John Kirby

Colorado western 094. Hon na pekelnou bandu

Seržant Clandon a jeho tři podřízení měli výbornou náladu, když v horké letní noci opouštěli saloon Horseshoe v Laramie. Bylo to hodinu před půlnocí. Po celé týdny hledali na jihovýchodě státu povstalecke indiánské hordy, které měly táhnout na sever. Na žádného rudocha ale nenarazili. Nyní si užívali první klidné hodiny po všech těch útrapách. O půlnoci se měli hlásit v pevnosti. Tam se však již nikdy nedostali…

Vrahové na ně čekali v Copperově stáji.

Jediný člověk, který je viděl, ležel mrtvý v poloprázdné bedně s pící. Starý Copper neměl sebemenší šanci.

Stáj stála v poměrně tmavé postranní uličce. Rick Waldon, mladík s blond vlasy a pihami, uviděl čtyři vrávorající vojáky a ve stínu domovní stěny se rozběhl ke stáji. Zastavil se u dveří a smluveným způsobem na ně zaklepal. Potom běžel dál a na konci uličky zmizel v temnotě.

O necelé dvě minuty později opilí vojáci zabočili do uličky. Vrávorali směrem ke stáji. Vstříc smrti.

Nepadl jediný výstřel. Čtyři vojáci zemřeli naprosto tiše.

Netrvalo to ani minutu.

O něco později vrahové vyběhli z uličky a dorazili ke koním, u kterých na ně čekal Rick Waldon a tři další bandité. S dusotem kopyt pak deset jezdců zmizelo v temnotě.

Tim Ňader je ještě slyšel, když zabočil do uličky a přišel k vratům stáje. Tento čtrnáctiletý sirotek, který už šest let žil u starého Coppera, ze saloonu Golden Nugget nesl konvici s pivem. Když vešel do stáje a uviděl ty čtyři mrtvé, hrůzou konvici upustil.

Potom se s jekotem rozběhl směrem k Main Street.

+ + + + +

Zástupci Cookson a Lambert právě vyšli z kanceláře a chtěli se vydat na své obvyklé obchůzky. V neděli všechny saloony v Laramie zavíraly kolem půlnoci. Šerif Frank Jamison velmi dbal na dodržování tohoto nařízení, které platilo ve všech městech, v jejichž blízkosti se nacházely armádní posádky.

Cookson a Lambert chlapce hned poznali, když utíkal po Main Street a křičel, jako by ho na nože brali. Sešli z chodníku a vydali se mu naproti. Chlapec byl bílý jako stěna.

Se vzlykotem klesl do Cooksonovy náruče. V očích se mu zračila hrůza a chvěly se mu rty, když zajíkavě blekotal cosi, z čeho oba zástupci vůbec nebyli moudří.

Cookson jím zatřásl. „Uklidni se, chlapče,“ promluvil otcovským tónem. „Co se stalo?“

„Leží ve stáji,“ zakoktal hoch. „Všude je krev a pan Copper tam není. Měl jsem mu přinést pivo.“

„Kdo leží ve stáji?“ otázal se Cookson.

„Vojáci,“ odvětil Tim Ňader. „Znám je, protože si u nás vždycky nechávají koně. Když jsem šel do saloonu pro pivo, právě vycházeli ven.“

„Běž se podívat do stáje, Andy,“ řekl Cookson svému společníkovi. „Já odvedu toho kluka do saloonu Golden Nugget a přivedu Franka. Sedí tam s Royem Dillardem.“

Položil chlapci ruku na rameno a odvedl ho pryč. Ze saloonu vyšlo několik kovbojů z okolních rančů a obchodníků z města. Ze saloonu Eagle se ozývaly rozčilené hlasy. Rvačka však nyní nemohla nikoho zajímat.

Také ze saloonu Golden Nugget vyšly první vrávorající postavy. Rozjaření a zpívající kovbojové se vydali ke stájím.

Cookson vešel do hlučného saloonu prosyceného tabákovým kouřem a obrátil se na světlovlasou dívku, která chtěla jít s prázdným tácem k barovému pultu.

„Amy! Postarej se o toho chlapce,“ řekl. „V Copperově stáji jsou nějací mrtví. Hoch je viděl a je z toho celý otřesený.“

Rozrušeně na něj pohlédla a přikývla. „Jistě, Nede.“

„Kde je šerif?“ otázal se zástupce.

Ukázala na stolek nalevo v rohu, načež odvedla chlapce dozadu. Cookson se prodíral mezi zpocenými muži ke stolu.

„Dobrý večer, pane Dillarde,“ řekl a otočil se k šerifu Jamisonovi, šedovlasému kostnatému muži. „Franku, potřebujeme tě.“

Pak mu o všem ve zkratce řekl.

Oba muži okamžitě vyskočili a spolu s Cooksonem opustili saloon. Po cestě nepromluvili ani slovo. Dillard byl zhruba třicetiletý mohutný muž s velkými rameny a úzkým pasem. Nosil hnědý kožený kabát s třásněmi a tmavozelené kalhoty. Jeho vesta, klobouk a košile měly šedou barvu. Když si odhrnul rozepnutý kabát, odhalil pouzdro s revolverem od firmy Smith & Wesson.

Dillard nenosil hvězdu a jen několik zasvěcených vědělo, že to je federální marshal.

Když dorazili do Copperovy stáje, stál zástupce Lambert s puškou v rukou před vraty a zadržoval lidi, kteří se tam shromáždili. Většinou šlo o kovboje, kteří si chtěli vzít své koně.

Ti tři se prodrali davem, jenž byl zamlklý a sklíčený, ačkoli tam skoro všichni byli notně opilí. Lambert otevřel vrata a všichni tři muži zákona se zarazili.

„Pane Bože!“ vyhrkl šerif Jamison, když spatřil čtyři zavražděné vojáky. Leželi tam ve spodním prádle. Uniformy jim sebrali jejich vrahové.

Lambert ukázal na nyní již otevřenou bednu vzadu.

„Je v ní Copper,“ řekl chraplavým hlasem. „Bedna byla zavřená, ale na zemi před ní byla krev. Ubili ho tak jako ty vojáky.“

„Vrahové měli zálusk na uniformy,“ poznamenal marshal Dillard.

„Ale vždyť je mohli jenom omráčit, Royi,“ nevěřícně řekl Jamison. „Proč vraždili? Museli zešílet.“

„Kdoví co se odehrálo v jejich hlavách,“ podotkl Dillard. „Měl byste uvědomit velitele pevnosti, Franku. Ať už vraždil kdokoli, chystá další zločin.“

„ A k tomu potřebují ty uniformy,“ přikývl šerif.

Dillard se sklonil a strčil ruku pod košili jednoho z vojáků. Pak se narovnal a pohlédl na Jamisona.

„Nemůže to být dlouho,“ řekl. „Těla jsou ještě teplá.“

„Mám dát dohromady oddíl, Franku?“ zeptal se Cookson, který znovu přišel do stáje a byl bledý jak stěna.

