal: „Přines lucernu, Sloane!“

Sloane předal rozkaz dalšímu muži do kanceláře, který se po chvíli zase objevil i s lucernou.

Sloane mu ji vzal z ruky a prošel kolem Cunninghama do temnoty. Zář lucerny osvítila snědou, přikrčenou postavu.

Cunningham viděl, že to je indián.

Muž, který vystřelil, přistoupil k tomu indiánovi. Na jeho kožené vestě se ve svitu lucerny leskla stříbrná hvězda. Byl to šerif Bates.

„Tento kulhavý bastard chtěl osvobodit svého rudého bratra,“ řekl šklebící se Bates a postrčil indiána hlavní revolveru.

Muž klopýtl a Cunningham viděl, že silně kulhá na levou nohu.

„Tak počkat, šerife,“ řekl Cunningham, kterému bleskla hlavoumyšlenka. „Jak vidíte, jetentomužneozbrojený. Jak by měl osvobodit toho vězně?“

„Proč tu čmucháte, Cunninghame? Měl byste se starat o své věci.“

„Mou věcí je starat se o to, když se někde děje bezpráví,“ odsekl advokát. „Nemáte právo tohoto muže zadržet. Jestli to přesto učiníte, tak vám udělám takové rodeo, že toho ještě budete litovat.“

Šerif zaklel.

Dloubl do indiána, když kolem něho procházel, takže muž ztratil rovnováhu a spadl do prachu ulice.

„Užijte si s ním, Cunninghame,“ zavrčel Bates a dal Sloaneovi znamení, aby šel za ním do kanceláře.

Advokát počkal, až se dveře zavřou, pak se přikrčil a pomohl indiánovi na nohy.

S úsměvem řekl: „Vím, že šerif má pravdu. Tys chtěl osvobodit Gila Kida, že ano? Jsem Kidův advokát a jestli chceš svému příteli pomoct, tak bych pro tebe měl jeden úkol…“

Apač, který se jmenoval Malý vlk, na hubeného muže nedůvěřivě pohlédl.

Byl však rozhodnut spojit se pro záchranu Gila Kida třeba i se samotným ďáblem.

Dlouhé horké léto spálilo trávu a kraj na svazích Whetstone Mountains se proměnil v prachem pokrytou poušť.

Vedro dusilo rozlehlé údolí, jímž protékala San Pedro River.

Vysoký muž na mohutném koni jel přímo za sluncem.

V kůži koně byl doslova zapečený šedý prach. Stejný prach pokrýval i jezdcův černý klobouk, koženou košili s třásněmi a hrubé bavlněné kalhoty. Muž seděl v sedle přikrčen a vzbuzoval dojem, že spí nebo je unaven.

Obličej měl zčásti krytý uvázaným červeným šátkem. Zpod černého klobouku čouhaly světlé vlasy.

Pro nános šedého prachu a šátek taknemohlabýt vidět jeho snědá pleť. Ostražitý, bystrý pohled jeho modrých očí jaksi nebyl v souladu s jeho uvolněným, až ležérním držením těla.

Jel po takřka neznatelné staré obchodní cestě vedoucí apačskou zemí na sever, na planiny, kde křížila novou vedlejší trasu Southern Pacific.

Tato stezka byla už dlouho nepoužívaná. Dřív po ní Apači hnali koně z Mexika na sever a prodávali je prérijním indiánům. Od té doby, co byli indiáni zdecimováni a zbytek byl zavřen do rezervací, však obchod mezi kmeny ustal.

Jezdec lehce kopl levou nohou hřebce do slabin. Zvíře ochotně změnilo směr a vydalo se do mírně stoupajícího svahu.

U boku se mu houpal Remingtonův revolver se zažloutlou slonovinovou pažbou. V pouzdře u jeho mexického sedla spočívala moderní winchestrovka.

Jmenoval se Jim McLean. Své pravé křestní jméno však už dávno zapomněl. Odjakživa se mu přezdívalo Hondo vlastně to bylo ode dne, kdy v nelítostné přestřelce na Rio Hondo v Novém Mexiku poblíž Roswellu oddělal poslední tři muže z bandy, která zavraždila jeho otce.

Na okamžik zastavil.

Měl vyprahlé hrdlo a věděl, že tomu není vinen jen jemný prach, který pronikal dokonce i jemnou látkou šátku.

Už tomu bylo patnáct let, kdy tudy jel naposled.

Věděl, co ho čeká.

Širokým údolím se táhla trať Southern Pacific. A vedle kolejí stála pod mohutnými korunami dvou mocných dubů osamělá stanice jménem Mescal, která byla kdysi jeho domovem.

Lehkým tlakem stehen přiměl vraníka, aby překonal hřeben, a pak se vydal po severním svahu dolů. Tak se kůň i s jezdcem přestali rýsovat proti obloze a splynuli se spálenou krajinou.

Jediným hbitým pohybem sklouzl ze sedla a přikrčil se.

Diablo, jeho vraník, zůstal nehybně stát.

Hondo hleděl přivřenýma očima na sever.

Lesknoucí se kolejnice protínaly údolí. Hondo spatřil oba duby, vysoký větrný mlýn, vodní věž a několik plochých budov, kolem nichž se táhla ohrada. Vše bylo zahaleno jemným oparem.

Hondo si sňal šátek a olízl si oschlé rty. Oklepal si z šátku prach, až na něm znovu vystoupila původní červená barva látky, a pak si utřel prach z tváře. Při tom nespouštěl z očí budovy dole.

Zmocnil se ho zvláštní pocit.

Nebylo to však tak, jak si to předem představoval. Patnáct let byla zřejmě příliš dlouhá doba na to, aby ho pohled na někdejší domov dojal.

Měl za sebou dlouhou jízdu a tam dole se měl s někým setkat. S někým, kdo mu napsal dopis, v němž ho žádal o pomoc pro člověka, na kterého si vzpomínal jen velmi chabě.

Vybavil si hezkou snědou tvář apačské squaw, která mu několik let byla nevlastní matkou. Jmenovala se Kahita. Nemiloval ji, na to byla jeho vzpomínka na matku příliš silná. Byla však jeho otci dobrou ženou, a proto si jí vážil.

Usmál se, když pomyslel na chlapce, který byl jeho nevlastní bratr.

Bylo mu pět let, když bandité přepadli stanici a zavraždili jeho otce. Ten tomu klukovi říkal Kide, i když byl pokřtěn jako Joseph. Kid na svém starším bratrovi doslova visel.

V tom okamžiku Hondo zalitoval, že se o něho a svou nevlastní matku nestaral, když se dozvěděl, že museli stanici opustit.

Přemýšlel, jestli má jet dolů, ale teď už na třech nebo čtyřech hodinách nezáleželo.

Něco ho totiž varovalo a napovídalo mu, že má být opatrný a že se dolů nemá hnát bezhlavě.

Stanice byla dvě a půl míle daleko. Hondo tu vzdálenost odhadl na čtvrt míle přesně. Zřetelně viděl okna a i v tom tetelícím se vzduchu viděl lavici na zastřešené verandě.

V ohradě stálo několik indiánských portiků se svěšenými hlavami. Ta zvířata očividně patřila stanici.

Byl to idylický obrázek.

A přesto Hondo stále čekal.

Za hodinu vyšel z domu muž. Byl vysoké a mohutné postavy, měl široká ramena. Hlavu měl pokrytou kloboukem s širokým okrajem. Chopil se vědra a ponořil je do žlabu, který stál vedle otevřené kůlny. Pak vědro odnesl za kůlnu.

I tam tedy stáli koně. Možná je tam přivázali, protože tam byli ve stínu.

Nebo to udělali proto, aby je ten, kdo by přijížděl ke stanici, neviděl.

Pod střechou kůlny Hondo spatřil tyč na sedla. Chvíli napínal oči, ale pak uviděl i sedla. Byla tři.

Hondo vzal láhev a nalil vodu do klobouku. Pak dal napít vraníkovi, načež uhasil žízeň i on sám.

Pohlédl na svůj vlastní stín, který se pomalu prodlužoval, čekal tam s trpělivostí, jíž se naučil, když dlouhé roky nemilosrdně honil bandity.

V dopise, který po nejrůznějších peripetiích dostal v Del Riu v Sonoře, nebylo nic o třech mužích, kteří na něho měli čekat v Mescalu.

V telegramu se psalo jen o indiánovi, který už mu měl povědět všechno ostatní. Vypadalo to, že jde o důležitou a naléhavou záležitost, protože pisatel tvrdil, že jedná ve jménu Kahity a že to je otázka života a smrti.

Když se začaly obrysy rozmazávat a šero zalilo krajinu, vyrazil konečně Hondo k budovám u kolejí.

Svého hřebce nechal stát pod svahem. Stačilo by mu jen hvízdnutí, aby skvěle vycvičený Diablo přiběhl.

Přikrčen se plížil ze strany ke stanici jako stín.

Po soumraku začal vanout lehký vítr.

Díky němu se kolo větrného mlýna roztočilo a s vrzáním čerpalo vodu ze studny. Voda tam byla kvůli lokomotivám, které na stanici doplňovaly své zásoby.

Po trati se v noci od doby, kdy Geronimo uprchl ze San Carlos a začal přepadat ranče bělochů, nejezdilo.

Hondovi vanul vítr do tváře, když se plížil ke kůlně.

Měl pravdu. Za kůlnou byli přivázáni tři koně Dvě klisny plemene buckskin a jeden ryzák. Ačkoli vítr vanul proti němu, zvedli hlavy.

Hondo tiše mlaskl.

Zvířata se okamžitě uklidnila a Hondo se narovnal a zcela bez ostychu k nim přišel. Pohladil je po kůži. Byla suchá. Sklonil se, dotkl se jednoho kobylince a rozetřel si trus mezi prsty. Byl starší než jeden den.

Přikradl se až k hlavní budově. Uvnitř se nesvítilo.

Hondo uviděl dveře. Byly zamknuté.

Přiběhl k boudě, která za jeho mládí sloužila jako skladiště materiálu. Vedle ní byly nyní naskládány pražce a stavební dříví.

Dveře boudy se daly otevřít. Panty však vrzaly a Hondo se okamžitě zarazil. Nato proklouzl škvírou mezi dveřmi a jejich rámem dovnitř.

Nevěděl, co hledal, možná to byl jen nasládlý, těžký pach krve, který

ho magicky přitahoval. Byl cítit v tom zatuchlém vzduchu.

Neriskoval a nezapálil sirku. Spolehl se na svůj hmat.

Ten pach byl stále silnější a mísil se s jiným štiplavým pachem, který Hondo znal až příliš dobře s pachem začínající hniloby.

Když nadzvedl několik pytlů, pocítil pohyb. Krysy. Jedna mu proklouzla pod nohama.

Ohmatal obě těla pod páchnoucími pytli.

Hrubší vrásčitá tvář s krátkými hrubými vlasy patřila muži.

Na toho druhého zabitého, ženu, dokonce ani nemrhali olovem. Prostě a jednoduše jí rozbili hlavu.

Hondo opatrně vkročil jednou nohou na verandu a pomalu na ni přenesl váhu svého těla. Prkno bylo pevné. Neozvalo se ani vrznutí.

Muži v domě nepostavili hlídky, tím si byl Hondo jistý. Sledoval stanici z dálky dostatečně dlouho. Ti chlapi, co zavraždili ten manželský pár, se očividně cítili bezpečně.

Byli to lupiči?

Nebo tam přijeli s nějakým určitým úmyslem?

Například kvůli němu, Hondo McLeanovi?

Nebo indiánovi, se kterým se tam měl setkat?

Hondo byl zvyklý klást si správné otázky ve správnou dobu.

Ale toto nebyla chvíle vhodná k tomu, aby si lámal hlavu nad tím, jestli pisatel dopisu byl lump, který mu nastražil past. Hondo by se také potom musel ptát, jakou roli v tom komplotu sehrávala jeho nevlastní matka Kahita, pokud to tedy ovšem komplot byl.

Musel se dostat do domu.

Jen to bylo v ten okamžik důležité.

Škvírami v zavřených okenicích prosvítalo světlo.

Hondo přitiskl oči k jedné škvíře. Viděl část neuklizeného pokoje.

U dlouhého stolu seděl na lavici muž s rozcuchanými zrzavými vlasy a hustými plstnatými vousy.

V ruce držel kousek chleba. Před ním stála poloprázdná láhev whisky. Díval se do části místnosti, kterou Hondo nemohl vidět.

Náhle zrzek zaklonil hlavu a rozesmál se.

Hondo uslyšel čísi chraplavý hlas.

Zhluboka se nadechl, pravou rukou se dotkl pažby remingtonu a prsty pohladil rukojeť čtrnáctipalcové mačety s čepelí ostrou jako břitva, kterou nosil v pochvě na levém boku. Tato zbraň budila respekt .

Postavil se před dveře a dotkl se jich. Sáhl na železnou petlici, ale zaváhal a nezvedl ji.

Tři proti jednomu.

Tři muži, kteří měli na rukou krev.

Čekali tam na něho? Chtěli zabít i jeho? Hned, na místě?

A kde byl ten indián, se kterým se tam měl setkat?

Dorazil tam už?

Samá otázka a žádná odpověď.

Potom se odhodlal, zvedl petlici a otevřel dveře. Zavrzaly panty.

Zrzek se ještě stále smál.

U kamen stál muž se širokými rameny, který měl klobouk posunutý do týla a právě míchal naběračkou v kotli.

Třetí muž ospale seděl v houpacím křesle s jednou nohou na nízké stoličce. Byla obuta do nablýskané jezdecké holínky, jejíž zubatá ostruha se hluboko zaryla do dřeva stoličky. Měl na sobě černou košili a těsné kalhoty, jaké byly moderní na východě. Vedle houpacího křesla ležel jeho černý kalifornský klobouk. Měl lesklé černé vlasy a dlouhý knír.

Hleděl na Honda jako na zjevení.

Zrzek se ještě stále smál. Černovlasý muž ho musel zarazit kletbou. „Přestaň už s tím slabomyslným chichotáním, Hopkinsi! „vykřikl a zrzek se odmlčel.

Muž u kamen se s úsměvem ohlédl přes rameno.

Úsměv mu ovšem zmrzl na rtech, když si všiml Honda. Pustil naběračku a sáhl dlaní na pažbu svého armádního koltu, který mu trčel z pouzdra revolverového opasku.

Hondo vešel dovnitř.

„Dobrý večer,“ pozdravil a zavřel za sebou dveře.

Několik okamžiků se nikdo nepohnul.

Hondo slyšel oddechování těch mužů. Ve vzduchu bylo cítit napětí.

Udělal krok stranou a dostal se tak za dlouhý stůl. Nyní viděl dobře i na zrzka.

Hondo s přehledem kontroloval situaci. Nikdo z těch tří nebyl za jeho zády. Hopkins, onen zrzek, byl opilý. Chlap u kamen k němu byl otočen bokem.

Hondo hleděl hlavně na muže v houpacím křesle.

Rty toho muže se zkřivily do chladného úsměvu. V jeho tmavých očích se blýskalo.

Hondo vycítil, že ten muž je nebezpečný.