„To je podle mě zbytečné,“ odvětil šerif. „Co myslíte, Royi?“

„Musíme počkat do svítání, Franku. Za prvé je většina chlapů opilá. Za druhé ta banda mohla jet kamkoli. Měli bychom jen malou šanci, že je vystopujeme.“

„Ke coloradské hranici je to jen hodina,“ trpce namítlJamison.

„Pošlete někoho do pevnosti, Franku,“ navrhl Dillard. „Jenom armáda by mohla s trochou štěstí něco svést. Možná by mohli vyslat patroly. Jen zkušený zvěd najde stopy i v noci.“

Šerif se otočil ke Cooksonovi. „Postarej se o to, Nede.“

Zatímco Cookson opustil stáj, šli Dillard a Jamison k bedně s pící. Pohlédli na zohavené tělo starého Coppera, načež přistoupili k tělu seržanta Clandona, jenž nyní ležel na zádech.

Dillard na něj pohlédl a zarazil se. Mrtvý měl sevřenou pravou dlaň. V prstech svíral malý cár nějaké látky. Dillard si klekl a s jistým vypětím mu dlaň rozevřel.

„Vypadá to na náprsní kapsu vesty,“ prohodil. „Ten jediný se stačil bránit.“

Šerif kývl na Andyho Lamberta. „Vezmi si pár lidí a polož mrtvého do prázdného boxu. Pak si kovbojové mohou jít pro koně. Ať dají vědět na všech rančích, že za úsvitu budu potřebovat každého muže pro pátrací oddíl. Sraz bude před saloonem Golden Nuget.“

Lambert odešel, přičemž mu několik mužů pomohlo snést mrtvé do jednoho prázdného boxu. Když zvedli Clandona, zalesklo se cosi ve slámě. Dillard po tom sáhl. Byly to staré poniklované kapesní hodinky. Šerif Jamison se zájmem přihlížel, když Dillard otevřel jejich víčko a přišel pod světlo lucerny, aby se pokusil rozluštit rytiny.

„Tušil jsem to,“ poznamenal Dillard. „Ty hodinky patřily Lesliemu McCordovi, Franku. Při tom krátkém boji mu jeho oběť utrhla náprsní kapsu a hodinky z ní vypadly.“

„McCordova banda,“ zasténal šerif. „Ti lumpové nám ještě tak chyběli. Jsou to odporné bestie. Nikdy to nepochopím, Royi. McCord byl až do konce války váženým důstojníkem. Co ho přivedlo na cestu zločinu?“

„Karty, alkohol a nešťastná láska k ženě,“ odvětil Tom Dillard. „To ho dostalo pod vliv jeho dvou nepodařených bratrů. Jako bývalý důstojník byl rozeným vůdcem. A pak to s ním šlo rychle z kopce. První banku přepadli v Kansasu poblíž hranice Nebrasky. V Nebrasce potom vyloupili další a zase se stáhli do Kansasu, kde přepadli dostavník. Znovu pláchli přes hranici na sever a začali řádit kolem městeček u hranic Colorada a Nebrasky. Podle jejich logiky by teď měla být na řadě hranice Colorada a Wyomingu. Přijel jsem od Laramie právě kvůli nim.“

„Proč jste nezůstal v Cheyenne, marshale?“ otázal se někdo zastřeným hlasem za ním.

Federální marshal Dillard se otočil.

O trám se tam opíral vysoký, mohutný muž kouřící tenké cigarillo. Hnědé hlasy mu sahaly až po ramena. Sfoukl sirku a nechal ji spadnout.

„Do Cheyenne by McCordové nikdy nepřijeli, Van Groote,“ odpověděl federální marshal ledovým hlasem. „Hlavní město by i pro tyto darebáky bylo příliš tvrdým oříškem. A proč jste tam nezůstal vy?“

Lee Van Groot se zašklebil. „Ze stejných důvodů, marshale. Právě proto jsem vyjel z Cheyenne za vámi. Něco mi říká, že se ve vaší blízkosti dříve či později něco semele. Vím, že vás má neustálá přítomnost znervózňuje. Musíte ale připustit, že jsem se bližšímu kontaktu s vámi vyhýbal.“

Dillard přikývl. „Můžu jenom doufat, že se tímto pravidlem budete řídit i nadále, Van Groote. Lovci lidí se mi nelíbí. Znáte přece mé názory. Dokonce i při vaší metodě neustále se vyhýbat rizikům pro vás může být McCordova banda trochu velké sousto. Měl byste si to v klidu promyslet.“

Lee Van Groot byl znám tím, že pronásledoval jen ty zločince, na jejichž zatykačích bylo napsáno „mrtvého či živého“. Těm se totiž nemusel postavit v přímém souboji.

Chvíli na sebe mlčky hleděli, načež lovec lidí beze slova odešel ze stáje.

Dillard se obrátil k Jamisonovi. „Musím poslat několik telegramů, Franku. Jenže telegrafní úředník už určitě leží v posteli.“

Šerif kývl na zástupce Lamberta. „Běž k Ole Jensenovi, Andy. Marshal Dillard ho potřebuje v telegrafní kanceláři.“ Pak pohlédl na Roye a dodal: „Počkejte na něj.“

Dillard mu poklepal na rameno. „Díky, Franku! Jdu si lehnout. Uvidíme se za svítání před saloonem.“

Potom dlouhými kroky odešel ze stáje. Venku pršelo.

+ + + + +

V Medicíně Bow, městě ležícím padesát mil na sever odtud, se saloony zavíraly o hodinu dřív. Půl hodiny po půlnoci barmani v saloonu hotelu Union nalili hostům poslední drinky. Ještě stále tam panoval čilý ruch, ale většina hostů už se cpala k východu.

U jednoho stolu ovšem bylo živo. Lance Gelder, syn jednoho rančera, celý večer hrál poker se třemi svými kovboji, ale už dvacet minut jen pili a vyprávěli si vtipy, po nichž se nahlas smáli.

Lance Gelder však poslouchal jen jedním uchem. Už delší dobu pošilhával ke konci dlouhého barového pultu, u něhož stál štíhlý šlachovitý černoch a usrkával z limonády. Již téměř tři hodiny s nikým nepromluvil a nevypil ani kapku alkoholu.

Byl oblečen jako kovboj, ale Lanceův zrak neustále ulpíval na zbrani toho černocha, na dlouhohlavňovém peacemakeru ráže 45.

Černoch, který byl oblečený jako kovboj a navíc nosil zbraň, to nebyl zrovna běžný obrázek. Ale ještě podivuhodnější bylo otočné pouzdro toho muže. Nebylo napevno připnuto k opasku, ale v úrovni bubínku se dalo otočit. Přitom nemělo dno, takže stačilo jen zaklonit pažbu a zmáčknout spoušť. Vůbec nebylo třeba tasit.