Byl to chladnokrevný, odhodlaný zabiják. Na levém boku nosil revolver s ohmatanou pažbou, která byla natočena nikoli ven, ale dovnitř. Na pravém stehně měl položenou ruku.

„Jmenuju se McLean,“ řekl Hondo. „Hondo McLean.“

Černovlasý muž se předklonil. Houpací křeslo tiše zavrzalo.

„Vítej v Mescalu, amigo,“ řekl vlídným hlasem. „Jsem Joe Kidder, ten zrzavý opilec se jmenuje Hopkins a můj přítel u kamen je Spike Shelly.“

Shelly si posměšně poklepal na okraj klobouku.

„Ahoj, lovce lidí. Vezeš si s sebou z Mexika nějaké skalpy?“

Hondo McLean si ho nevšímal. Kývl na Kiddera a řekl: „Víte, kdy tudy projíždí nejbližší vlak směrem na Tucson?“

„V Tucsonu jsou lovci lidí nežádoucí, copak to nevíš?“ ironicky poznamenal Shelly.

Kidder varovně zasyčel a pak řekl Hondovi: „Jistě si s námi dáte talíř fazolí, co říkáte?“

„Díky,“ opáčil Hondo. „Myslel jsem si, že tu potkám přednostu stanice a jeho ženu.“

„Ach, ti dva jsou určitě na nějakém školení pro přednosty stanic,“ odpověděl Kidder, přičemž se nepokrytě usmíval. „Jsme tu jen my. Kam jedete?“

Hondo ukázal palcem přes rameno.

Zrzek prudce vstal. Zadkem převrátil lavici, obešel stůl a sedl si ke svým kumpánům.

Hondo přistoupil k soudku s vodou. Zvedl víko, vzal z parapetu okna hrnek a nabral si vodu. Celou tu dobu muže nespouštěl z očí. Pomalu se napil.

„I my čekáme na vlak,“ řekl Joe Kidder. „Ale nemyslím, že by nějaký brzo přijel.“

„Dá se tu spát?“ Hondo pohlédl ke dvěma dveřím naproti, které vedly do zadní části domu.

Dřív tam byly ložnice pro cestující nebo lidi, kteří koňmo přijeli na stanici a chtěli odjet nejbližším vlakem.

Joe Kidder vstal.

„Jistě, amigo,“ řekl. Vzal ze země petrolejovou lampu a vstal. Zapálil ji a přišel k pravým dveřím. „Pojďte, ukážu vám vaše lůžko.“

Pak otevřel dveře.

Hondo cítil nebezpečí, ale nemohl nyní zasáhnout. Musel přistoupit na hru toho černovlasého muže, pokud nemělo dojít k předčasné konfrontaci.

Zrzek na něho hleděl krví podlitýma očima.

Shelly stál u kamen a zdálo se, že se zajímá jen o své fazole. Dvěma rychlými kroky se Hondo dostal ke dveřím do vedlejší místnosti.

Joe Kidder mávl lucernou a její zář osvětlila prkenné stěny, několik železných postelí a těžký závěs visící na tyči pod stropem, který místnost rozděloval na dvě poloviny. Její podlaha byla pokryta prachem.

Kidder zmizel za závěsem. Hondo položil pravou ruku na pažbu remingtonu.

„Odtáhněte ten závěs!“ zvolal Kidder. „Nejsem váš komorník!“

COLORADO WESTERN

Hondo se chopil té těžké látky a prudkým trhnutím ji odhrnul.

A pak spatřil muže, který za závěsem visel hlavou dolů pověšený za nohy.

Byl to indián. Hondo to poznal podle dlouhých černých vlasů a strnulého snědého obličeje.

Svázali mu nohy a pověsili ho za ně na hák na stropě. I ruce měl svázané. Konec provazu, kterým je měl spoutané, bandité zatížili železným závažím, které leželo na podlaze a mělo zabránit tomu, aby se svázaný vzepjal a chytil se za svázané nohy.

Hondo nehnul ani brvou.

Joe Kidder postavil lucernu na stoličku. Stál za tou bezvládnou postavou. V ruce držel nůž s dlouhou tenkou čepelí, který bezbrannému muži přiložil k hrdlu.

Bandita se usmál. Ten úsměv naháněl husí kůži.

Hondo věděl, že tento muž chce zabít jeho i toho indiána, ale ne hned, protože předtím chtěl udělat něco jiného. Jinak by z toho nedělal takové divadlo.

Joe Kidder chtěl Hondovi nahnat strach.

Hondo se neotočil. I tak věděl, že Shelly a Hopkins teď stojí ve dveřích a míří mu na záda.

Hondo se pokusil pohlédnout do očí černovlasého bandity.

„Odřízněte ho,“ řekl.

„To záleží jen na vás, McLeane,“ opáčil bandita. „Odložte zbraně.“

Hondo si odepnul přezku revolverového opasku a pohlédl indiánovi do tváře.

„Neměj strach,“ řekl jazykem Mescalerů. „Vytáhnu tě odtud. Slibuju.“

„Mluv anglicky!“ vykřikl Kidder.

„Ano, pane,“ výsměšným tónem odpověděl Hondo.

„Já se o život nebojím,“ apačsky sykl indián. „Obávám se ale o život tvého bratra Gila Kida.“

Joe Kidder pohnul čepelí nože a z kůže toho mladého Apače vytryskla krev. Tekla mu po bradě.

„Přestaňte,“ řekl Hondo stále klidným hlasem.

Nechal svůj zbraňový opasek spadnout na zem a odepnul si mačetu.

„Proč s ním nesmím mluvit?“ otázal se.

„Smíte s ním mluvit. Ale tak, abych rozuměl každému slovu. Na tom klukovi beztak nesejde. Je přebytečný. Takže na to myslete.“

„Mluv, bratře,“ řekl Hondo. „Ale nejdřív mi pověz své jméno, ať vím, s kým mluvím.“

„ftíkají mi Malý vlk. Gila Kid utekl z rezervace potom, co odtud odešel Geronimo se svými lidmi. Byl na cestě k tobě a seděl ve vlaku, který byl přepaden. Obvinili ho z toho, že byl členem té bandy, a zatkli ho. Odvezli ho do Phoenixu. Tam ho odsoudí k smrti a pověsí.“

To musí být omyl, pomyslel si Hondo. Přece není možné odsoudit indiána k smrti jen proto, že opustil rezervaci a je podezříván z toho, že byl členem nějaké bandy.

„Zabil bělocha,“ vyhrkl Malý vlk. Mluvit v té nepřirozené poloze mu

dělalo problémy. „Průvodčího Southern Pacific.“

„To by stačilo,“ řekl Jeře Kidder. „Běžte teď vedle něho.“

Výhružně na Honda pohlédl a přiložil čepel nože Malému vlku ke krku.

„Proč by mi neměl sdělit všechno?“

„To udělám já, amigo.“

„Jak dlouho tu takto visí?“

„Ach, od té doby, co přijel. To bylo dneska ráno. Hej, Spikeu, kdy sem přijel ten rudý lovec skalpů?“

„Dneska ráno,“ potvrdil hlas za Hondovými zády.

„Zemře,“ řekl Hondo. Bylo mu toho Apače, který už tak dlouho visel hlavou dolů, líto.

„Sdělejte ho.“

Hondo se otočil a oba bandité za ním mu udělali místo.

V rukou drželi revolvery. Nikdo z nich neudělal tu chybu, že by se dostal do dosahu Hondových pěstí. Byli to profesionálové.

Pistolníci to ovšem nebyli. Jednalo se o zákeřné zabijáky, kteří se neštítili vraždy staré ženy. Určitě by se nezdráhali střelit Malému vlkovi nebo jemu do zad.

Joe Kidder vešel do hlavní místnosti. Nesl Hondův zbraňový opasek a mačetu. Obojí potom hodil vedle houpacího křesla.

Hondo se musel posadit k užší straně dlouhého stolu. Joe Kidder si sedl naproti němu. Spike Shelly si Hondovi stoupl za záda. Zrzek se opíral o stěnu vedle dveří ložnice. Byl opilý a díky tomu nevypočitatelný.

„Jsi bojovník, který pracuje za peníze,“ začal Kidder a Hondo poslouchal, protože to byl nejlepší způsob, jak zjistit úmysly těch chlapů. „To, co bys tam pro toho uvnitř udělal zadarmo,“ řekl a ukázal na Malého vlka, „bys mohl udělat i pro nás. Dáme ti pět tisíc dolarů. To je férová cena za takový malý džob.“

Hondo se usmál. Nevěděl, o jakém džobu Kidder mluví. Bandita si očividně myslel, že Malý vlk mu už řekl, o co přesně jde.

„Je to už dlouho, co jsem bral takové džoby,“ poznamenal. „A jestli je to jen malý džob, tak proč ho nevyřídíte sami a nenecháte mě a Malého vlka jít?“

„Tak jednoduchý ten džob zase není,“ přiznal Joe Kidder, přičemž se záludně usmál. „I když to není to rozhodující. Z jistých důvodů, které ti teď nechci vysvětlovat, považujeme za moudřejší se ve Fort Lowell neobjevovat.“

Fort Lowell?

Co má armáda společného s Gila Kidem a tou vlakovou loupeží? pomyslel si Hondo. A navíc, odkud se Kidder dozvěděl, že se tam měl setkat s Malým vlkem?

Malý vlk to možná věděl, nebo měl aspoň podezření, ale Hondo se ho teď nemohl zeptat.

„Ve Fort Lowell,“ dodal Kidder, „je jeden náš dobrý přítel. Ne tak úplně dobrovolně. Armáda po něm něco chce, jestli rozumíš, co tím chci říct.“

„Je to voják?“

Kidder se zašklebil. Zrzek se pobaveně zachechtal. Reakci třetího muže Hondo nesledoval.

„Ben Larko a voják!“ zvolal Hopkins. „Kdyby to boss slyšel, tak by ti uřízl hlavu, McLeane!“

„Drž hubu, Hopkinsi!“ zavrčel Kidder a pohlédl na Honda. „Tys neslyšel o Larkovi?“

Hondo žil příliš dlouho v Mexiku. A o to, co se děje na druhé straně hranice, se nezajímal.

„Ne,“ odvětil.

„Larko před pár lety utekl do armády, protože měl problémy se zákonem,“ řekl Kidder. „Nelíbilo se mu tam, a tak zase pláchl. To bylo v Texasu. Armáda je na takové věci citlivá a Larko měl smůlu. Před pár týdny potkal svého bývalého kapitána, který byl z Texasu převelen do Fort Lowell. Ten kapitán na něj nezapomněl a zavřel Larka ve Fort Lowell.“

Hondo pokrčil rameny.

„Proč bych měl Larka osvobodit?“ otázal se.

Kidder přivřel oči.

„Myslel jsem si, že ti záleží na tom indiánovi, co visí tam vzadu,“ řekl chladně. „A jestli ne, tak bys měl vědět, že tvůj nevlastní bratr, který ve Phoenixu čeká na soud, má šanci, že nedostane provaz, jen tehdy, když Ben Larko vypoví, že ten míšenec nepatřil k jeho bandě.“

Hondo svraštil čelo.

„Jeden z vás dvou by to mohl vypovědět také,“ tiše poznamenal. „Určitě se nemýlím, když předpokládám, že to právě vy jste přepadli ten vlak, že?“

Kidderův škleb se ještě zvýraznil. Ukazováčkem levé ruky si pohladil konce svého dlouhého kníru.

„Tvůj rudý bratr tvrdil, že průvodčí, kterého odkrouhl, spolupra

coval s tou bandou. O tom my nic nevíme. To může potvrdit jenom Ben Larko. Jedině když se to prokáže, má ten rudoch šanci, že se to uzná za sebeobranu a on z toho vyklouzne.“

Pět tisíc dolarů, to byla kopa peněz.

Hondo přemýšlel, jestli je Kidder vůbec má. Na těch třech banditech viděl, že je tam nepřivedla starost o uvězněného bosse.

„Co teď, McLeane?“ zeptal se Kidder. „Vezmeš ten džob, nebo ne? Mysli na to, že tvůj rudý bratr bude viset, jestli Larka nedostaneš z chládku.“

Hondo si pomalu vytáhl z náprsní kapsy košile váček s tabákem a začal si balit cigaretu.

„Budu nad tím přemýšlet,“ řekl a strčil si cigaretu mezi zuby. Potom vstal.

Ostatní reagovali bleskově.

Kidderova ruka zmizela pod hranou stolu.

„Pěkně se zase posaď!“ přikázal mu. „Přemýšlet můžeš i vsedě.“

Hondo pokrčil rameny a poslechl. Škrtl sirkou a přes kouř pohlédl na bandity.

Pokud to, co mu řekli, byla pravda, pak chtěl i Malý vlkdpstat Larka z Fort Lowell a poslat ho do Phoenixu.

Gila Kid tedy při tom vlakovém přepadení zabil bělocha. Při přepadení, které provedla banda Bena Larka.

Detaily mu bude muset povědět Malý vlk, pokud to ovšem přežije.

„Možná to vezmu,“ řekl Hondo. „Ano, možná Larka z Fort Lowell dostanu.“

Kidderovi se zajiskřilo v očích a jeho rty se zkřivily do potměšilého úsměvu.

„Nic jiného jsem neočekával, Hondo. Potom…“

Hondo rezolutně zvedl ruku a Kidder se odmlčel.

„Nejdřív dáte Malému vlkovi napít,“ řekl. „Potom si promluvíme o podrobnostech.“

Záměrně nekladl žádné požadavky, které by Kidder nemohl splnit, aniž by ztratil tvář. Jenže Malý vlk dozajista trpěl žízní. A musel být aspoň trochu při síle, až by se ho Hondo mohl pokusit osvobodit.

Joe Kidder se naklonil.

„Poslouchej, McLeane…“

Hondo se opřel o opěradlo a zkřížil si ruce na prsou. Cigaretu měl v koutku úst. Zdálo se, že je duchem nepřítomný.

„Mluvím s tebou!“ vyštěkl Kidder.

Hondo nereagoval. Dobře však viděl, jak Kidderovi pulsuje žíla na spánku a jak se mu chvějí nosní stěny. Lomcoval jím vztek.

„Dej mu jednu do nosu!“ zasyčel Hopkins.

„Drž hubu, ty idiote! Právě na to jenom čeká!“ vyštěkl Kidder. „O.K., Hondo. Dostane napít. A potom…“

„Dejte mu napít. Až potom budeme pokračovat.“

„Spikeu. Jdi vedle a nadzvedni toho chlápka.“

Spike Shelly proklouzl kolem Honda.

„Nech tu tvůj kolt,“ přikázal mu Kidder. „McLean mu dá napít.“

„Kiddere…“ Spike Shelly chtěl protestovat, ale vůdce trojice mu

skočil do řeči: „Copak mám kolem sebe jenom samé hňupy? Jestli toho Apače neodřežeme, tak mu budeme muset dát napít dva. A jen jeden tady toho neuhlídá!“ Přitom ukázal na Honda.

Spike Shelly svraštil čelo, pak položil revolver před Kiddera na stůl a šel vedle.

„Slyšels, Hondo. Vezmi si hrnek s vodou a jdi vedle. A pořád měj na paměti, že nemáš šanci! Toho indiána odkrouhneme jako prvního, jestli zkusíš nějaký trik.“

Kidder si znovu pohrával se svým nožem.

Hondo se chopil hrnku s vodou a šel do ložnice.

Shelly položil železné závaží, které bylo přivázáno k provazu, jímž měl Malý vlk spoutané ruce, na stoličku vedle petrolejové lampy.

Nato se indián vzepjal tak, že mu McLean mohl dát napít. Hondo na něj přitom mluvil, aby ho uklidnil. Anglicky, protože Kidder a Hopkins stáli ve dveřích. Přesto Hondo nenápadně prohodil několik slov v mescalerském dialektu.

„Osvobodím tě a pak budeš muset utéct a schovat se někde venku…“

„McLeane!“ vykřikl Kidder a rychle ke němu přistoupil. V levé ruce držel dlouhé poleno, kterým vzápětí Honda udeřil do zad.

Hondo se neudržel na nohou a padl na kolena. Zbytek vody z hrnku vystříkl na indiánův zakrvácený obličej.

„Sakra, co to má být?“ vykřikl.

„Máš mluvit tak, abych tomu mohl rozumět!“

„Řekl jsem mu jenom, že se nemá čeho bát. V jeho mateřské řeči to zní jinak.“

„Vypadni!“ přikázal Kidder.

Shelly chlapce pustil a kopl do závaží. To spadlo na podlahu a natáhlo Apačovi ruce.

„Už to nebude trvat dlouho,“ řekl Hondo mescalerským dialektem.

Kidder přivřel rty a Hondo prošel kolem něho.

Bandita tam zůstal stát.

„Už si konečně můžeme promluvit o podrobnostech?“ otázal se posměšně.

„Když to bude stručné, tak ano,“ odvětil Hondo. „Jsem unavený. Můj kůň je venku na úpatí svahu na jihu. Chci ho sem přivést.“

Kidder se výsměšně zasmál. „Tak ty si chceš přivést koně? Abys nám hned pláchl, co, ty chytráku…“

„Stačí, když hvízdnu, a hned přiběhne,“ řekl Hondo. „Mám k sedlu přivázaný ranec. Potřebuju deku.“

„Jestli nás chceš oblafnout, McLeane, tak za to ten rudokožec bude pykat. Stáhneme z něho všechno, co se stáhnout dá včetně skalpu. A teprve potom ho zabijeme.“

Tak ho chtěli držet v hrsti. Chtěli si Malého vlka nechat jako rukojmího a byli přesvědčeni, že lákadlo odměny bude stačit na to, aby Hondo McLean skákal tak, jak oni pískali.

Hondo je při tom chtěl nechat.

„Můžu si tedy jít pro koně?“ otázal se.

Kidder kývl hlavou ke dveřím.

„Hopkinsi, běž ven a dávej na něho pozor. Jestli se pokusí o nějakou fintu, tak ho střel do nohy.“

Hopkins se zašklebil. Moc rád by nechal McLeana tancovat. Nebo by mu oddělal koně.

Šel ven a postavil se kousek od zábradlí.

Hondo zůstal stát ve dveřích. Jeho stín dopadl na verandu. Pohlédl na podstavec větrného mlýna a lesknoucí se koleje.

Zahvízdal a krátce nato se ozvalo radostné řehtání jeho vraníka.

Hondo trpělivě počkal, až uslyšel dusot jeho kopyt na ztvrdlé, vyschlé zemi.

Po chvíli se světlo vycházející z domu zalesklo ve velkých očích hřebce.

Zvíře pomalu běželo blíž.

Hondo chtěl vykročit k němu, ale Kidder mu dloubl hlavní revolveru do zad.

„Tak jsme se nedomluvili, amigo! Určitě chceš jenom tu pušku, kterou máš v sedlovém pouzdře! Tobě člověk nemůže věřit! Jsi mazaný jak…“

Hondo ho umlčel ledovým pohledem.

„Přeháníte, Kiddere. Jenom jsem si chtěl vzít deku a pak odsedlat koně.“

„To udělá Hopkins,“ odtušil Kidder. „Pojď dovnitř, amigo, tady je útulněji. Hopkinsi, přines už tu zatracenou deku!“

Hondo naoko lhostejně pokrčil rameny. Vraník k sobě bez jeho výslovného příkazu nikoho nepustí. Hopkins ještě něco zažije.

Hondo zavřel dveře, přičemž nechal nenápadně zapadnout čep petlice. Hopkins se tedy dovnitř nyní nemůže rychle dostat.

Přistoupil k sudu s vodou, jako kdyby se chtěl napít.

Na dřevěné desce vedle kamen viděl velký nůž na maso. Fazole ve vel

kém kotli už se rozvařily v nedef inovatelnou hmotu.

Hondo se chopil masivní naběračky. Byla z mědi a byla spojena tenkým řetízkem se soudkem.

V tom okamžiku se zvenčí ozvala kletba a potom hlasitý výkřik.

„Joe! Spikeu!“ zvolal Hopkins. „Proboha…“

Vtom se odmlčel, když ho Diablo kopl do hrudi a zavalitý muž se skácel na zábradlí verandy.

Ozvalo se praskání latí, načež dusot kopyt prozradil, že hřebec uprchl do bezpečí.

Kidder a Shelly sebou trhli a pohlédli ke dveřím. Byl to jen malý okamžik, ale přesně na to Hondo čekal.

Utrhl těžkou naběračku z řetízku a vrhl ji proti velké lucerně, která visela ze stropu.

Kov roztříštil skleněné dno lucerny, olej se rozstříkl po podlaze a knot zhasl.

Hondo se chopil nože na maso a skokem se dostal do bezpečí pod stůl.

Jako zázrakem se petrolej nevznítil. Vůkol byla tma jako v pytli, jen dvířky kamen dovnitř pronikal rudý přísvit.

Kidder a Spike Shelly vypálili, ale zasáhli jen soudek s vodou.

Hondo slyšel, jak kulky provrtaly dřevo, načež začala voda vytékat ven.

Oba bandité vystřelili ještě dvakrát, potom s tím přestali.

Hondo čekal.

„McLeane! Nechej toho! Co to má být za nesmysl?“

Hondo se převalil, pak vylezl zpod stolu a dostal se ke dveřím do ložnice. Spike Shelly tam uhasil lucernu, to Hondo viděl.

Oba bandité si cosi tiše špitali.

Hondo uslyšel kroky, načež něco zašramotilo na podlaze. Křupaly střepy. Napjal svaly. To šoupání bylo stále hlasitější. Mířilo přímo k němu.

Bylo to jasné.

Kidder se chtěl dostat do druhé místnosti k bezmocnému Apači, k jejich rukojmímu. Hondo čekal se zatajeným dechem. Nedokázal si ten zvuk vysvětlit.

Vtom jím projela ostrá bolest, když ho zničehonic do kolena udeřilo houpací křeslo, pak mu sjelo po vnitřní straně stehna a nato mu vší silou narazilo do slabiny.

Ať už byl za tím křeslem kdokoli, přitlačil ho ke stěně a nyní to také věděl.

„Mám ho!“ vykřikl Kidder triumfálním hlasem.

Hondo lapal po dechu. Slyšel, jak Kidder natahuje kohoutek revolveru. Zablesklo se a kulka se zavrtala do rámu dveří vedle Hondova ucha. Druhá mu ožehla vlasy.

Potřetí již úderník narazil na prázdnou patronu.

Hondo se vzepjal a odstrčil křeslo. Joe Kidder uklouzl na rozlitém petroleji.

Hondo vstal, jednou rukou chytil houpací křeslo a mrštil jej vzduchem. Křeslo dopadlo na muže na podlaze a rozbilo se o něho.

Kidder byl vyřazen z boje, aspoň na nějakou chvíli.

Spike Shelly nemohl riskovat střelbu naslepo. Mohl by totiž zasáhnout svého komplice.

Hondo musel tyto vteřiny využít. Ještě pořád měl co do činění se třemi protivníky, protože nemohl počítat s tím, že Hopkins je nějak více poraněný.

Vrhl se proti dveřím ložnice. V ruce měl nůž na maso.

Potmě nalezl bezbranného Malého vlka. Skopl petrolejku ze stoličky, vyskočil na ni a jediným řezem přeťal laso. Chytil padajícího Apače, položil ho na podlahu a rozřezal mu provaz, jímž měl spoutané ruce.

Vedle se ozvaly kroky.

Shelly zakopl o Kiddera a rozbité houpací křeslo. Nyní už věděl, kde leží jeho kumpán, takže mohl střílet.

Vypálil do místnosti, v níž Hondo dřepěl na zemi nad Malým vlkem. Kulky se zavrtávaly do prken podlahy, třísky létaly vzduchem.

„Vyskoč oknem!“ zašeptal Hondo Apačovi do ucha. „Skryj se vkůlně!“

Potom se Hondo otočil a chytil látku závěsu. Zdálo se, že Spikeu Shellymu se povedlo dobít revolver. Proskočil dovnitř a začal znovu střílet.

Hondo strhl závěs a vrhl jej na banditu.

Ten ho však odrazil stranou a triumf álně vykřikl, protože právě v ten okamžik Malý vlk dorazil k oknu a otevřel jeho okenici.

Na chvíli se na světlejším pozadí okna objevila Hondova postava.

Hondo instinktivně vytušil nebezpečí a vrhl se k zemi. Přitom mu Shellyho kulka olízla levé rameno a zavrtala se do podlahy těsně vedle jeho krku. Bleskurychle se převalil.

Viděl, jak indián mizí v okně, načež se na něj vrhl bandita.

Hondo zasténal, když ho těžký muž svou vahou přilehl k podlaze. Jeho tváře se dotkl horký kov, načež ho hlaveň revolveru dloubla do krku.

Hondo bodl nožem a otočil hlavu, aby unikl hlavni revolveru, protože levou ruku měl zaklíněnou pod banditou.

Banditovi už se nepodařilo stisknout spoušť revolveru. Jeho těžké tělo ochablo.

Hondo ho odstrčil a hbitě vyskočil na nohy.

Uslyšel šramot.

Přikrčen se přikradl ke dveřím, kde se zastavil. Viděl světlejší obdélník venkovních dveří.

Joe Kidder! Ten černovlasý bandita se tedy zase probral a uprchl ven. Hondo proběhl místností páchnoucí rozlitým petrolejem.

Dva výstřely ho přinutily, aby stáhl hlavu mezi ramena. Viděl narudlé záblesky v hlavni zbraně.

Kidder na něho pálil Hopkinsovým revolverem.

Zrzek bezvládně ležel na verandě a sténal.

Kidder opět vystřelil a Hondo zavřel dveře. Dvě kulky se zavrtaly do jejich silných prken.

Malému vlkovi se mezitím muselo podařit se někde ukrýt.

Hondo tápal v temnotě a hledal svůj revolverový opasek a mačetu. Našel je a rychle si obě zbraně připásal.

Pak vběhl do ložnice a otevřeným oknem vyskočil ven.

Dusot kopyt ho přiměl, aby běžel ke kůlně.

Tam nyní stály jen obě klisny.

Joe Kidder prchal na ryzákovi. Cválal tryskem, jako by měl v patách samotného ďábla. Dusot kopyt pomalu utichal.

Se svým vraníkem by Hondo toho banditu možná mohl dostihnout, ale pronásledování v noci pro něj i pro jeho cenného hřebce v sobě skrývalo rizika a navíc nevěděl, jak je na tom zrzek. Nemohl ho nechat s Malým vlkem samotného.

Otočil se. Věděl však, že se ještě někdy s Joem Kidderem setká.

Sklad materiálu se černal proti hvězdami poseté noční obloze.

„Malý vlku!“ zvolal. „Pojď sem! Už je po všem!“

Zapískal a Diablo k němu přiběhl.

Hřebec mu položil hlavu na rameno a Hondo ho poplácal po krku. Potom mu konečně sňal sedlo a vysušil mu hřbet.

Po chvíli se objevil Malý vlk. Hondo pohlédl do obličeje toho mladého Apače, v němž se zračila nenávist.

„Ti parchanti!“ řekl nenávistně. „Ať si nemyslí, že jsme se v rezervaci odnaučili bojovat!“

Hondo se opatrně dotkl jeho ruky. Malý vlk ji schoval za záda. Cítil se ponížen.

Hondo mu to nemohl zazlívat.

„Pojďme dovnitř,“ navrhl.

Přivázal Diabla k zábradlí a vydal se za mladým indiánem.

Dovlekli zrzka do domu, zamkli dveře a zavřeli okna.

Hondo nepovažoval za pravděpodobné, že by se Joe Kidder vrátil. Po porážce mu muselo dojít, že Hondo McLean se vykašle na nějakých prašivých pět tisíc dolarů za osvobození jeho bosse z armádního vězení, když za něho mohl v Novém Mexiku nebo v Texasu dostat odměnu ve výši dvaceti tisíc dolarů, jak mu řekl Malý vlk. Navíc Joe Kidder nepochopil, že by se Hondo se zločinci nikdy nespojil.

Zapálil lucerny, které se při boji nerozbily.

Malý vlk strhnutým závěsem utřel rozlitý petrolej. Jeho kotníky vypadaly na místech, kde provaz sedřel kůži, hrozně.

Hondo prohlédl Hopkinse.

Diablo mu dal co proto. Hondo soudil, že Hopkins se pokusil dostat se k ranci, který měl přivázaný za sedlem.

Hondo mu roztrhl košili. Zrzkova hruď vypadala hrozně. Konce dvou zlomených žeber protrhly kůži. Na světle se bělaly úlomky kostí.

Hopkins vykřikl, když mu Hondo na rány přiložil několik čistých šátků.

„Ty mě chceš oddělat!“ zasténal.

„Nemluv nesmysly. To nechám na katovi.“

Hondo mávl na Malého vlka a společnými silami potom banditu nadzvedli a odnesli do sousední místnosti, kde ho položili na pryčnu.

Na podlaze tam ležel Spike Shelly ve vlastní krvi, která se ve svitu lucerny chladně leskla.

Zrzkovy horečnaté oči byly upřeny na bezvládnou postavu na podlaze.

„Je mrtvý,“ řekl Hondo.

„Mrtvý? Sakra, odneste ho pryč! Pryč! Nechci ležet pod jednou střechou s mrtvolou!“

„Můžeme odnést i tebe,“ navrhl Hondo. „Do kůlny. Je tam dost místa.“

Zrzkovi se rozechvěly rty.

„Proč jste zavraždili přednostu stanice a jeho ženu?“ zeptal se Hondo hlasem plným hněvu a smutku.

Když zrzavý bandita otevřel oči, chytil ho Hondo za cáry košile.

Hopkins vykřikl a vzepjal se.

„Odpověz!“

„Ten chlápek nám dělal těžkosti, nechtěl nás pustit dovnitř. Pusť mě, ty pse!“

„Dál!“ naléhal Hondo.

„Chtěli jsme museli jsme počkat tady v domě, abyste ty a ten rudokožec nic nevytušili.“

Ten parchant! Hondo drtil toho muže na pryčně pohledem. Zrzek se pokoušel jeho pohledu uniknout.