Lance Gelder toho zvláštního muže viděl ve městě už před dvěma dny. Nebyl místní. Rančerův syn se na něj ptal marshala, ale ten jen mávl rukou.

„Cizinec, který se chová slušně, Lanci. Proč tě to zajímá?“zeptal se.

Teď ho už několik hodin pozoroval. Ten chlápek tam stál, mlčel a pil si svou limonádu. Lance Gelder instinktivně cítil, že z toho černocha vyzařuje nebezpečí. V jeho mozku se pod vlivem whisky rodily ty nejšílenější myšlenky.

„K čertu, chci to vědět,“ zavrčel. Pak vstal a pomalu přišel k pultu. Opřel se o něj lokty a objednal si whisky. Zvedl sklenici, vyzývavě pohlédl na černocha.

„Vypadáš skvěle, chlapče,“ řekl ironicky. „Vsadím se, že Abe Lincoln by se obrátil v hrobě, kdyby tě viděl. Když vedl svou válku za osvobození otroků, tak určitě nemyslel typy, jako jsi ty. Vykračuješ si tu s kolty jako Wild Bill Hickok. Co má znamenat to divadlo, člověče?“

Černoch na něj pohlédl a přátelským hlasem řekl: „Neměl byste tak mluvit o prezidentu Lincolnovi, pane. Co máte proti barvě mé kůže?“

Lance Gelder zavrtěl hlavou. „Barva tvé kůže je mi lhostejná. Jenom mi vadí ta tvá okázalost, rozumíš? Chováš se jako pistolník a piješ limonádu. To je snad vtip. Dej mu whisky, Frede.“

„Nepiju alkohol, pane,“ opáčil černoch. „A teď mě raději nechejte na pokoji.“

Lance Gelder na něj vrhl nevěřícný pohled. Zrudl a vztekle po černochovi hodil sklenici, ale ten mrštně uskočil. Sotva sklenice dopadla na zem, už stál černoch u Lance. Bleskově mu vrazil takový pohlavek, že Gelder odletěl několik yardů, až skončil na jednom ze stolů. To, že černoch ani nesevřel pěst, vyjadřovalo veškeré jeho pohrdání.

Všechno proběhlo tak rychle, že ostatní to ještě ani nestrávili, když si černoch sáhl do kapsy a vytáhl z ní několik mincí a chtěl je dát barmanovi. Když Lance na zemi sahal po revolveru, černoch pustil mince a tasil právě v okamžiku, kdy Lance Gelder položil prsty na pažbu svého koltu. Jeden kovboj z Gelderova ranče bezděky zasténal, zatímco Lance užasle hleděl do ústí hlavně revolveru.

„Raději to nechej být, chlapče,“ varoval ho černoch. „Na to nemáš. Muže nedělají velká slova.“

Do ticha, které se potom rozhostilo, se ozvalo vrznutí lítacích dveří. Do saloonu vešel malý hubený chlapík s červenou čepicí.

„Mám-mám-mám tu telegram pro federálního marshala Bucka Daniela, „ zakoktal a vyděšeně pohlédl na tasené zbraně.

„To jsem já,“ řekl černoch a strčil si kolt do pouzdra. Při tom si odhrnul kabát, takže všichni mohli spatřit hvězdu na jeho vestě. Ozvalo se zašumění, když si Buck Daniel vzal ten telegram a otevřel ho. Aniž by se dál staral o Lance Geldera, přečetl tento text:

Buck Daniel

Hotel Union, Medicine Bow Wyoming.

McCordova banda v Laramie Wyoming aktivní. - Předpokládaný cíl Colorado - Přesuň své stanoviště na jih do McFaddenu - Pošlu zprávu tamnímu marshalovi - Roy.

Federální marshal Buck Daniel složil telegram a strčil si ho do kapsy vesty. Vzal si od barmana klíč od svého pokoje a šel ke schodům, které vedly k pokojům na patře.

Na nejspodnějším schodu se otočil a mávl kloboukem.

„Dobrou noc, gentlemani!“ řekl a vyběhl nahoru.

Kovbojové pomohli synovi svého rančera na nohy.

„Já se zblázním,“ zakoktal po chvíli jeden z nich a zavrtěl hlavou.

„Buck Daniel je v našem městě a já jsem ho ještě navíc viděl. Neber to tragicky, Lanci. Aspoň budeš moct vyprávět svým dětem, že sis to rozdal s Buckem Danielem. A tam, kde je Buck Daniel, bude i Roy Dillard.“

Lance Gelder nejistým krokem přistoupil k pultu a nechal si nalít whisky. Tentokrát měl opravdu štěstí. Přestože to pro něho dopadlo velmi neslavně, pociťoval cosi jako hrdost. Dillard a Daniel, neboli dvě velká D, což byla přezdívka proslulých lovců banditů. Roy Dillard byl federální marshal z Wyomingu a o Danielovi se vykládalo, že se spokojil s pozicí zástupce federálního marshala jen proto, aby mohl zůstat poblíž svého přítele.

Dillard už několikrát v Medicine Bow byl, ale Bucka Daniela tam nikdy nikdo neviděl. Lance Gelder na ex vypil svůj drink a sáhl si na bolavou líci.

„To je teda věc,“ prohodil.

Chlapecky se při tom usmál.

Namísto hněvu pociťoval hrdost.

+ + + + +

Leslie McCord situaci odhadl správně.

Hustý déšť zabránil tomu, aby se je lidé z města vydali pronásledovat. Právě přestávalo pršet, když se v pět hodin ráno shromáždil pátrací oddíl před saloonem Golden Nugget.

Šerif Jamison a jeho dva zástupci stáli na chodníku vedle federálního marshala Dillarda a pozorovali přijíždějící muže. Roy Dillard napočítal třicet jezdců. Navíc měli k dispozici dvacet kavaleristů, kteří byli vedeni poručíkem.

Roy Dillard marně vyhlížel Lee Van Groota. Okamžitě mu došlo, že Van Groot vyrazil před nimi. O něco později mu jeho podezření potvrdil majitel stáje. Van Groot odjel půl hodiny před nimi. Tak jako Roy Dillard i on si vedl vedle sebe koně se zásobami.

Když oddíl konečně vyjel, zůstal ve městě jako jediný muž zákona zástupce Andy Lambert.

Brzy jim bylo jasné, že McCordova banda jela přímou cestou do hor. Muži si lámali hlavu nad tím, proč stopa nevede k hranici.

Při první zastávce si Dillard ubalil cigaretu a zapálil si ji. Muži poznali, že přemýšlí, a tak mlčeli a čekali. Pak si mladý kavaleristický poručík odkašlal.