„Ty ty mě přece nezabiješ?“

„Odkud jste věděli, že mám přijet do Mescalu?“ zeptal se Hondo.

„Kidder to věděl. Jak to zjistil, nevím. Přísahám…“

Odmlčel se, protože vedle Honda se objevil Malý vlk.

Malý vlk si utřel krev, řezná rána na krku však vypadala i tak hrozně. Apač ji však považoval za ozdobu.

„Já ho chci zabít!“ vyhrkl. „Mám na to právo!“

„Podle zákona tvého lidu ano. Ale ne podle zákona, který vládne tady, Malý vlku. Tento muž spravedlivému trestu neujde. Jestli přežije noc, tak ho tu najde posádka nejbližšího vlaku, který tudy pojede.“

Malý vlk zatnul pěsti.

„Mám právo..“

„Je to můj zajatec, ne?“

Apač sklonil hlavu. To byla logika, kterou chápal a akceptoval.

Bandita vykřikl: „Přece mě tu nemůžete jen tak nechat! To nemůžete udělat! Vy rudí lumpové! Larko vás dostane! Všechny vás oddělá!“

Jeho kletby posléze přešly v sténání.

Soudil, že Hopkins bude mít štěstí a zemře ještě předtím.

Ráno pohřbili mrtvoly přednosty stanice, jeho ženy a bandity za kolejemi a vyrazili.

Ještě v noci Hondo sepsal obšírný dopis, v němž popsal události na stanici. Položil jej na místo, kam se Hopkins nemohl dostat, kde ho však mohl nalézt každý, kdo by přišel na stanici a hledal by přednostu.

Než osedlali koně a vyšvihli se na ně, naplnil Malý vlk láhve vodou a naložil na svého pinta zásoby. Hondo naposledy pohlédl na zrzka.

Hopkins měl horečku, ale byl při vědomí.

Hondo položil do jeho blízkosti dva džbány s vodou a nějaké jídlo.

„Odteď už se o sebe musíš starat sám,“ řekl.

„Přece mě tu nenecháš jen tak zhebnout! To je nelidské! Jsem tu sám nikdo tu není!“

„Kdybyste nezavraždili přednostu a jeho ženu,“ chladně odpověděl Hondo, „tak bys tu teď nebyl sám. Možná že ještě budeš žít, až sem přijede vlak. Pak tě ošetří, abys byl zdravý, než půjdeš na šibenici.“

Potom Hondo odešel.

Jeli podél Pantano Wash na západ. Vyhýbali se při tom patrolám modrokabátníků, protože každé zdržení mohlo ohrozit Gila Kida.

Advokát ve Phoenixu se snažil odkládat popravu, ale dlouho se mu to dařit nemuselo, pokud nemohl předložit pádné důvody.

Obyvatelstvo bylo ještě stále silně naladěno protiindiánsky a tyto nálady byly živeny určitými silami.

Malý vlk vyprávěl Hondovi o tom, co se stalo a co věděl.

Ten Stuart Cunningham byl zvláštní muž.

Proč pomáhal Gila Kidovi?

Proč se neobrátil přímo na armádu a nepožádal ji, aby nechala Larka vypovídat?

Hondo pokrčil rameny. Cunningham už pro to měl své důvody. Možná si říkal, že Larko by bez protislužby klidně přihlížel, jak pověsí nevinného.

Jak se mohl Kidder dozvědět, že Malý vlk se s ním měl setkat na osamělé stanici Southern Pacific?

Malý vlk o tom s nikým nemluvil. V Tucsonu však podal dopis.

Že by měl Kidder špicly na poště? To by však musel vědět, že Malý vlk je přítel Gila Kida a že se ve Phoenixu pokusil ho vysvobodit z vězení.

Cunningham. To byla jediná možnost.

Jenže právě on přece pomáhal Gila Kidovi. Jaký mohl mít zájem na tom, aby poštval Larkovy bandity na Honda McLeana?

Hondo ty tíživé myšlenky zaplašil a popohnal svého hřebce.

Malý vlk byl vynikající jezdec. Zdálo se, že je se svým koně doslova srostlý.

Krajina se pomalu měnila. Čím více se blížili k Tucsonu, tím přibývalo zeleně.

Pozdě odpoledne dorazili k místu, kde do Pantano Wash, jehož břehy byly porostlé bujnou vegetací, ústilo jedno arroyo. Hondo se rozhodl, že tu stráví poslední noc, než ráno přebrodí řeku.

Do Fort Lowell už to bylo jen patnáct mil.

Na vhodném chráněném místě rozbili tábor.

Zásoby, které si vzali s sebou z Mescalu, už spotřebovali až na trochu sušeného masa, které vystačilo tak na jednu skromnou večeři.

Hondo považoval za lepší nelovit winchestrovkou, protože to odpoledne narazili na stopy jedné kavaleristické patroly.

Malý vlk měl naštěstí luk a šípy.

Hondo vzhlédl k narudlé večerní obloze. Jejich tábořiště u břehu řeky se zdálo být poměrně bezpečné.

„Dál po proudu jsou kachny,“ řekl. Slyšel jejich kvákání.

„Slyším je,“ poznamenal Malý vlk. „Ulovím je.“

Hondo přikývl.

„Dvě stačí,“ řekl. „Já rozdělám oheň.“

Apač neslyšně zmizel v houští.

Hořící větve se již dávno změnily v řeřavé uhlíky a krajina již tonula v temnotě, když se Malý vlk vrátil.

Dvě ulovené kachny hodil k ohništi. Usmíval se.

Hondo kachnám mačetou usekl hlavy, načež je vyvrhl a omyl v čisté vodě řeky. Nato je poválel v blátě řeky, pomazal je hlínou a položil je na řeřavé uhlíky. Pravý jíl by byl lepší, ale žádný zde nebyl, a tak si musel vystačit s touto žlutou hlínou.

„Dvě míle odtud,“ řekl Malý vlk, když Hondo uvolněně seděl u ohně a spokojeně kouřil cigaretu, „číhají čtyři muži.“

Hondo se zamračil.

„Proč mi to říkáš teprve teď?“

„Bál jsem se, že bys uhasil oheň a pak se tam chtěl jít podívat, „ odpověděl Apač. „A já mám hlad.“

Hondo na něj pohlédl. Indiánova tvář byla rudě ozářena plameny.

„Dvě nule odtud, říkáš?“

„Ano. Byl jsem dost blízko. Tři z nich jsou běloši, jeden jen maricopský míšenec.“

„Lovci? Trapeři?“

Malý vlk zavrtěl hlavou.

„Mají karabiny. A na jídlo sušené maso a konzervy. Ne, nejsou to ani lovci, ani trapeři. Jejich tábor je na skrytém místě, není snadné ho najít.“

Hondo s tísnivým pocitem pohlédl na jihovýchod.

Dvě míle neznamenaly v této liduprázdné krajině žádnou vzdálenost. Vítr jim stále vanul do zad a odnášel lehký kouř přes řeku. Přesto je ti muži nemohli odhalit tak snadno.

I tak se ale Hondo rozhodl, že se jim podívá na zoubek.

Když byly kachny hotové, vytáhl je Hondo za pomoci klacku z ohniště a rozlámal hliněný obal. K hlíně bylo připečené i peří, které se tak snadno dostalo dolů.

Oba ty kachny snědli a kosti hodili do j amky, kterou Malý vlk vykopal u břehu.

Hondo se chopil mačety a řekl: „Za dvě hodiny jsem zpátky.“

Malý vlk přikývl.

Věděl, co mu tím Hondo chtěl sdělit. Jestli se po uplynutí této doby nevrátí, pak se mu něco stalo. Potom by se Apač musel rozhodnout, jestli by měl pokračovat dál, nebo se nejdřív podívat, co se jeho druhovi přihodilo.

Hondo zmizel v temnotě.

Když se obrátil vítr, ucítil kouř.

Opatrně kráčel po břehu řeky. Suchá tráva šelestila, když se jí plížil.

Jakmile se dostal podle svého odhadu na čtvrt míle k táboru těch cizinců, neslyšně vklouzl do vody a nechal se unášet proudem. Při tom nezpůsobil žádný hluk, který by se odlišoval od zvuků noci od bublání vody, šelestění trávy nebo vytí kojota.

Nad vodou se vznášel kouř.

Hondo se nechal odnést ke břehu, na němž jako oko nějakého démona zářilo ohniště.

Tábořiště těch mužů leželo velmi blízko svažujícímu se břehu, díky čemuž nemohlo být vidět odjinud než z vody.

Hondo musel obdivovat ostré smysly Malého vlka, které mu prozradily přítomnost cizích mužů.

Opatrně se plížil temnotou, až spatřil obrysy spících postav.

Napočítal tři. Jeden tedy hlídal. Ani ostatní však nespali.

Hondo slyšel tiché hlasy. V tichu noci se nesly daleko.

Naslouchal. Ti muži se bavili o ženách.

Hondo se usmál. Který osamělý muž v divočině by nemyslel na ženy?

Jenže ti muži u břehu mluvili o jedné konkrétní ženě. O té, se kterou se chtěli setkat.

Pak přišla řeč na peníze. Snili o penězích. O velkých částkách. I to bylo lidské.

„…ho měli odstřelit…“

Jejich hovor náhle přestal být bezelstný.

„…je přece vinen! Pročs ho nechal odjet se všemi penězi? Ten přece nikdy nechtěl…“

„Co říkáš? Ben nás nikdy nepodvedl! Ten by nikdy…“

„Mikeu, nežvaň tak! Copak tomu nerozumíš? Od té doby, co potkal tu čarodějnici, tu něco nehraje! Ajávám říkám, že chce vystoupit ze hry a je mu jednu, jestli kvůli tomu skončíme švorc nebo dokonce na šibenici.“

Hondo se pousmál.

Takže to byli další členové bandy Bena Larka, kteří měli též namířeno do Fort Lowell. Ti chlapi se báli o své podíly.

Pohlédl na ně. Už onoho večera v Mescalu si kladl otázku, proč má Joe Kidder takový zájem na vysvobození jejich bosse z vězení. Teď už to věděl.

„Dostat ven? On tam není,“ tvrdil jeden z desperátů. „Není ve Fort Lowell. To je past.“

Očividně mluvil o možnostech na vysvobození bosse.

„Pojď, Slatere, zatím měl ty nejlepší nápady Kidder.“

„Výmysly!“ prohodil onen Slater. „Meg Laurinová je prohnaná! Nejdřív si omotala kolem prstu Bena a teď si pohrává s Joem! A ten jí zobe z ruky a ani si to neuvědomuje! A jestli se mu podaří Bena vysvobodit, tak ta čarodějnice zmizí i s bossem a Joeovi zbudou tak leda oči pro pláč.“

„Jestli se mu předtím neodvděčí kulkou,“ sýčkoval kdosi další.

Hondo rozeznal tři hlasy. Malý vlk zpozoroval čtyři muže. Jeden držel hlídku. Pravděpodobně ten maricopský míšenec.

Je to všechno obehraná písnička, pomyslel si.

Boss se zahleděl do nové přítelkyně a nechal si kořist jen pro sebe. Ukryl ty peníze, zatímco banda se po tom povedeném přepadení rozprchla do všech stran. Larko se vydal do Tucsonu, kde na něj a na kořist čekala Meg Laurinová, ona čarodějnice.

Nepočítal však s dlouhými prsty armády. Modrokabátníci ho zatkli a Larko nyní seděl v armádním vězení. Jeho lidé se teď užírali vztekem.

Joe Kidder a ta žena, ona Meg Laurinová, však připravovali Larkovo osvobození. Z toho se dalo vyvodit, že kořist je ukrytá na místě, o kterém ví jen Larko.

Pokud by Hondo ty peníze našel, mohl by si nárokovat odměnu za jejich znovuzískání. Možná na to myslel i Stuart Cunningham, když poradil Gila Kidovi, aby se spojil s Hondem.

Hondo už toho slyšel dost. Stáhl se zpátky. Nyní se musel pohybovat

proti proudu, přičemž voda za jeho zády tvořila tiše zurčící víry. Kráčel ke břehu, kde byl proud pod visícími větvemi stromů a keřů pomalejší.

Postupně se vzdaloval od tábora banditů.

Když sklouzl po jednom kluzkém, kulatém kameni, instinktivně sáhl po větvi, která trčela nad vodu. Přesto nezabránil tomu, aby upadl.

Voda vystříkla a větev se zlomila s prasknutím, které v tom tichu muselo být slyšet jako výstřel.

Hondo naslouchal. Tábor banditů ležel sto yardů daleko.

Tu spatřil na hvězdami posetém nebi stín.

Jako dravý pták se na něho snesl maricopský míšenec a Hondo pochopil, že toho muže neupozornila až ta zlomená větev. Míšenec už o něm musel vědět mnohem dřív. Ta větev tedy spíše varovala Honda, než že by přilákala banditu.

Bleskově se potopil.

Chvíli plaval pod vodou a bojoval proti proudu, aby nebyl odnesen do úrovně tábora.

Slyšel, jak se i míšenec ponořil do vody.

Hondo se nohama dotkl kamenitého dna řeky. Přikrčil se a vyrazil.

Chtěl dorazit na druhý břeh. Věřil, že se mu tak možná povede banditu setřást.

Pomalu plaval pod vodou a chvílemi vypouštěl vzduch.

Už si myslel, že se mu to podaří, když tu cosi sevřelo jeho nohu a za

čalo ho to mocnou silou stahovat dolů.

Docházel mu vzduch, ale přesto neudělal tu chybu, že by se divoce bránil. Každý rychlejší pohyb by ho totiž stál kyslík. Namísto toho se poddal rukám, které ho táhly.

Proud ve středu řeky s sebou odnášel i Maricopu. Strhl oba muže hlouběji, až naráželi o dno.

Bandita pustil Hondovu nohu. Otočil se jako had, vrhl se na Honda a zatlačil ho hlouběji ke dnu.

Hondo obejmul banditovo tělo, přitiskl se k němu jako medvěd, pak se otočil a rázem byl nad ním.

Proud je odnášel pryč, oba však stoupali k hladině.

Jako první vynořil hlavu Hondo. Do plic se mu dostal svěží chladný vzduch.

Když se nad hladinou objevila hlava maricopského míšence a bandita otevřel ústa, aby se nadechl, zatlačil mu ji Hondo okamžitě pod hladinu.

Míšenec málem vdechl vodu.

Hondo se naopak pořádně nadechl a znovu se potopil a zaútočil na banditu.

Ten cítil, že mu jde o život. Energicky se bránil, zoufale se pokoušel vysvobodit z Hondova sevření.

Když uvolnil jednu ruku, vytrhl z pochvy nůž a vrazil Hondovi koleno mezi nohy. Tak muž Hondovi vyklouzl a vyplul na hladinu.

Zatímco se Hondo nechal vynášet nahoru, vytáhl z pochvy mačetu.

Pak se vynořil.

Míšenec doslova vystřelil z vody jako ryba a nasál do plic vzduch.

Tam, kde byla voda klidnější, se od hladiny odrážel svit hvězd.

Hondo viděl hlavu toho muže a pak spatřil i jeho zvednutou ruku. Svit hvězd se krátce zaleskl na čepeli nože, načež sebou ruka prudce trhla.

Hondo se vrhl stranou. Nůž se mu zabodl do košile na rameni a rozřízl ji až k hrudi.

Hondo zvedl pravou ruku z vody a opsal jí oblouk. Zablyštěla se čepel mačety.

Bandita těsně předtím, než mu mačeta rozsekla hlavu, vykřikl.

Maricopa klesl pod hladinu a jeho výkřik se změnil v bublání.

Hondo se nechal unášet proudem. Tak neslyšně minul banditské ležení.

Před ohništěm, v němž žhnuly žhavé uhlíky, spatřil siluety tří postav.

Nad vodou zaznělo zvolání: „Sotelo!“

Nikdo však neodpověděl. Sotelo už své kumpány neslyšel. Ten už neslyšel nic.

Hondo zasunul mačetu zpátky do pochvy a začal plavat k druhému břehu. Bandité už ho nemohli vidět ani slyšet.

O čtvrt míle dál po proudu vylezl na severní břeh Pantano Wash a podél řeky se vydal zpátky. Bandité chvatně uhasili svůj oheň. Jejich komplic zmizel beze stopy a bylo jisté, že už nezamhouří oka.

Hondo běžel vysokou trávou, až se dostal do úrovně svého vlastního tábora.

Nemohl nic vidět.

Malý vlk oheň uhasil pískem, ale Hondo přesto slabě cítil kouř, který se držel u břehu.

Tři sta kroků nad táborem tiše vklouzl do vody a nechal se odnášet k druhému břehu. Když ucítil dno pod nohama, postavil se a vylezl na břeh.

Vedl ho pach kouře.

Po chvíli si dřepl a tiše zvolal: „Malý vlku!“

Apač vstal z nízké trávy, ale Hondo uviděl jeho siluetu teprve v okamžiku, kdy si těsně vedle něj klekl.

„Ti muži patří k Larkově bandě,“ řekl Hondo. „Ten maricopský míšenec už je mrtvý.“

Vytáhl z kapsy košile nůž mrtvého bandity a potěžkal jej v dlani. Měl těžkou rukojeť potaženou tenkou jelení srstí a krátkou, širokou čepel, která byla velmi ostrá a měla uzounkou špičku.

Vynikající vrhací nůž, pomyslel si Hondo a strčil si jej za opasek.

Pak si začal balit své věci.

„Jdeme na druhou stranu,“ řekl.

Bylo totiž možné, že ti tři bandité ještě v noci začnou prohledávat okolí. A Hondo chtěl, aby je od nich oddělovala řeka.

Ráno by tak mohli vyrazit dřív a získat náskok před desperáty, kteří i potom ještě určitě budou zoufale hledat svého zmizelého druha.

Malý vlk přivedl koně, které měli přivázané kousek dál.

Osedlali je a připevnili své střelné zbraně nahoru na rance, aby se nedostaly pod vodu, kdyby koně museli plavat.

Potom po sobě zametli stopy, jak to v té tmě jen bylo možné.

A pak vyrazili proti proudu.

O půl míle dál se dostali k vyšlapanému místu u břehu, které slouži

lo zvěři jako žlab. Voda zde nebyla hluboká a koně tu nemuseli plavat.

Na druhém břehu si nechali oschnout věci a zabalili se do dek.

Hondo mohl spát bez obav.

Věděl, že Diablo by ho při sebemenším náznaku nebezpečí probudil.

Hranatá tvář vězně byla zarostlá černým vousem. Vypadalo to, že mu vousy rostou úplně všude, kromě očí a nosu.

Ben Larko chodil ve své tmavé cele sem a tam jako lapené dravé zvíře. Ruce měl za zády. Nikoliv ovšem dobrovolně.

Před hodinou ho navštívili kapitán Perkins a jeho ramenatý seržant. Perkins mu osobně svázal ruce vlhkými koženými řemínky za zády.

Perkins a seržant neřekli ani slovo a hned zase odešli.

Ben Larko cítil, jak se ty schnoucí kožené řemínky stahují a jak se mu zařezávají do zápěstí.

Přemýšlel, co to má znamenat.

Že by ho chtěli ještě tu noc postavit ke zdi a svázali ho proto, aby se nemohl bránit, až si pro něho přijdou?

Ze dvora za vězením se náhle ozval chraplavý výkřik.

„Hoří!“

Larko přistoupil k malému, zamřížovanému okénku na zadní stě

ně své cely. Bylo osvětleno rudou září.

Postavil se na špičky, ale ani to nestačilo na to, aby viděl, co se děje na velkém nádvoří Fort Lowell.

Chvatně přistoupil k pryčně, chopil se jí, odnesl ji k oknu a vylezl na ni.

Nyní už to vidět mohl. V kůlně poblíž stáje hořelo. Plameny šlehaly vysoko k noční obloze.

Na nádvoří zněly výkřiky. Vojáci po něm běhali s vědry, koně vyděšeně řehtali.

Kdosi uděloval rozkazy. Vojáci s vědry utvořili řetěz.

Ben Larko sebou trhl.

Uslyšel jakési zvuky za prkennými dveřmi své cely. Ohlédl se.

Přede dveřmi něco s tupým nárazem spadlo na zem. V následujícím okamžiku v zámku zarachotil klíč.

Larka polilo horko.

Vytáhnou mě odsud, blesklo mu hlavou.

Odhadl Joe Kiddera a ostatní správně. Ti by se nikdy nesmířili se ztrátou kořisti. Aby získali těch osmdesát tisíc dolarů z vlakového přepadení, potřebovali Larka.

Larko seskočil z pryčny.

Prkenné dveře se otevřely.

Stála v nich vysoká snědá postava.

Ben Larko se zarazil.

Okamžitě věděl, že to není ani Joe Kidder ani nikdo jiný z jeho bandy.

Že by Meg Laurinová na tento džob někoho najala?

„Na co ještě čekáš, Larko?“ řekl ten muž tichým hlubokým hlasem. Ustoupil stranou a Larko vyklouzl z cely.

Ve strážní místnosti byla tma jako v pytli. Jen skrze okna tam pronikala rudá zář z hořící kůlny, jež stála na druhé straně vězení.

Přesto Larko uviděl oba muže na podlaze. Jeho osvoboditel je musel zneškodnit pěstí.

Muž ho chytil za ruku a odtáhl ho k postranním dveřím, které byly pouze přivřené.

Larko se tomu vzpíral.

„Rozřež mi pouta, chlape!“ sykl.

„Na to není čas, Larko,“ odvětil ten druhý muž. „Dělej, běž ven, než si kavaleristé všimnou, že ta hořící kůlna měla jen odlákat jejich pozornost.“

Sakra, vždyť by to trvalo jen pár vteřin, vztekle si pomyslel Ben Larko, zatímco ten druhý muž opustil strážní místnost bočními dveřmi.

Váhal.

Po zádech mu přeběhl mráz. Jeho instinkt mu signalizoval nebezpečí a on nepochyboval o tom, že tou hlavní příčinou jeho obav je muž, který ho osvobodil.

Neměl však na vybranou.

Přiběhl ke dveřím a spatřil plochý rančerský povoz, do něhož byli zapraženi dva koně.

Jeho osvoboditel stál u spuštěné bočnicepovozu. „Dělej!“ přidušeně na něj zvolal.

Ben Larko uslyšel výkřiky vojáků a přestal váhat. Po břiše vylezl na dno povozu.

Onen druhý muž mu při tom pomohl, načež ho zakryl těžkou plachtou a Bena Larka tak obklopila neproniknutelná temnota.

Povoz sebou trhl a vyjel.

Ben Larko dýchal velmi tiše.

Nejnebezpečnější část jeho osvobození možná ještě ležela před ním, protože muž s povozem musel minout střeženou bránu Fort Lowell.

Připadalo mu, že to trvá celou věčnost.

Pak povoz zastavil.

Ben Larko slyšel tlumené hlasy.

Muž na kozlíku povozu říkal cosi, čemu Larko nerozuměl.

Ozvalo se prásknutí bičem a povoz se znovu rozjel.

Hluk, který panoval v pevnosti, náhle odezněl, a když Larko po nějaké době uslyšel zurčení vody a povoz se začal silně kymácet, pochopil, že pravděpodobně překonávají brod řeky Santa Cruz River.

Házelo to s ním ze strany na stranu, narazil hlavou o bočnici a tiše zaklel.

Potom se vůz dostal na druhý břeh.

Larko se pokusil vylézt zpod plachty a po chvíli se mu to i podařilo. Uviděl noční oblohu posetou hvězdami.

Byl na svobodě a vlastně měl jásat.

Jenže náhle se ho zmocnil pocit smrtelného nebezpečí, když povoz zastavil.

Hondo zastavil povoz a utřel si pot z čela.

Osvobození Bena Larka pro něj byla hračka díky spolupráci kapitána Perkinse, který se po delším rozhovoru s Hondem uvolil zúčastnit se této riskantní hry.

Možná by kapitán nesouhlasil, kdyby neznal jméno Hondo McLean. Hondo mu musel dát čestné slovo, že Bena Larka zase vrátí do rukou armády, až únos splní svůj účel.

A Hondovi nevadilo vodit zabijáky, jako byl Ben Larko, za nos.

Šlo o život jeho nevinného bratra a tady účel světil prostředky.

Seskočil z kozlíku povozu na korbu a uviděl, že banditský boss se již dostal zpod plachty.

Larko strnul, když ho spatřil.

Několik vteřin oba mlčeli. Potom Larko zasyčel: „Hej, nechceš mi konečně rozvázat ruce?“

Hondo se usmál.

„Takto se mi to líbí víc, Larko.“

Viděl, jak bandita přivřel oči.

S hekáním se posadil a hlesl: „Kdo jsi? Kdo tě najal na to, abys mě odtud dostal?“

„Co chceš slyšet, Larko? Bylo by ti milejší, kdybych jednal na zakázku Joe Kiddera, nebo Meg Laurinové?“

Bandita ještě víc zbystřil pozornost.

„To je mi jedno,“ odsekl. „Jestli si někdo z vás myslí, že vám vyzvoním, kde je těch osmdesát tisíc, tak to jste na omylu.“

Hondo pokrčil rameny.

„V pekle ti ty peníze moc nepomůžou, Larko.“

Vousatá ústa se otevřela a ve svitu hvězd se zablýskaly dvě řady bílých zubů.

„Jenže peklo se dá snést snáze, když budu vědět, že se té kořisti nezmocnil nikdo jiný, chlape.“

Hondo se otočil a vrátil se na kozlík.

„Hej, kam mě to vezeš, sakra!“ zvolal Ben Larko. „A řekni mi už konečně, kdo jsi a co po mně chceš?“

„To se včas dozvíš, Larko.“

Povoz sebou trhl.

Larko upadl a udeřil se hlavou o bočnici.

Vztekle zaklel. V tu chvíli si přál mít volné ruce a revolver za pasem.

S potěšením by do zad toho bastarda vyprázdnil celý bubínek….

Ben Larko se užíral zlobou od chvíle, kdy pochopil, že se dostal z deště pod okap.

Seděl v temné jeskyni a kromě rukou měl svázané i nohy.

Nenávistně hleděl přes praskající oheň na vysokého blondýna s chladnýma modrýma očima a na rudokožce.

Apač nabral jídlo z hrnce do plechové misky a chtěl banditu nakrmit, ale Larko mu misku vztekle vyrazil ramenem z rukou.

Blondýn na něj chladně hleděl.

„Nerozvážeme tě, Larko,“ řekl. „Jestli chceš chcípnout hladem a žízní, tak je to tvoje věc.“

Larko si odplivl.

„Můžeš se postavit na hlavu,“ zavrčel, „ale o té kořisti se nic nedozvíš. Ať si Kidderpřijde sám, jestli to chce vědět.“

Hondo se pousmál.

„Kidder mi sice slíbil pět tisíc dolarů za to, když tě dostanu z vězení, ale šel na to špatně. A to stálo Hopkinse, Shellyho a Sotela život.“

Ben Larko polkl a málem mu vypadly oči z důlků. Zdálo se, že chce něco říct, ale potom jen sevřel rty. V jeho pohledu se zračila nejistota.

„Já jsem Hondo McLean, Larko,“ dodal Hondo.

Neuniklo mu krátké zablesknutí v Larkových tmavých očích.

Bandita už jeho jméno slyšel. Bezděky stáhl hlavu mezi ramena.

„Proklatý lovce lidí!“ vyhrkl.

Hondo obešel oheň a dřepl si před něj.

COLORADO WESTERN

„Řeknu ti, proč jsi tady, Larko,“ poznamenal tichým hlasem. „Víš, že při tom vlakovém přepadení byl průvodčí zastřelen jedním mescalerským míšencem…“

Hondo se odmlčel a pokusil se číst v banditových temných očích. Jenže Larko nedal znát, že je překvapen.

„Tenmíšenec sedí ve vězení vePhoenixu a vypadá to, že ho pověsí, protože ho považují za člena vaší bandy.“

Larko pokrčil rameny.

„Co je mi do toho, McLeane? Odkrouhl přece toho průvodčího, ne?“

V jeho pohledu se rázem obj evil číhavý výraz.

„Ten průvodčí patřil k tvé bandě, Larko. Chtěl toho míšence zabít. Jenže měl smůlu, protože ten mladík střílel přesněji.“

„No a? Není to jedno?“

„Mně ne, Larko. Ten chlapec je můj bratr.“

Boss banditů zvedl obočí.

„Ty ale nevypadáš jako nějaký zatracený míšenec, McLeane.“

„Je to můj nevlastní bratr.“

Ben Larko se zazubil. Od jeho zubů se odrážela zář ohně.

„Ty chceš toho chlápka zachránit před šibenicí a potřebuješ k tomu mou výpověď, že ano?“

Hondo přikývl.

„Přesně tak, Larko.“

„A co bych z toho měl já?“

„Ušetříš si popravu a namísto ní z toho bude jen vězení v Yumě.“

Larkovi zmizel úsměv ze tváře.

„Na to zapomeň, lovce lidí. To se radši nechám zastřelit!“

Hondo pokrčil rameny.

„Poprava se vrátit nedá, Larko. A dokonce i v Yumě bys měl šanci, že odtud jednoho dne vyjdeš, když ti nedokážou žádnou vraždu.“

„Na to zapomeň!“ vyštěkl Larko.

„Nechej ho mně, Hondo,“ řekl Malý vlk. „Já už znám prostředky, jak někoho přimět, aby mluvil.“

Larko na něj plivl přes oheň.

Malý vlk uskočil a v jeho ruce se náhle objevil nůž.

Hondo jej krátkým gestem zadržel.

„Chci tvou výpověď, Larko,“ řekl chraplavě. „Tvé peníze mě nezajímají.“

„O.K.,“ přisvědčil Larko, „pusťme a já ti podepíšu všechno, co budeš chtít.“

Hondo zavrtěl hlavou.