„Ten McCord je vyložený hlupák,“ řekl a pohlédl na Dillarda. „Už by dávno mohl být za hranicí, kde oddíl nemá žádné pravomoci.“

„Nepodceňujte ho, poručíku,“ opáčil Roy. „Samozřejmě, už mohl být dávno za hranicí, ale na to je příliš rafinovaný. Nestačili za sebou zamést stopy a navíc počítal s nasazením kavalerie. To, že s námi budete moct být jen do večera, nemohl vědět. Takže předpokládal, že byste ho honili i za hranicí. V horách má naproti tomu spoustu možností.“

Šerif Jamison souhlasně přikývl. „Je tam změť roklí, kaňonů, suťových polí a skal. A kromě toho tam je i les. V horách stopy tak snadno nenajdeme, Brewstere. Potřebovali bychom téměř týden na to, abychom tu oblast pročesali.“

Poručík Brewster zaklel.

„Pojedeme dál,“ rozhodl Roy Dillard. „Frank má pravdu. Brzy se dostaneme na místo, kde stopy skončí. Tam zastavíme a poradíme se, co dál.“

A to se i stalo. Než jeli dál, vyslal Dillard jednoho jezdce zpátky do Laramie. Měl poslat Bucku Danielovi do McFaddenu telegram, který federálnímu zástupci ukládal prozkoumat hory ze severu na jih.

Okolo osmé zastavili mezi skalami v horách. Na tvrdé půdě již nebylo nic vidět. Posadili se a posnídali. Šerif, zástupce Cookson a poručík Brewster seděli u Roye Dillarda.

„Teď to bude zatraceně těžké,“ zamyšleně řekl federální marshal. „Musíme se rozdělit a rozjet se všemi směry, jestli chceme znovu najít stopu. Mohli jet na jih přes hory k hranici. Zastávka u Lake Hattie znamená, že hory překročili na západě. To by bylo možné, kdyby chtěli zůstat ve Wyomingu. Pak by ohrožovali města Encampment, Riverside a Saratogu.“ Jména těch měst četl z mapy, kterou měl rozloženou na kolenou. „Třetí možnost by byla cesta na sever. To by potom jeli do Elk Mountain nebo do McFaddenu.“

Frank Jamison se rozesmál a řekl: „Mohli by ale také jet pár mil na sever nebo na jih a potom zase odbočit na východ. Ten bývalý kapitán je opravdu protřelý, Royi. Možná se též ukryl do některé z nesčetných jeskyní či roklí. Potom bychom potřebovali týden na to, abychom ho nalezli. Jenže muži s námi nepojedou déle než dva tři dny. Kovboje potřebují jejich rančeři a lidé z města také musí zpátky do práce.“

Roy přikývl. „To je fakt, Franku,“ přisvědčil. „Je jenom malá naděje, že tu bandu najdeme tady v horách, ale musíme to aspoň zkusit. Skoro bych řekl, že si jako svůj cíl vybrali Colorado.“

„Proč?“ zeptal se Brewster.

„Kvůli těm uniformám, poručíku,“ odvětil Roy. „Plánují nějakou akci, při které musí předstírat, že jsou vojáci. Výnosnou kořist mohou najít jen v blízkosti nějaké pevnosti, a těch je na této straně hranice spousta. Je tu Fort Steele na sever od hor, dál na západ poblíž Bitter Creeku Fort La Clede. Fort Bridger asi ne, protože pak by museli jet skoro až k hranici Utahu. Ale je tu ještě Fort Halleck na severovýchodě.“

„Proč to raději hned nevzdáme a nejedeme zpátky do pevnosti?“ vztekle zaklel poručík.

„Protože by vám to zazlívali, Brewstere,“ chladně odvětil Roy. „Koneckonců ti čtyři mrtví byli vaši muži.“

Mladý důstojník s rozpaky uhnul jeho pohledu.

„No dobrá, Brewstere,“ poznamenal Roy. „Vy a vaši lidé pojedete zpátky k severnímu okraji hor. Pokud byste nic nenašli, tak pošlete jednoho muže sem, ať o tom víme. Se zbytkem lidí se můžete vrátit přes planinu do Laramie. Nejpozději večer potom budete zpátky v pevnosti.“

Brewster přikývl a vstal. Shromáždil své lidi a vyjel s nimi na sever, přičemž se stále držel okraje hor. Roy a šerif se se zbytkem oddílu rozdělili do několika skupin. Zástupce Cookson a dva muži se měli vrátit k úpatí hor a jet doprava na sever. Dříve či později museli narazit na stopy banditů, pokud tito odjeli z hor na východ.

Tři další muži jeli se stejným úkolem opačným směrem, měli tedy jet podél hor na jih. Šerif Jamison vedl jednu větší skupinu na západ. Předák jednoho ranče jel s několika muži jižní částí hor, zatímco další houf začal systematicky prohledávat rokle a kaňony. Roy sám vyjel na sever. Měl s sebou jen pár jezdců a doufal, že do pozdního odpoledne narazí na Bucka Daniela. Z každé skupiny se měl při setmění jeden jezdec vrátit na místo, kde se rozdělili, aby se vědělo, kde se všichni pohybují.

Velká štvanice začala kolem deváté hodiny.

+ + + + +

Náskok McCordovy bandy mezitím narostl na dvě hodiny, což nikdo nemohl vědět. Bandité dorazili k místu, kde později odpočívali jejich pronásledovatelé, devadesát minut před nimi a zdrželi se tam jen chvíli, přičemž vůbec nesesedli ze sedel.

Přestože měl fenomenální paměť, nedokázal si Les McCord již po patnácti letech vzpomenout, kde je jeskyně, kterou hledal. Věděl, že se nachází v jednom těžko přístupném kaňonu, ale takových tam bylo hodně.

Teprve když dorazili k Lake Hattie, zjistil, že mu chybí kapesní hodinky, a okamžitě si uvědomil, že je mohl ztratit jen ve stáji v Laramie. Tam tedy již věděli, že za smrt těch čtyř vojáků je zodpovědná McCordova banda. Bylo jasné, že pronásledovatelé budou o to zarputilejší.

Boss banditů se rozhodl bleskově. Pojedou přes hory do Colorada. Věděl už také, jak by mohl zmást pronásledovatele. Když se oddíl zastavil a odpočíval, přičemž v důsledku snídaně a porady ztratil další půl hodiny, byli již bandité zhruba patnáct mil jihozápadně odtud na břehu North Platte River.

„Přebrodíme se,“ rozhodl Les McCord. „Na druhý břeh ale nikdo nevjede. Dokud se koně budou moct brodit, pojedeme korytem na jih k hranici. Rozumíte, chlapi?“

Ačkoli byl tento plán rafinovaný, přikývli bez velkého nadšení. Les však vehnal svého koně do řeky a ostatní jej následovali. V hlubší vodě sesedli a začali plavat. Teprve když zvířata opět ucítila pod kopyty dno, znovu nasedli a otočili se k jihu.

Bylo to mnohem těžší, než si mysleli. Díky hlubším místům museli koně neustále plavat, přičemž jim hrozilo, že je proud strhne do středu řeky. Snažili se zůstat v mělčí vodě u břehu, což jim ubíralo síly. Navíc díky nerovnému dnu koně pořád zakopávali, přičemž shazovali své jezdce. Vyděšená zvířata vykopávala zadníma a poranila při tom dva muže.

Přes značné obtíže tímto způsobem urazili dvě míle. Muži si oddechli, když Les McCord konečně vyjel na břeh. Bez zastávky pak ostrým tempem jeli k hranici.

Pohroma jménem Les McCord se do malé osady Walden v Coloradu, ležící dvacet mil jižně od hranice Wyomingu, přihnala v poledne. Tou dobou se ze zhruba dvaceti obyvatel osady nacházeli na Main Street jen čtyři.

V kovárně na severním konci osady právě Homer Luner odložil kladivo a kleště, protáhl se a vyšel na ulici. Když si rozvazoval koženou zástěru, uslyšel dusot kopyt a vzhlédl. K městu se blížila větší skupina jezdců. Kovář rychle ustoupil do stínu kovárny a vedle výhně se přitiskl ke stěně.

Marshal Rufus Coburn seděl v houpacím křesle před svou úřadovnou. Uslyšel blížící se dusot a narovnal se. Viděl, že Lunger zmizel v kovárně. S nedobrým pocitem si nasadil svůj klobouk na hlavu a vstal.

Před jediným obchodem v osadě stál povoz tažený dvěma koňmi. Blue Boy, syn bílého lovce bizonů a komančské squaw, právě házel pytel s fazolemi na korbu, na níž již leželo několik pytlů, beden a kartonů.

Míšenec přivřel oči, když spatřil přijíždějící jezdce. Již dorazili na kraj osady. I on instinktivně vycítil nebezpečí. Vyskočil na chodník a vešel do obchodu. Když zevnitř zamkl dveře, štíhlý obchodník za pultem vzhlédl.

„Co děláš, Blue Boyi?“ otázal se.

„Jedou sem jezdci. Je jich moc,“ zajíkavě řekl Blue Boy.

Judith Jordanová si odškrtla pytel fazolí ze seznamu, hodila pero na pult a přistoupila k oknu. Blue Boy ji strhl za závěs.

„Odpusťte, madam,“ řekl s rozpaky. „Možná bude lepší, když nás neuvidí.“

Venku právě cizinci projížděli kolem kovárny. Také Harry Lester, který na konci Main Street seděl v houpacím křesle před svou stájí, si nyní všiml jezdců. Na rozdíl od výše zmíněných tří mužů ho však pohled na ně nezneklidnil. Větřil tak pouze dobrý obchod, a proto zůstal klidně sedět.

Pak to šlo ráz na ráz.

Dva jezdci zastavili uprostřed ulice v úrovni kovárny. Ostatní jeli dál. Ti zastavili až před marshalovou úřadovnou. Šéfoval jim vysoký hubený muž s šedýma očima.

„Dave, Owene! Vy budete hlídat na druhém konci ulice,“ přikázal.

Z houfu vyjeli dva jezdci a umístili se do úrovně stáje.

„Zmiz, dědku!“ vykřikl jeden z nich. Vyděšený Harry Lester vklopýtal do stáje.

Rufus Coburn stál jako socha na kraji chodníku. Se sevřenými rty mlčky zvedl obě ruce. Znal bratry McCordy ze zatykačů. To, že ta banda je tak velká, ale nevěděl. Vždycky se mluvilo jen o pěti šesti lidech.

„To je moc rozumné, marshale,“ s úsměvem ho pochválil Les McCord. „Dělej, Brade! Udělejte banku. Juane, ty zůstaneš tady. Odepněte si opasek, marshale. A žádné hlouposti.“

Zatímco Rufus Coburn dal opatrně ruce dolů a rozepnul přezku, seskočili čtyři muži ze svých koní a rozběhli se k bance na druhé straně ulice. Když v ní zmizeli, hodil Rufus Coburn svůj revolverový opasek do prachu Main Street.

Juan Gomez seskočil z koně a zvedl ho. Také Les McCord nyní sesedl. „Jděte dovnitř, marshale,“ řekl šéf banditů a postrčil Coburna ke dveřím. Následováni Mexičanem vešli do kanceláře.

V obchodě Blue Boy zaklel. Kromě obou mužů, kteří projeli kolem obchodu, viděl jenom ty čtyři, kteří zmizeli v bance. O něco později v bance padly výstřely. Několik obyvatel osady, kteří zvídavě vyšli na ulici, zase v panice zmizelo ve svých domech.

„Přepadení,“ hlesla krásná tmavovlasá Judith Jordanová, jejíž muž měl několik mil od Waldenu malý koňský ranč.

„Je to nejméně deset mužů,“ řekl Blue Boy, který na ranči pracoval jako krotitel divokých koní, a odtáhl mladou ženu od okna. Obchodník byl bledý jak stěna. Blue Boy odvedl Judith k pultu a pohlédl na toho štíhlého muže.

„Nesmíte ztratit nervy, pane Stoddarde,“ řekl. „Víte, že nejsem zbabělec, ale momentálně se nedá nic dělat.“

„Můžeme se schovat ve skladišti,“ navrhl vystrašený Stoddard.

„Pak bychom se ocitli v pasti, pane Stoddarde. Ta banda má za sebou ostrou jízdu. Jejich koně si musí odpočinout a ti muži jsou určitě hladoví. Nějakou dobu je tu budeme mít na krku. Než pojedou dál, tak si tu doplní zásoby. Je to pro ně přímo ideální příležitost.“

„Prokristapána,“ zasténal Stoddard.

Blue Boy ho chytil za kabát a řekl: „Vzchopte se, pane Stoddarde. Naše životy jsou teď závislé na vaší rozvaze. Vylezu s paní Jordanovou na střechu. Odtud budeme mít nejlepší přehled o situaci. Jestli k vám ti chlápci přijdou, tak jim otevřete a udělejte všechno, co po vás budou požadovat. Kdyby se vyptávali na náš vůz, tak jim jednoduše řekněte, že jsme chtěli k doktorovi. Jen ať si lámou hlavy nad tím, kde jsme. Je vám to všechno jasné?“

„Jak myslíš, Blue Boyi,“ zakoktal Stoddard.

„Pojďte, madam,“ řekl míšenec, chytil mladou ženu a pomohl jí přes pult, aby potom zmizeli ve dveřích.

Stoddard povzdechl a vzhlédl k nebi.

+ + + + +

McCordova banda měla malou osadu pevně v rukou.

Marshal byl připoután k židli ve své kanceláři tak, že se nemohl pohnout. Les McCord a Juan Gomez ho tam tak nechali. V bance ukořistili skoro čtyři tisíce dolarů. Při tom zastřelili bankovního úředníka.