„To zase ne, Larko. Budeš muset vypovídat před šerifem nebo soudcem…“

„Na to zapomeň!“ zavrčel bandita.

Honda se zmocnil hněv. Sáhl si na levý bok a vytáhl z pochvy čtrnáctipalcovou mačetu. Na její ocelové čepeli se odrážely plameny.

Larko ucukl hlavou, když se Hondo její špičkou dotknul jeho krku. V očích však neměl ani náznak strachu.

„Sekni,“ hlesl, „a zabiješ i toho míšence.“

„Tví kumpáni by také mohli vypovídat,“ prohodil Hondo. „Ti budou klidně křivě přísahat, jen aby si zachránili krk.“

„Pročs to teda nezkusil s někým z nich? Bylo by to jednodušší než mě vysvooozovat z Fort Lowell. Dobře víš, že jim i mně budou věřit jen tehdy, když se předloží důkazy. A já jeden takový mám. Je to zpráva osobně psaná Harkerem, že ve vlaku, který jsme přepadli, se převáželo osmdesát tisíc dolarů. Mou svobodu za mou písemnou výpověď a ten Harkerův dopis, McLeane. Jinak to nepůjde!“

Hondo ztěžka oddechoval. Byl v pokušení na Larkovu nabídku přistoupit. A slib, který dal kapitánu Perkinsovi? Kdo by se ho na to ptal, až by s Gila Kidem zmizel v Mexiku?

Vzdálil mačetu od banditova krku a strčil si ji do pochvy.

Ben Larko se začal šklebit.

„Co je, McLeane? Rozhodni se. Toto je poker a ty musíš přiznat, že já mám lepší karty.“

Hondo neodpověděl. Otočil se. Mel pevně sevřené rty.

Ještě nebyl ochoten přistoupit na tuto Larkovu nabídku. Pokud Larko nebluf oval a dopis toho průvodčího opravdu existoval, pak se musel nacházet u kořisti. Ben Larko byl zatčen armádou jen tři dny po tom přepadení. Mnoho možností, kam ty peníze schovat, neměl.

Hondo se vzdálil od ohně a přistoupil k Diablovi, jehož uzda byla přivázána k přednímu kolu plochého rančerského povozu. Vraník mu položil hlavu na rameno.

Přišel za ním Malý vlk.

„Co chceš dělat?“ zeptal se ho mescalerským dialektem.

„Pojedu do Tucsonu,“ odvětil Hondo. „Musím vědět, co plánují Joe Kidder a ta Meg Laurinová. Potom možná pojedu do Phoenixu a promluvím si tam se Stuartem Cunninghamem.“

Malý vlk přikývl.

„Nemáš moc času, Hondo.“

„Jestli se od pěti dnů nevrátím, tak Larka odvez zpátky do Fort Lowell,“ zamumlal Hondo. „A měj se

na pozoru, Malý vlku. Larko je nebezpečnější než hnízdo chřestýšů.“

Mescalero se usmál.

„Jeď, Hondo. Ten ničema zůstane v jeskyni, dokud se nevrátíš.“

Cortaro Street dominovaly červené lucerny.

Blízkost Fort Lowell znamenala pro prostitutky hotovou manu. Bordely a saloony tam v posledních letech rostly jako houby po dešti a Cortaro Street se prodlužovala dál a dál do pouště.

Na chatrných chodnících bylo plno mužů. V tmavých rozích leželi opilí vojáci a vyspávali kocovinu. Kapsáři a příštipkáři se pokoušeli nejrůznějšími způsoby vyloudit peníze z kapes mužů lačných hříchu.

Hondo McLean nechal svého vraníka ve stáji na Main Street a přišel do uličky neřesti pěšky.

Zeptal se stájníka na Meg Laurinovou a ten mu o ní po tom, co si zahvízdl začal básnit. Jednoznačnými pohyby popisoval přednosti její postavy a prozradil mu, že ji najde v saloonu Rillito.

Hondo kouřil cigarillo. Opíral se o sloupky verandy jedné cantiny a díval se na osvětlené čelo saloonu Rillito na protější straně ulice.

Ten saloon si rozhodně nemohl stěžovat na nezájem hostů.

Hned vedle něj se nacházel luxusní bordel, který někteří z návštěvníků opouštěli s klobouky posunutými do čela ve snaze zůstat inkognito.

Hondo přemýšlel, jestli jednal dobře, když jel do Tucsonu.

Byl už Joe Kidder ve městě?

Bandité u řeky mluvili o tom, že i Kidder má zálusk na tu Meg Laurinovou. Že by se s ní spojil proto, aby se dostal ke kořisti z vlakové loupeže?

Hondo sklonil hlavu, takže mu široký okraj jeho černého klobouku stínil tváře.

Mezi saloonem Rillito a bordelem se v úrovni prvního poschodí rozsvítilo světlo.

Spatřil úzké schody u stěny saloonu. Světlo vycházelo ze dveří a dopadalo na plošinku, na níž schody nahoře končily.

Ze dveří vyšel muž v tmavém oděvu. Byl štíhlý a vysoký. Kolem krku ho objímaly ženské ruce. Na okamžik se na světlo dostaly zrzavé vlasy, načež se ty ruce pustily krku onoho muže a dveře se zavřely.

Muže zahalila temnota. Sestoupil po úzkých schodech a vydal se směrem k městu.

Hondo uslyšel z protilehlého směru dusot kopyt. Ohlédl se a spatřil tři jezdce, kteří přijížděli vedle sebe z pouště na Cortaro Street.

Poznal je, teprve když vjeli do světla vycházejícího ze saloonu Rillito.

Nedůvěřivě se rozhlíželi a Hondo už se chtěl stáhnout hlouběji na verandu cantiny, když si uvědomil, že ti bandité ho přece neznají.

Zastavili před saloonem Rillito a seskočili ze sedel.

Jeden z nich byl starší menší muž s vrásčitým obličejem a dlouhými šedými vlasy, které mu sahaly až po ramena.

Hondo si vzpomněl, že tu tvář zná z jednoho zatykače. Ten muž se jmenuje Mike Cobb. Jeden z těch tří banditů u řeky byl svými kumpány oslovován jako Mike.

Další dva bandité byli mladší. Byli zarostlí a působili značně unaveně. Pravděpodobně posledních několik dnů strávili v sedle při hledání úkrytu Bena Larka.

Na verandě saloonu si oklepali prach z klobouků a šatů, načež Mike Cobb rozrazil lítací dveře saloonu a vstoupil dovnitř.

Ostatní ho následovali.

Hondo dokouřil své cigánilo.

Pomyslel na Joe Kiddera a v duchu se zeptal, kde ten bandita asi je.

Hondo soudil, že už je delší dobu v Tucsonu. Mezitím se již musel dozvědět, že Ben Larko byl vysvobozen z vězení ve Fort Lowell.

Vžitým pohybem zkontroloval posazení remingtonu v pouzdru. Za opaskem cítil tlak vrhacího nože, který vzal u řeky maricopskému míšenci Sotelovi. Zakrývala ho tmavohnědá vesta, kterou nyní měl na sobě.

Hondo zašlápl nedopalek cigarilla do prachu ulice a seskočil z verandy.

Klidnými kroky přešel Cortaro Street a zamířil si to k saloonu Rillito.

Před lítacími dveřmi na okamžik zaváhal.

Viděl, že saloon praská ve švech. Nad hlavami mužů stojících ve čtyřech či pěti řadách u barového pultu se vznášel tabákový kouř. I většina stolů byla obsazena.

Ženy s hlubokými výstřihy poletovaly jako pestří motýli mezi hosty a obsluhovaly je.

V pozadí se nacházelo malé jeviště, na němž stálo piano. Vedle něj

vedlo schodiště se zdobeným zábradlím do patra na galerii, na níž bylo vidět několik dveří.

To všechno Hondo registroval v průběhu několika vteřin.

Rozrazil lítací dveře a vešel dovnitř.

Mike Cobb a jeho kumpáni se již prodrali k pultu a stáli nyní těsně vedle schodiště.

Cobb jen krátce ulpěl pohledem na Hondovi, načež si vzal sklenici s whisky, kterou mu přisunul jeden z jeho kumpánů.

Hondo si koutkem oka všiml, že jedny z dveří na galerii se otevřely.

Vyšla z nich jedna žena v zelených sametových šatech.

Hondovi se na okamžik zatajil dech, když se dostala na světlo a on spatřil její tvář.

Tak jemné, půvabné rysy… Moc krásnějších žen neviděl. Její vlasy měly barvu mědi. Horní díl jejích šatů s hlubokým výstřihem byl tak upnutý, že to vypadalo, že její ňadra musí každým okamžikem vyskočit ven.

Pohled na tu překrásnou ženu dal Hondovi zapomenout na vše ostatní. Ale potom uviděl, jak Cobb zvedl ruku a dal znamení komusi, kdo právě právě vešel do saloonu.

Hondo se ohlédl.

Spatřili se ve stejný okamžik.

Joe Kidder trhl pravou rukou k boku a položil dlaň na ohmatanou pažbu svého revolveru. Z úst se mu vydral chraplavý výkřik. Konce jeho dlouhého kníru se kývaly, jako by byly přivázány ke šňůrkám, za něž někdo tahal.

Hondo reagoval instinktivně. Jeho remington už mířil na banditu, když Kidder teprve zvedal zbraň.

„Hondo McLean!“ zavrčel Joe Kidder.

Hondo stiskl spoušť o zlomek vteřin dřív než Kidder.

Kulka banditu zasáhla do boku, do úrovně posledního žebra, a její náraz mu vychýlil ruku, v níž držel revolver.

Přesto vypálil. Z hlavně vyšlehl plamen a kulka hvízdla nad hlavami několika mužů, načež rozbila láhev whisky v regále za barem.

Muži s křikem prchali na všechny strany.

Hondo viděl, jak se Kidderovi podlomilo pravé koleno, a pochopil, že mu v tom okamžiku od něho nehrozí žádné nebezpečí.

S hbitostí do kouta zahnané divoké kočky se bleskově otočil.

Kidder zvolal jeho jméno a Hondovi bylo jasné, co to znamená.

Kolem krku mu proletěla kulka.

Jeho remington zazněl a kulka se zavrtala Cobbovi do hrudi dřív, než mohl vypáli t podruhé.

Také oba další bandité už drželi revolvery v rukou a okamžitě začali střílet.

Hondo se skokem vrhl stranou a v pádu vypálil od boku. Ještě než dopadl na podlahu, uviděl, že oba bandité se svíjí bolestí.

Převalil se a mrštně vyskočil na nohy. Remington stále držel v natažené ruce.

Z hlavně vyšel výstřel.

Na prknech podlahy zarachotily kolty. Šedivý bandita se převalil na záda a rozhodil rukama. Jeho kumpáni zůstali bezvládně ležet a nehýbali se. Do škvír mezi prkny tekla krev.

Po přestřelce se v saloonu rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet,

kdyby někomu spadl špendlík na podlahu.

K Hondovým uším se donesl tichý šramot.

Otočil se a spatřil kmitající křídla lítacích dveří.

Na místě, kde se zhroutil Joe Kidder, se nacházela jen temná skvrna na podlaze pokryté pilinami.

Hondo přiběhl ke dveřím a rozrazil je.

Na ulici stáli muži a hleděli na něho.

Hondo se rozhlédl. Prchajícího banditu však neviděl nikde.

Potom přeběhl na protější stranu ulice ke dveřím domu, na jehož verandě viselo půl tuctu červených luceren.

Na verandu vyšel jakýsi muž. Z poklopce mu trčel cíp košile. Levou rukou si držel rozepnuté kalhoty, v pravé měl revolver.

Možná by se tomu Hondo zasmál, kdyby ten muž na levé straně hrudi nenosil pěticípou hvězdu.

Hondo zůstal nedůvěřivě stát, když ho ta krásná rusovlasá žena postrčila dovnitř a zavřela za ním dveře.

Ta místnost byla obývací pokoj i ložnice zároveň. Nad postelí se klenula nebesa z rudého sametu.

Pohlédl na ženu.

Byla to Meg Laurinová a jen díky její výpovědi ho zástupce šerifa nezatkl.

Opřela se zády o dveře a usmála se.

Měla přímo andělskou tvář, ale Hondo byl přesvědčen, že ta žena žádný anděl není.

Polkl a měl pocit, že nemá šanci odolat vlhce se lesknoucím plným rtům a vzdouvajícím se ňadrům.

Vypadalo to, že poznala, co se s ním děje. Její svůdný úsměv ho vzrušoval.

Odstoupila od dveří, ale nepřikročila k němu, jak čekal, nýbrž přišla k malému baru a nalila si whisky.

„Jestli se chcete něčeho napít, Hondo, tak si poslužte,“ řekla sametovým hlasem, který mu naháněl husí kůži.

Sdělil své jméno zástupci a Kidder ho před tou přestřelkou vykřikl v saloonu. Hondo však byl přesvědčen, že by i tak věděla, koho má před sebou.

Pocítil, že má vyschlé hrdlo, a přistoupil k ní.

Jeho ruce nebyly zcela klidné, když si nalil sklenici. Pak ji zvedl a pohnutým hlasem řekl: „Děkuju vám, že jste mi svou výpovědí ušetřila problémy.“

Vysvětlila totiž zástupci, že Hondo McLean byl těmi čtyřmi muži napaden a že jednal v sebeobraně. Vypověděla také, že toho uprchlého muže nikdy neviděla. Mike Cobb a jeho dva kumpáni byli mrtví.

S úsměvem zvedla sklenici a připila mu. Když se napila, řekla: „Navzájem se potřebujeme, Hondo. Ve vězení byste mi moc nepomohl.“

Věděla, o co jde.

Musel vypadat zaraženě, protože se rozesmála.

„Nemusíme si nic předstírat, Hondo. Chcete svého bratra zachránit

před šibenicí a já chci konečně pryč z této Zlámané Lhoty, abych mohla začít vést rozumný život v San Francisku. K tomu oba potřebujeme Bena Larka. Vy ho máte v rukou, ale pravděpodobně ho sám nepřimějete k tomu, aby vám pomohl.“

Hondo se usmál přes okraj sklenice s whisky. Pak ji vypil a postavil ji na stůl.

„Larko udělá všechno pro to, aby se dostal na svobodu.“

Pokrčila rameny.

„Proč jste potom tady? Jinak byste ho už přece pustil na svobodu. Ale neudělal jste to pravděpodobně proto, že se cítíte být vázán svým slibem kapitánu Perkinsovi.“

Věděla toho zatraceně hodně. Že by i Perkins patřil k jejím zákazníkům?

Přistoupila k Hondovi a dodala: „Musíte připustit, že žena jako já nepatří do takového města a do takového saloonu, Hondo. Ale v San Francisku se dá žít jenom tehdy, když máte peníze.“

„Osmdesát tisíc dolarů nebude stačit věčně,“ řekl Hondo.

Mávla rukou. „Nejde jen o těch osmdesát tisíc. Ben Larko nikdy nebyl rozhazovačný. Musel nahamounit spoustu peněz i z předchozích přepadení.“

„A vy byste s takovými krvavými penězi opravdu byla šťastná?“

„Peníze nesmrdí. Copak jste i vy nekoupil ten svůj ranč v Mexiku za krvavé peníze?“

To bylo něco jiného. Hondo honil bandity a předával je katovi, protože zákon byl na jihozápadě ještě slabý. Za to inkasoval peníze, které byly vypsány za hlavy těcnto zločinců.

Přesto Hondo neodpověděl.

„Kam jste ukryl Bena Larka?“ zeptala se Meg Laurinová.

Hondo zavrtěl hlavou.

„To vám neřeknu, slečno Laurinová.“

„Slyšela jsem, že to už nebude dlouho trvat a vašeho nevlastního bratra ve Phoenixu pověsí.“

Hondo si odfrkl.

„Proto pojedu do Phoenixu,“ prohodil.

„Abyste mluvil se Stuartem Cunninghamem?“

„Ano.“ Opět se ho zmocnila nedůvěra. Vypadalo to, že tato žena ví všechno.

„Kvůli tomu nemusíte jezdit do Phoenixu,“ řekla Meg Laurinová.

Postavila svou sklenici na stolek a prošla kolem něho ke dveřím. Otočila klíčem v zámku a otevřela je.

Hondo bezděky položil dlaň na slonovinovou pažbu svého remingtonu, když spatřil stín, který stál venku na úzké plošince, z níž vedly schody dolů na ulici.

„Pojď dovnitř, Stuarte,“ řekla Meg Laurinová.

Stuart Cunningham!

Hondovi se hlavou honily myšlenky se zběsilostí splašeného stáda býků.

Co měl advokát Gila Kida společného s Meg Laurinovou?

Cunningham byl právě ten muž, který před necelou hodinou byl v jejím pokoji a opustil jej vnějším schodištěm, tím si byl Hondo jistý.

Štíhlý elegantní právník přišel k baru a nalil si whisky.

„Vidím, že jste překvapený, pane McLeane,“ řekl.

„Divíte se tomu?“ opáčil Hondo.

Cunningham se tiše zasmál.

„Ne. Ale myslel jsem si, že jste už mezitím pochopil souvislosti.“

Hondo přivřel oči. Zmocňoval se ho vztek. Nenáviděl, když s ním někdo manipuloval.

„Takže to od vás se bandité dozvěděli, že jsem se na stanici měl setkat s Malým vlkem,“ vyhrkl.

Cunningham s úsměvem přikývl.

Hondo k němu přiskočil, vyrazil mu sklenici s whisky z ruky a chytil ho za klopu saka.

Advokátovy oči se rozšířily hrůzou. Chtěl něco říct, ale Hondo ho nepustil ke slovu.

„Vy bastarde!“ řekl chvějícím se hlasem.

„Vy jste věděl, že Larkovi bandité jsou zabijáci! Musel jste přece počítat s tím, že zavraždí přednostu stanice a jeho ženu! Ti chlapi té ženě bez milosti rozrazili lebku!“

Cunningham zbledl, chytil Honda za zápěstí a pokusil se vymanit z jeho ocelového sevření.

Hondo ho od sebe odmrštil, advokát zavrávoral zpátky a chytil se za krk. V jeho šedých očích se nebezpečně jiskřilo. Ve tváři byl nyní pro změnu rudý.

„To jsemnemohl vědět, sakra!“ sykl.

„Ale věděl jste, že mezi mnou a Kidderem dojde k boji!“

„Ano, krucinál! Měl jste oddělat i Kiddera, pak bychom měli o starost

méně!“

Hondo ho chtěl znovu chytit pod krkem, ale tentokrát se mezi ně postavila Meg Laurinová, která řekla: „Uklidněte se, Hondo! Co se stalo, stalo se. Už to nevrátíme. Měli bychom myslet na to, co je pro nás důležité. Pro vás, Hondo, je to váš nevlastní bratr, a pro mě a pro Stuarta jsou to Larkovy peníze.“

„Cunninghama tedy nezajímá nevina mého bratra!“

„Spojil ji se svými a mými zájmy, Hondo. Jestli se díky tomu váš bratr dostane na svobodu, pak by vám všechno ostatní mělo být jedno.“

„Potom tedy to s těmi kvakery byla lež?“

Meg Laurinová pokrčila rameny.

„Stuart si vzpomněl na vašeho otce a na vás, když četl o Gila Kidovi, Hondo,“ poznamenala. „Ěekl si, že jen muž s vašimi kvalitami a navíc i osobními důvody by byl schopen nějak Bena Larka dostat z Fort Lowell. Co jste musel slíbit kapitánu Perkinsovi, aby vám kryl záda?“

Hondo mlčel. Jeho vztek se postupně vytratil.

Přistoupil k baru a hodil do sebe sklenici whisky.

Pak pohlédl na Stuarta Cunninghama a potom, otočen k Meg Laurinové, řekl: „Jestli se Larko dozví, že v tom jede Cunningham, tak úkryt s kořistí nikdy neprozradí.“

„Když mu to neprozradíte, tak se to nedozví,“ namítl advokát.

Meg Laurinová položila Hondovi ruku na rameno.

„Ben Larko je do mě blázen, Hondo. Vím, že je nedůvěřivý jako starý, osamělý vlk. A bude se vám chtít pomstít, protože jste až na Kiddera vybil jeho bandu. Ale ještě důležitější je pro něho jeho svoboda. Bude věřit ve svou šanci, v to, že na konci zvítězí. Tuto víru v něm musíme posílit, pak nás přivede k té skrýši.“

Hondo pohlédl na Cunninghama.

„Jak to vypadá s mým bratrem?“

„Nic se mu nestane, když díky Larkovi dokážete, že k té bandě nepatřil. Ale musíte Larka přimět k tomu, aby vypovídal před něj akým soudcem nebo šerifem. Mluvil jsem o tom se soudcem Henleym. On…“

„Co když předložím písemnou zprávu toho Harkera, toho průvodčího, Benu Larkovi, v níž jsou informace o transportu peněz?“

Cunningham pozvedl obočí.

„Vy něco takového máte?“

„Ne. Ale Larko tvrdí, že to má.“

„Pak by Larkova výpověď byla zbytečná. Tím by totiž bylo prokázáno, že to Harker a ne váš bratr patník té bandě.“

Hondo s úlevou přikývl. „Dobrá. Jak si to představujete dál?“

Cunningham opět nasadil masku chladnokrevného advokáta.

„Pojedete s Meg k Benu Larkovi. Přenecháte jí ho, ať ho přinutí mluvit. Nažeňte mu strach. Řekněte mu, že armáda pročesává kraj a že každý, kdo nosí zbraň, ho hledá, protože Southern Pacific na jeho hlavu vypsala odměnu deset tisíc dolarů.“

„Doufám, že Larka nepodceňujete,“ řekl Hondo a pohlédl na rusovlasou ženu. „Nebude se rozpakovat vás zabít, když si všimne, že s ním hrajete falešnou hru.“

Usmála se.

„Mám přece vás, Hondo. Vy budete dávat pozor na to, aby mi nic neudělal.“

„Jestli se Meg něco stane, bude váš bratr viset, Hondo,“ chladně procedil Cunningham mezi zuby. „Myslete na to.“

Dusot obou koní zněl nocí. Noční obloha byla poseta hvězdami. V jejich bledém svitu se před nimi tyčily rozeklané výběžky Santa Catalina Mountains.

Meg Laurinová seděla v sedle své hnědé kobyly jako muž. Nosila upnuté kalhoty a dámský kabátek z měkké kůže. Svit hvězd se odrážel od stříbrných knoflíků. Rusé vlasy měla ukryté pod plochým, černým kloboukem s rovným okrajem.

Hondovi neušlo, že jej úkosem pozoruje. Očividně jí neunikl jeho neklid, který ho sužoval poslední půl hodiny.

„Co se děje, Hondo?“ otázala se. „Užtambudem?“

Hondo zavrtěl hlavou.

„Nejsem si jistý, ale mám pocit, že nás někdo pronásleduje.“

„Ne. Stuart naši dohodu dodrží!“

„To nemusí být Cunningham.“

Překvapeně na něj pohlédla. Chtěla zastavit, ale on jí naznačil, aby jela dál.

„Co chcete dělat?“

„Prostě si na toho, kdo nás pronásleduje, počíhám. Jeďte dál a vezměte mého vraníka s sebou. Když nic neuslyšíte, tak se za půl hodiny vraťte. Když padnou výstřely, tak se můžete vrátit hned.“

Nečekal na její odpověď.

Svou winchestrovku nechal v sedlovém pouzdře. Ve tmě by mu moc nepomohla.

Hodil Meg Laurinové uzdu svého vraníka, a když ji chytila, seskočil ze sedla.

Žena jela dál. Viděl, že se neustále ohlíží přes rameno. Potom ji pohltila temnota.

Hondo se skryl za jeden balvan. Naslouchal.

Po několika minutách už věděl, že ho instinkt nezklamal. Dusot kopyt, který slyšel, nepocházel od klisny Meg Laurinové nebo jeho vraníka. Ten hluk přicházel z opačného směru.

Musel počkat ještě čtvrt hodiny a pak spatřil jezdce.

Spíš visel než seděl v sedle

Hondo si v prvním okamžiku pomyslel, že se tak sklání z koně proto, aby lépe viděl stopy. Potom však pochopil, že jezdec má co dělat, aby se vůbec udržel v sedle. Levou rukou, v níž svíral uzdu, se křečovitě držel hrušky sedla, pravou si tiskl k boku.

Hondo uviděl obrysy kalifornského klobouku a hned mu bylo jasné, o koho jde.

Joe Kidder.

Kulka z jeho remingtonu toho banditu těžce poranila. Očividně nešel k lékaři, aby si tu ránu na pravém boku nechal ošetřit, ale trpělivě číhal ve městě a potom se vydal za Hondem a Meg Laurinovou.

Kidder to zranění zřejmě nebral vážně.

Banditův ryzák nastražil uši a tiše zafrkal. Zvíře muselo zavětřit člověka číhajícího za skálou.

Hondo neslyšně vytáhl remington z pouzdra.

V tom okamžiku jezdec přidušeně zasténal. i

Hondo viděl, jak se naklonil na stranu. Ryzák udělal další krok a Joe Kidder se skácel na zem.

Ryzák odtančil pryč. Dvacet yardů odtud se zastavil a střídavě poulil oči na Joe Kiddera a balvan, za nímž se skrýval Hondo.

Hondo hleděl na Kiddera.

Bandita se nehýbal. Jeho kalifornský klobouk se mu svezl z hlavy.

Hondo jasně viděl tvář s černým knírem. Zdálo se, že Kidder je v bezvědomí.

Hondo s remingtonem v ruce vylezl ze svého úkrytu. Nezpůsobil sebemenší zvuk, když se plížil ke Kidderovi.

Bandita bezvládně ležel. Oči měl zavřené. Ležel na levém rameni. Na pravém boku měl roztrženou košili. Skrze ni byl vidět obvaz.

McLean viděl temnou skvrnu, která se ve svitu hvězd leskla. To byla krev, která obvazem prosakovala.

Kidder rychle oddechoval.

Hondo mu namířil na hlavu, sklonil se k němu a natáhl levou ruku, aby mu vytáhl revolver z pouzdra.

Kidder se stále nehýbal.

Hondo vstal, nadechl se a odhodil banditův kolt pryč. Svůj remington strčil zpátky do pouzdra.

Přemýšlel, jestli by tam toho poraněného muže neměl nechat jen tak ležet a vydat se na jeho ryzákovi za Meg Laurinovou.

Strčil pod něj levou holínku, aby ho převalil na záda. Kidderova pravá ruka se svezla na zem. Hondo pozvedl nohu.

V tom okamžiku bandita prudce vytáhl levou ruku, na níž dosud ležel.

Kidder chraplavě vykřikl a ve svitu hvězd se zaleskla čepel nože, kterým zaútočil na Honda.

Ten uskočil v posledním okamžiku.

Nůž mu rozřízl nohavici na stehně. Hondova levá podrážka se zaklínila v jakési díře. Upadl a v pádu viděl, jak si Kidder klekl a jak se chystá ke skoku.

Hondo se převalil a dvakrát se otočil kolem vlastní osy. Potom trhl pravou rukou k pouzdru.

Polil ho studený pot, když sáhl do prázdna.

Slyšel Kidderův chraplavý výkřik. Bandita se vrhl před sebe a pravou rukou sáhl po tmavém předmětu, jenž byl jasně vidět na světlém písku.

Můj remington, blesklo Hondovi hlavou.

Viděl, jak Kidder uchopil slonovinovou pažbu.

Hondo reagoval instinktivně.

Věděl, že mačeta by mu teď nepomohla. Na to od něj byl bandita příliš daleko.

Mezi prsty ucítil jelení srstí potaženou rukojeť Sotelova vrhacího nože, vytrhl jej zpoza opasku a vrhl na klečícího banditu, jenž právě zvedal pravou ruku s remingtonem.

Kidderovo hekání rázem utichlo. Jeho paže mu ochable spadla a ozval se výstřel. Kulka se zavrtala do země před ním, načež se bandita zhroutila a zůstal bezvládně ležet.

Hondo měl vyschlé hrdlo. Pochopil, že tentokrát unikl jen o vlas.

Srdce mu divoce bušilo, když vstal, přišel ke Kidderovi a vzal mu remington ze strnulé dlaně.

Viděl, že Sotelův vrhací nůž se banditovi zabodl do krku a namístě ho zabil.

Hondo si ten nůž už nevzal. Těžce zadýchán odvlekl mrtvého ke skále,

jež se tyčila nad jednou malou prohlubní. Do ní potom mrtvolu bandity hodil a zasypal ji hlínou, kterou shrnul podrážkami z okraje propasti.

Ztěžka oddechoval.

Jediným žijícím členem Ben Larkovy bandy byl nyní už jen Ben Larko sám. O to víc ho teď Hondo potřeboval k tomu, aby zachránil svého bratra před šibenicí.

Oklepal ze sebe prach a pak chytil Kidderova ryzáka.

Krátce nato vyjel po stopách Meg Laurinové do hloubi Santa Catalina Mountains.

Oheň v jeskyni už skoro dohořel. V temných zorničkách Bena Larka se odrážely plameny, když číhavě hleděl na Honda McLeana a Apače.

Indián se vrátil teprve před chvílí.

McLean ho poslal na lov. Apač skolil dva králíky. Larko přemýšlel, jestli je McLean ještě bude opékat, než vyrazí.

Ohlédl se a uviděl, že Meg Laurinová, která seděla u ohně, se dívá na něho. Rychle pohlédla na McLeana a potom na Malého vlka, načež k banditovi zničehonic přiskočila.

Ben Larko zatajil dech. Viděl v jejích rukou nůž. V následujícím okamžiku Meg Laurinová rozřízla provaz, jímž měl spoutané nohy.

Larko rychle překonal své překvapení. Viděl, jak Hondo zvedl hlavu a pochopil, co se děje.

„Dělej, rychle!“ zavrčel a nastavil Meg ruce.

Rozřezávala mu ty pevné kožené řemínky, jimiž měl svázaná zápěstí.