Dalším cílem banditů byl jediný saloon v osadě, který právě otevíral. Po přestřelce se pochopitelně už nikdo neukázal na ulici, a tak byli bandité v saloonu sami. Pod dozorem jednoho z nich musel majitel saloonu usmažit deset porcí vajec se slaninou. Les McCord nechal poslat pro dva muže, kteří hlídali na obou výjezdech z osady. Když pojedli, museli vystřídat ty, kteří zůstali u výjezdů. Sám McCord seděl za stolem, pil whisky a kouřil cigarety. Kývl na majitele saloonu, což byl tlouštík, jemuž se chvělo břicho, když celý roztřesený přišel blíž.

„Komu patří ten farmářský povoz u obchodu?“ otázal se Les.

„Jordanům,“ odvětil Cushing. „Deset mil na západ odtud vlastní jeden malý koňský ranč. Chytají divoké koně za hranicí a tady je krotí a cvičí.“

„Kolik mužů pro ně pracuje?“ zeptal se Les.

„Jen tři, kromě ženy a jejich dítěte,“ horlivě odpověděl Cushing. „Tom Jordan sám, jeden starší kovboj a míšenec, kterému se přezdívá Blue Boy. Ten míšenec zajíždí koně. Viděl jsem, že s tím povozem přijel do města právě on. Byla s ním ta žena. Nakupovali v obchodě.“

„Přiveď sem tu ženu a toho míšence, Juane,“ řekl Les Mexičanovi.

„Cliffe, Candy a Diggere, vy půjdete s ním a doplníte naše zásoby.“

Čtyři bandité opustili obchod a zamířili k obchodu. Dveře byly zamknuté. Cliff McCord na ně zabušil pažbou revolveru. Obchodník jim otevřel a ustrašeně ustoupil stranou. Mexičan se rozhlédl.

„Kde je ta žena a ten míšenec?“

„Paní Jordanová a Blue Boy ještě chtěli k doktorovi,“ vyděšeně koktal Stoddard.

Mexičan si od něj nechal vysvětlit, kde je doktorův dům, zatímco ostatní muži brali věci, které potřebovali. Od jedné vystrašené sousedky se potom Mexičan dozvěděl, že lékař před dvěma hodinami odjel na odlehlý ranč. Mělo jít o porod. Mexičan chodil od domu k domu, ale nikdo nevěděl, kde by Judith Jordanová a míšenec mohli být.

„To se mi nelíbí,“ řekl Gomez, když o tom vyprávěl Lesu McCordovi.

Kapitán mávl rukou. „Možná nás viděli a utekli a teď se někde schovávají.“

„Míšence člověk nesmí nikdy podcenit, kapitáne,“ varoval Gomez.

„Našla by na tom koňském ranči i zvířata pro nás?“ otázal se Les majitele saloonu.

„Určitě, pane,“ úslužně odvětil Cushing. „Podle toho, co jsem slyšel, chce Tom Jordan příští týden přihnat dvacet koní do Laramie.“

Les McCord přikývl. „Juane, svolej lidi. Jen chlapi na výjezdech z osady ať zůstanou, kde jsou. Vyrazíme za deset minut.“

Mexičan vyšel ze saloonu.

„A co teď?“ zeptal se Brad McCord svého bratra.

„Majitel saloonu nás přivede k tomu koňskému ranči,“ odvětil Les. „S našimi zvířaty bychom se daleko nedostali. Až tam vyměníme koně, tak se rozdělíme. Ty pojedeš s Candym, Diggerem a Redem do Craigu a uděláte tam banku. Potom pojedeš na sever, přejedeš hranici a objedeš Baggs. Setkáme se v Shilas, v tom zpustlém městě u Cow Creeku. Rozumíš?“

„Nejsem přece hlupák,“ zabručel Brad.

„Jenže tě to pořád táhne do měst,“ sykl Les. „V žádném případě se v Baggs nesmíte ukázat, Bradě. Náš úkryt bude bezpečný jenom tehdy, když nikdo nebude vědět, že tam jsme. Dám ti ještě Juana. Ať se ale děje cokoli, musíte být nejpozději 25. června v Shilas, jinak celý náš plán vybouchne.“

Brad McCord přikývl. „Baggs pro nás nebude existovat, Leši,“ slíbil. „Budeme v Shilas už před termínem. Můžeš se na mě spolehnout.“

„O. K., Brade! Máš mou důvěru.“

Juan Gomez se vrátil i s muži a Cliff McCord oznámil, že zásoby jsou připraveny. Les jim ještě jednou ve zkratce zopakoval svůj plán. Z polic si ještě vzali několik lahví whisky a opustili saloon. Pro Cushinga přivedli koně ze stáje.

Majitel saloonu se koupal v potu. Museli toho tlouštíka zvednout do sedla, jinak by se do něj vůbec nedostal. Ve snaze zalíbit se banditům jim úslužně děkoval. Vůbec ho nenapadlo, že plán, o kterém bandité mluvili, pro něj znamená rozsudek smrti.

Dvě hodiny po příjezdu do osady ji McCordova banda zase opustila.

+ + + + +

Blue Boy se zvedl za zídkou střechy.

„Jsou pryč,“ řekl a pomohl Judith Jordanové nahoru. Pak ji přivedl k zadní straně střechy a pomohl jí slézt po malém žebříku, který vedl na balkon obepínající celé patro domu. Potom sestoupili po dřevěném schodišti do dvora a zadními dveřmi se dostali do domu. Přes obývací pokoj přišli do obchodu.

„Skoro jsem umřel strachy,“ přiznal se Stoddard, který se celý chvěl. „Opravdu tu byli a vzali si spoustu zboží. Jeden Mexičan se ptal na tebe, Blue Boyi. Poslal jsem ho k doktorovi.“

„All right, pane Stoddarde,“ řekl Blue Boy. „Pojďte, madam! Musíme za marshalem.“

Spolu s Judith Jordanovou potom opustil obchod, ještě jednou pohlédl na Main Street a rozběhl se k marshalově úřadovně. Slyšeli, že Coburn křičí, jako kdyby ho na nože brali. Z druhé strany tam běžel kovář. Blue Boy otevřel dveře a spatřil marshala. Coburn byl přivázaný k židli.

„Lumpové,“ zaklel, když míšenec rozřezal provaz, kterým byl spoutaný. „Byla to McCordova banda. Znám je ze zatykačů.“

Potom se před kanceláří seběhli lidé. Lockwood, holohlavý majitel malé banky, vrávoravým krokem vešel dovnitř a zabědoval: „Jsem na dně, Rufusi! Zavraždili Pickerta a uloupili všechny peníze. Byl jsem sám. Co jsem mohl dělat?“

Byl celý zpocený.

„Kolik to bylo?“ otázal se marshal.