Čepel se mu přitom zařízla do masa, ale to mu nevadilo. Necítil to. Hleděl na Honda McLeana, který vyskočil a chtěl se na ně vrhnout.

„Slečno Laurinová!“ zvolal McLean. Jeho hlas se ozval jeskyní.

V tom okamžiku se kožené řemínky přetrhly.

Meg Laurinová vyskočila. Hodila Larkovi nůž a uhnula stranou, když se Hondo McLean chtěl vrhnout na Bena Larka.

Larko se chtěl převalit, ale svaly ztuhlé po tom dlouhém věznění ho neposlechly.

Zvedl ruku s nožem, aby jej McLeanovi zabodl do břicha, ale Hondo se měl na pozoru.

Larkovi projela rukou žhavá bolest, když se mu špička mačety zasekla pod loktem do masa. Ucítil tvrdou ránu na hřbetě ruky a musel nůž pustit.

Tu jeskyní třeskl výstřel. V uzavřeném prostoru měl ohlušující účinky. V jeho ozvěně uslyšel Larko ječivý výkřik.

Stín nad ním náhle zmizel. Viděl, jak Hondo McLean přiskočil k Meg Laurinové a vyrazil jí kouřící revolver z ruky. Potom ji udeřil dlaní.

Meg Laurinová ztratila rovnováhu a upadla na zem.

McLean odkopl její revolver a otočil se k Benu Larkovi. V ruce nyní držel remington.

Larkovi bylo, jako kdyby se na něj vtom černém ústí hlavně šklebila smrt.

McLean ztěžka oddechoval. Jeho tvář se zkřivila do grimasy. Remingtonem dál mířil na Larka, zatímco

pozpátku kráčel kolem ohně k Apači, který bezvládně ležel u ohně.

Meg Laurinová tiše naříkala. Klobouk jí spadl z hlavy, a tak jí nyní padaly vlasy do tváře.

„Pokusila se mi pomoct,“ užasle si pomyslel Ben Larko. Bojí se McLeana víc než mě!

Cítil, že jeho šance rostou.

Meg byla na jeho straně.

Tentokrát to neklaplo, ale k Apache Springs, kam ukryl svou kořist, to ještě byla dlouhá cesta.

Slyšel zasténání, které se vydralo z hrdla McLeanovi, když se sklonil k Malému vlkovi.

V mihotavé záři ohně Larko spatřil krev v Apačově tváři. Meg trefila zatraceně dobře.

Hondův obličej se zkřivil hněvem, když se narovnal a přišel k ženě sedící na zemi.

Meg Laurinová se pokusila odplazit, ale on ji po několika krocích dohnal. Sklonil se k ní a zvedl ji. Udeřil ji tak silně, až se silně zapotácela.

„Vy jste zavraždila Malého vlka!“ hlesl. „Za to budete pykat!“

Larko přemýšlel, jestli se má odvážit na McLeana zaútočit holými pěstmi. Bylo by to však beznadějné. McLean byl podrážděný jako postřelená puma. A měl zbraň.

Ne, přijdou jiné, lepší příležitosti a s pomocí Meg se to určitě podaří, pomyslel si. Byli teď dva a Hondo McLean zůstal sám. Však ho jednou přemůže únava. A potom…

„Osedlejte koně!“ vykřikl McLean na Meg Laurinovou. „Jestli se jen dotknete mé pušky, tak vás odprásknu!“

Rychle vstala, vrhla na Larka krátký, soucitný pohled a odběhla ke koním.

Na Larka padl McLeanův stín.

„Dej si ruce za záda!“ přikázal mu.

Larko poslechl.

Hondo mu svázal ruce, aniž by spustil proradnou ženu z očí.

Meg Laurinová osedlala McLeanova vraníka, svou klisnu i Kidderova ryzáka.

Larko zaklel, když ho Hondo zvedl na nohy. Viděl, jak Meg vede tři osedlané koně k východu z jeskyně, jímž už bylo vidět, že venku začíná svítat.

„To nechceš pohřbít svého rudého bratra, McLeane?“ otázal se se šklebem na rtech.

„Drž hubu, Larko, a nasedni na Kidderova ryzáka, než se přestanu ovládat a proženu ti kulku hlavou!“

Larko se zazubil.

„Potom by tvého bratříčka pověsili, McLeane!“

„Vytáhl jsem tě z Fort Lowell, Larko! Kdybych nemohl svého bratra dostat na svobodu legálně, osvobodil bych ho tak jako tebe.“

Ben Larko mlčel. Vyměnil si spiklenecký pohled s Meg Laurinovou, která už seděla v sedle své klisny, načež se nechal McLeanem zvednout na ryzáka.

Nepřežiješ to a už neuvidíš, jak tvého bratra pověsí, spokojeně si pomyslel.

Ben Larko by rozhodně byl mnohem méně optimistický, kdyby viděl, jak se v jeskyni Malý vlk zvedl ze země a rukávem si utřel králičí krev ze tváře…

Hondo si byl jistý, že Larko neblufuje.

Minuli Sahuaritu, kde Larko padl do rukou armády. Po třech dnech překonali Empire Mountains a údolí Cienega Creeku. Odtud už to byl jen den jízdy ke stanici Mescal.

Larko na ten trik v jeskyni skočil.

Hondo na něm viděl, jak si věří, že ho s pomocí Meg Laurinové nakonec přece jen obelstí.

Meg Laurinová hrála svou roli skvěle. Tedy téměř. Hondo jí totiž nevěřil. Bylo pravděpodobné, že bude čekat, kdo na konci zvítězí, a potom se přidá na jeho stranu.

Larko se během nocí několikrát pokusil s Meg Laurinovou mluvit, ale Hondo svázal i ji a udělal jí lůžko dostatečně daleko od Larka.

Hondo znal krajinu, kterou projížděli. Jako chlapec tudy často jezdil Věděl, že brzy dorazí do Apache Springs, pokud se budou držet tohoto směru.

Larko si neklidně poposedával v sedle. Bolela ho záda. Několikrát Honda požádal, aby mu přivázal ruce k hrušce sedla, ale Hondo se nenechal obměkčit.

Koně s námahou kráčeli do písčitého svahu. Z vrcholu kopce už měly být vidět Apache Springs, těch několik pramenů mezi skalami. Rostly tam keře a stromy, byla to malá oáza uprostřed pustiny.

Apache Springs měly v posledních letech velmi málo návštěvníků, protože Apači byli nahnáni do rezervace San Carlos. Jen tu a tam se v tamních pramenech zásobovali vodou zlatokopové, kteří hledali své štěstí ve Whetstone Mountains.

Na hřebeni kopce Hondo zastavil svého vraníka. Výraz v Larkových černých očích mu prozradil, že jsou u cíle. Apache Springs odtud vypadaly jako malá zelená skvrna.

Hondo pootočil hlavu a nenápadně pohlédl zpět, na jejich stopy

Těch supů si všiml už ráno. Nejdřív si myslel, že tam jsou kvůli nim. Jenže na to byli ti mrchožrouti příliš daleko.

Měli v patách pronásledovatele. Hondo doufal, že to je Malý vlk a kapitán Perkins…

„Je to tady dole?“ zeptal se Meg

Laurinové.

Vypadala strhané. Její šaty byly pokryty nažloutlým prachem, její zrzavé vlasy jí padaly vpramenech do tváře, na které se černaly špinavé skvrny. V očích měla podivný horečnatý lesk.

Ben Larko jen přikývl. Seděl v sedle nepřirozeně a toporně a Hondo věděl, co má za lubem.

Hondo měl vyschlé rty. Nedokázal setřást vzrušení, které se ho zmocnilo. Bylo mu j asné, že bez Larkovy pomoci by tu skrýš nikdy nenašli.

Úzká rozsedlina zblízka vypadala jen jako trhlina ve skále. V ústí širokém tak pro jednoho člověka rostlo husté trnité křoví a Hondo se nevyhnul tomu, že mu způsobilo bolestivé škrábance na rukou, když rozhrnul větve a pustil do jeskyně Bena Larka a Meg Laurinovou.

Do rozsedliny pronikalo jen velmi málo světla.

Vypadalo to, že Meg má dost problémů sama se sebou. Blízkost peněz, s nimiž chtěla začít nový život, ovládla její myšlení.

Hondo ji strkal před sebou, aby Larko neměl příliš velký náskok.

Rozsedlina nebyla příliš hluboká.

Brzy se ocitli na jejím dně. Shora tam pronikalo světlo a Hondo viděl,

že drsné skalní stěny se nad nimi téměř dotýkají. Jako by skály stojící vedle sebe srůstaly.

Larko se zády opřel o skálu a vycenil zuby.

„Kde to je?“ zeptala se Meg Laurinová. Už neovládala svůj hlas.

Larko se rozesmál.

„Chceš McLeanovi ušetřit práci, Meg?“ zeptal se.

Hondovi neušlo, jak se pokoušel dát ženě znamení. , Meg Laurinová ztěžka oddechujíc řekla: „Je mi tě líto, Bene. Uzavřela jsem s McLeanem dohodu. Harkerův dopis pro něho, ty peníze pro mě. V té jeskyni jsi nám skočil na lep. Bylo to jen divadlo. Věděla jsem, že bys nás sem zavedl jenom tehdy, pokud bys počítal s tím, že ti pomůžu. McLean tě odhadl dobře, Bene.“

Larko vytřeštil oči. Chvíli mu trvalo, než strávil její slova.

Hondo mezitím objevil sotva rozpoznatelné znaky na jednom kameni. Přistoupil k němu, sklonil se a odvalil ho. Za kamenem se ve skále černala díra. Hondo už chtěl sáhnout dovnitř, ale vtom se Ben Larko pohnul.

Měl volné ruce. Musel si prodřít nebo uvolnit pouta během jízdy!

S výkřikem se vrhl k té díře, sáhl do ní a Hondo nebyl překvapen, že Larko náhle v ruce drží revolver.

Bandita však neměl šanci. Ještě ani nestačil zvednout hlaveň a skolila ho Hondova kulka.

Třesk remingtonu měl v rozsedlině ohlušující účinek. Jeho ozvěna se nesčíslněkrát odrazila od skalních stěn a Hondo měl pocit, že se dostal doprostřed nekonečné přestřelky.

Ben Larko se skácel na zem.

Hondo k němu pomalu přistoupil. Chtěl banditovi vykopnout zbraň

z ruky, ale pak uviděl, že má oči obrácené v sloup. Kulka z remingtonu ho musela trefit přímo do srdce a ihned ho zabila.

Hondo najednou ucítil, jak se mu zježily chlupy na zátylku. Ohlédl se na Meg Laurinovou, ale od ní nebezpečí nehrozilo.

Shora uslyšel tichý smích a pak i zlomyslný hlas Stuarta Cunninghama, který řekl: „Pusťte ten revolver, McLeane, nebo jste mrtvý muž!“

Ti supi! pomyslel si Hondo, když otevřel dlaň a pustil zbraň na zem. Takže to Cunningham jel po jejich stopách a nikoli Malý vlk a kapitán!

„Vezmi si jeho revolver, Meg,“ řekl Cunningham.

Meg Laurinová mlčela. Hleděla na díru ve skále a kráčela k ní jako náměsíčná.

Hondo nespouštěl advokáta z očí. Cunningham nyní vlezl do rozsedliny. Mířil koltem na Honda.

„Ty peníze mě nezajímají, Cunninghame,“ řekl Hondo. „Chci jenom ten Harkerův dopis Ben Larkovi, který dokáže nevinu mého bratra.“

Advokát se pousmál.

„Bohužel se obávám, že byste mohl mluvit, McLeane,“ odvětil. „Od té doby, co vás sem sleduju ze Sahuarity, mi je jasné, že jste příliš čestný na to, aby se vám dalo věřit. Já a Meg budeme bezpeční teprve tehdy, když vy budete mrtvý.“

Hondo cítil, jak mu po zátylku tečou kapky potu.

„Hned jak se můj bratr ocitne na svobodě, odjedu s ním do Mexika,“ řekl přidušeným hlasem.

Cunningham zavrtěl hlavou.

„Je mi vás líto, McLeane, ale…“

Hondo se soustředil na remington, který ležel v písku před jeho nohama. Věděl, že jeho šance je mizivá, ale chtěl se jí chopit.

Cunningham natáhl ruku s koltem.

V tom okamžiku Meg Laurinová zaječela.

Hondo viděl, jak sebou Stuart Cunningham trhl a pohlédl na ni.

To byla jeho šance.

Vrhl se na zem. Ještě stále mu zněl v uších výkřik té ženy. Prsty pravé ruky se chopil pažby remingtonu a zvedl zbraň.

Prásk!

Hondo zatnul svaly v očekávání nárazu kulky.

Prásk!

Těsně vedle jeho hlavy se od skály odrazila kulka a úlomek skály ho škrábl na levé tváři. Potom uviděl, jak Cunningham zavrávoral a skácel se na zem.

Nahoře se objevil Malý vlk. Za ním do rozsedliny začali slézat dva modrokabátníci.

Ozvěna výstřelů se slila s nekonečným jekotem Meg Laurinové.

Hondo se otočil.

Hrdlo se mu stáhlo hrůzou, když uviděl, jak se žena marně pokouší setřást zhruba loket dlouhého hada, který se jí zakousl do ruky…

Tři dny uplynuly od kruté smrti, kterou zemřela Meg Laurinová ve skrýši Bena Larka. Hondovi to však připadalo, jako by se to všechno už odehrávalo v jiném čase.

Kapitán Perkins a jeho seržant, které Malý vlk vedl po Hondových stopách, odvezli mrtvé a kořist Bena Larka, která činila skoro dvě stě tisíc dolarů, zpátky do Tucsonu a Hondo McLeanovi slíbili, že se postarají o formality.

Harkerův dopis Larkovi skutečně existoval a soudci ve Phoenixu nezbývalo než jej uznat za důkaz toho, že Harker spolupracoval s bandou Bena Larka. A to znamenalo, že Gila Kid zabil banditu.

Hondo se nedokázal ubránit rozrušení, když mohutný zástupce strčil klíč do zámku těžkých prkenných dveří cely a otočil jím.

Dveře se s vrzáním otevřely.

Zástupce ustoupil.

Hondo si ke svému údivu všiml, že muž zákona položil ruku na pažbu revolveru.

V temném sklepení se cosi pohnulo.

„Kide?“ chraplavě zvolal Hondo.

Ze tmy se vynořila postava.

Hondo polkl. Pak se ho málem zmocnil vztek.

Hleděl do špinavé, propadlé tváře snědého chlapce, z něhož se linul otřesný zápach.

Krátce pohlédl na zástupce a pochopil jeho strach. Ano, Hondo měl chuť toho muže za to, co udělal chlapci, ztrestat.

Pak ale uslyšel chraplavý hlas mladého vězně.

„Jime?“

Už roky mu tak nikdo neřekl.

Hondo k němu přikročil a ob j al ho. Měl co dělat, aby mu do očí nevhrklyslzy.

„Odvezu tě do Mexika, Kide,“ zašeptal. „Pojď, zmizíme z tohoto zlého místa. Tvůj přítel Malý vlk na nás čeká za městem. Pojede s námi do Mexika…“