„Zhruba čtyřicet tisíc dolarů,“ zakoktal po krátkém přemýšlení Lockwood. Ta lež zněla věrohodně a lidé mu ji také uvěřili. Lockwood byl znám jako poctivý člověk. Ve skutečnosti mu však bandité uloupili jen desetinu té sumy. Když mu úředník Pickert rozrušeně oznámil příjezd velkého množství jezdců, seděl Lockwood právě ve své kanceláři a počítal peníze. Poslal úředníka zpátky za přepážku a rychle ukryl peníze do zásuvky svého psacího stolu. Když potom bandité vešli do banky, vyšel jim vstříc se zvednutýma rukama. Bez odporu jim otevřel trezor, v němž byly jen tři tisíce dolarů. Zbývajících tisíc leželo u přepážky. Slovy o tom, že Walden je jen malá osada, bandity uklidnil, jenže potom Pickert sáhl pod pult a byl za to odměněn kulkou. O Lockwoodův psací stůl se nikdo nezajímal.

„Co chcete dělat, marshale?“ zeptal se kovář.

„To je správná otázka, Homere,“ řekl Coburn. „Telegraf nemáme, a kdybychom chtěli sestavit oddíl, tak bychom nejdřív museli dát vědět na okolní ranče. A to bude trvat hodiny. Mezitím se setmí.“

„Vzali s sebou Cushinga,“ zamyšleně řekl Blue Boy.

„K čemu potřebovali našeho tlusťocha?“ otázal se kovář.

„Já chci zpátky na ranč,“ nervózně řekla Judith Jordanová. „Zbytek zásob můžeš přivézt zítra.“

Blue Boy sebou trhl. Bandité jej i mladou rančerku všude hledali. Náhle mu všechno došlo. Cushing měl bandity přivést na Jordanův ranč.

„Zůstaňte tady, madam,“ řekl mladé ženě. „Já pojedu na ranč a později vás vyzvednu.“

Prodral se přihlížejícími lidmi a rozběhl se k povozu. Judith tam chvíli stála jako opařená. Když vylezl na kozlík, vystoupila na něj také.

„Prosím, madam,“ zapřísahal ji, ale rančerka po něm šlehla ocelovým pohledem.

„Jeďme!“ vykřikla. „Dělej, Blue Boyi, a žádné odmlouvání!“

„Jak myslíte, madam,“ zamumlal a sáhl po biči. Zneklidněn švihl koně a vůz se rozjel.

+ + + + +

Tom Jordan a jeho pomocník, starý křivonohý Webber seděli u prostřeného stolu v kuchyni malého domu a čekali. Ze židle se svezl malý světlovlasý chlapec a netrpělivě se otázal: „Kdy přijde máma, táti?“

„Hned, Benny,“ odvětil Tom Jordan, který si nedokázal vysvětlit, proč Judith ještě nepřijela. „Můžete se najíst, Henry,“ řekl svému kovbojovi. „Možná se nemohou pohnout s povozem. Asi bude hodně těžký. Vyjedu jim naproti.“

Vstal a připnul si svůj revolverový opasek. Než opustil dům, vzal ze stojanu u stěny pušku a přesvědčil se, zda je nabitá.

Otevřel dveře, ale vtom uslyšel stále sílící dusot mnoha koní. Pak spatřil jezdce, kteří jeli po cestě mezi stromy. Zastavili u ohrad.

„Zůstaň s chlapcem, Henry,“ řekl starému kovboji a vyšel ven.

Jezdci sesedli a otevřeli bránu jedné ohrady. Několik mužů začalo odsedlávat své vyčerpané koně. Tom Jordan s puškou v rukou vyrazil. Všiml si tlustého Cushinga, který seděl na koni jako hromádka neštěstí.

Starý Webber všechno pozoroval z okna. A to, co viděl, se mu moc nelíbilo, takže se hned chopil pušky. Při tom mu uniklo, že malý Benjamin se znovu svezl ze židle. Teprve když chlapec otevřel dveře a vyběhl ven, uvědomil si, co hrozí, ale už bylo pozdě. Události ho předběhly.

Bandité sice rančera viděli, ale to je nezastavilo. Věděli, že při takové přesile jim jeden muž nemůže dělat problémy.

„Co to má znamenat, Thomasi?“ zvolal Tom Jordan a přistoupil k tlustému majiteli saloonu.

„Ti chlapi potřebují čerstvé koně, Tome,“ rozrušeně zasténal Cushing. „Jenom jim proboha nedělejte těžkosti.“

Jordan se zarazil a užasle přikývl. Uvědomil si, že proti tolika mužům by neměl šanci.

„Kde je moje žena?“ neklidně se zeptal.

„Je ještě s Blue Boyem ve městě,“ odvětil tlouštík.

„Tati!“ ozvalo se v tom okamžiku za jeho zády. Trhl sebou a bezděky pozvedl pušku. Několik banditů tasilo a zvedlo revolvery.

„Zpátky, Benny!“ zoufale vykřikl Tom Jordan a otočil se. Klučina se vyděšeně zarazil. A pak třeskly výstřely. Hned první kulka Jordana zasáhla do boku. Dvě další potom do zad. Bandité stříleli jen na rančera, ale jedna z kulek, které vysokého muže minuly, trefila malého chlapce a srazila jej k zemi. Rančer to však už neviděl. Ležel již totiž zabořen tváří do země.

Starý Webber chtěl právě přistoupit ke dveřím, když padly výstřely. Přiběhl k oknu a trhl sebou. Do očí mu vhrkly slzy, a to měl zatraceně tvrdé oči. V první chvíli chtěl ven, ale potom přiběhl do svého pokoje a oknem na opačné straně domu vylezl ven. S bušícím srdcem se skryl v houští za domem. Říkal si, že pokud rančer a Benny ještě žijí, tak jim může pomoci později. Kdyby se však ukázal hned, pak by bandité určitě stříleli i na něj.

Leslie McCord poslal dva muže do domu, aby našli starého muže. Vrátili se však s nepořízenou. Nebyl ani ve stáji ani v kůlně. Boss banditů nepovažoval jeho zmizení za důležité a přikázal svým lidem, aby si pospíšili. O oběti střelby se nikdo nestaral.

Nakonec osedlali Jordánovy koně. Majitel saloonu rozechvěle sledoval, jak k němu kráčí Les McCord. Vyděšeně vytřeštil oči, když boss banditů tasil revolver.

„Prosím, pane,“ hlesl.

Les zvedl zbraň a dvakrát mu vypálil do prsou. Tlouštík na okamžik zavrávoral a potom se skácel z koně. Bandita se otočil, aniž mu věnoval jediný pohled.

Na jeho rozkaz naskočili muži na koně a odjeli.

+ + + + +

Judith Jordanová a Blue Boy slyšeli slabou ozvěnu výstřelů.

„Blue, to bylo u ranče!“ vyhrkla krásná mladá žena a zaryla nehty do míšencova svalnatého předloktí. Blue Boy práskl bičem a divokými výkřiky pohnal oba koně, ale ti již nemohli běžet rychleji.

Povoz na křižovatce odbočil k ranči. Táhl se za ním mrak zvířeného prachu. Po jedné míli vyjeli z lesa a mohli tak vidět dvůr, tři budovy kolem něj i ohrady. Judith vykřikla. Blue Boy zatáhl za uzdy a zastavil vůz. Pak oba seskočili z kozlíku.

Judith Jordanová se rozběhla ke starému Webberovi, který klečel na zemi a v rukou držel malého Bennyho. Rovněž klesla na kolena a natáhla k chlapci ruce. V tom samém okamžiku však poznala, že hoch je mrtvý. Sténajíc si skryla tvář do dlaní a rozplakala se.

Blue Boy otočil rančerovo tělo a vrhl na ně strnulý pohled. S gestem bezmoci smekl svůj špinavý klobouk, načež vstal a šel ke Cushingovi, který ležel na zádech. Viděl, že mu na hrudi zejí dvě rány.

„Benny, můj Benny,“ naříkala Judith.

Blue Boy se otočil.

Žena vzala starému kovbojovi chlapce z náručí a přitiskla ho k sobě. Webber jí pomohl na nohy. Chtěla jít ke svému muži, ale Blue Boy jí vstoupil do cesty a zavrtěl hlavou.

Bez ustání plakala, když ji starý kovboj vedl do domu. Blue Boy vzal do náručí mrtvého rančera a vydal se za nimi. Oba mrtvé uložili na postele v ložnici.

Míšenec potom šel zase ven pro Cushinga. Ačkoli byl velmi silný, měl co dělat, aby těžké tělo zvedl. Přinesl je do domu a položil v obývacím pokoji na pohovku. Cushing při tom zasténal a pootevřela se jeho chvějící se víčka.

„BlueBoyi!“

„Nemluvte, pane Cushingu. Vyčerpalo by vás to,“ řekl Blue Boy.

„Vodu!“ poprosil ho Cushing.

Starý Webber přinesl z kuchyně hrnek s vodou a dal mu napít, zatímco Blue Boy mu opřel hlavu. Majitel saloonu něco říkal, ale dělalo mu to velké potíže a slova byla nesrozumitelná. Zdálo se, že tuší svou smrt a chce ještě za každou cenu něco říct. Dýchal jen přerývaně. A potom Blue Boy porozuměl několika slovům.

„…do Craigu…“ hlesl Cushing. „Baggs - 25. června, Blue Boyi. Nejdřív do Craigu a pak do Baggsu. Je to úkryt…“

Potom se odmlčel. Z koutku úst mu vytekla krev a ochabla mu hlava. Blue Boy vstal. O rám dveří se opírala Judith Jordanová. Do tváří jí splývaly rozcuchané vlasy. Její oči vypadaly prázdně, ale už neplakala. Když k ní Blue Boy přistoupil, odhrnula si vlasy z tváře a pohlédla na něj.

„Pohřbíme je na kopečku pod dubem,“ poznamenala rezignovaně. „Tom to tak chtěl.“

Blue Boy přikývl a mezi prsty zatočil kloboukem. „Henry to udělá, madam,“ řekl. „Já se vydám po stopách vrahů. Thomas Cushing musel něco zaslechnout. Mají namířeno do Craigu, jestli jsem správně rozuměl, a potom chtějí přes hranici do Baggsu. Tam musí mít nějaký úkryt. Cushing mluvil o jednom datu. 25.červen. Nemám tušení, co to má znamenat, ale zjistím to.“

„Ty je chceš pronásledovat do Craigu?“ otázala se Judith.

Blue Boy přikývl. „Pojedu za nimi, dokud na ně nenalíčím past. Za to budou pykat, to vám, madam, přísahám při všem, co je mi svaté.“

Kývl na starého kovboje a odešel s ním z domu.

Venku si ho vzal stranou. „Nejdřív vykopej ty dva hroby, Henry,“ řekl. „Pak to vyřiď se zásobami a odvez Cushinga do města. Pověz marshalovi to, co nám řekl Cushing. Pokud by se mi něco stalo, tak se aspoň bude vědět, kde ta banda zabijáků je. A nezapomeň na to datum, rozumíš? Potom se hned vrať na ranč a starej se o něj.“

Zatímco starý kovboj šel do kůlny pro rýč, odebral se Blue Boy do stáje. Osedlal svého hnědého koně a ryzku mrtvého rančera. Potom obě zvířata odvedl k domu, kam zašel pro zásoby na cestu. Judith Jordanová na něj mlčky hleděla. Blue Boy si vzal svou pušku a dostatek nábojů. Potom pytel se zásobami přivázal k sedlu kobyly.

„Vezmu vašeho muže na kopec, madam,“ řekl Judith a odešel. Mladá žena jej s chlapcem v náručí následovala. Mlčky nesli oba mrtvé na kopec, na němž Webber vykopal dva hroby. Opatrně obě těla položili na zem a pohlédli na sebe.

„Dávej na sebe pozor, Blue Boyi,“ řekla Judith.

„Jistě, madam,“ odpověděl s rozpaky.

Chytila jej za ruku a stiskla ji. Potom se otočila.

Blue Boy kývl na Webbera a šel ke koním. Vyšvihl se do sedla koně, chopil se uzdy ryzky a vyjel.

Teprve když zmizel mezi keři, Judith Jordanová vzhlédla. Webber odložil rýč a pomohl jí uložit jejího muže a jejich dítě do hrobů. Webber smekl klobouk, když pronesla modlitbu. Když řekla: „Amen,“ pohlédl na ni a vyděsil se. Ve tváři se jí zračila až nelidská odhodlanost.

„Až tu budeš hotov, tak než odvezeš Cushinga do města, osedlej Ringa a šedáka,“ řekla tvrdým hlasem.

Starý muž na ni nevěřícně hleděl. „Co chceš dělat, děvče?“ nedůvěřivě se jí otázal. „Chceš snad jet za Blue Boyem? Ten hoch ví, co dělá.“

„Nebudeme o tom diskutovat, Henry,“ řekla.

Když kráčela k domu, starý kovboj za ní užasle hleděl. Znal Judith už od narození a věděl, že je paličatá jako mula.

Chvatně zasypal oba hroby.

+ + + + +

Judith Jordanová přitáhla před jednu z postelí v ložnici velkou bednu. Posadila se na kraj postele a nahlédla do bedny. Při tomto pohledu zavzpomínala na svůj dosavadní život. Před šestadvaceti lety přišla na svět na jednom malém ranči v Texasu. Její rodiče Bob a Mary Nestorovi přitáhli do toho divokého kraje na západ od Amarilla z Missouri. Bob Nestor chtěl chovat dobytek, ale zůstalo jen u přání.

Když měla Judith čtyři roky, vpadla do kraje velká horda mescalerských Apačů. Vtrhla i na jejich ranč a vypálila jej. Její rodiče a dva kovbojové při přepadení přišli o život. Jen Henry Webber a ona se tenkrát při tom masakru ukryli. Tehdy bylo Webberovi třicet let.

Webber opustil Texas a vzal Judith do New Orleans, kde žil bratr jejího otce. Floyd Nestor tam založil estrádní skupinu, se kterou táhl krajem. Webber se vydal po jeho stopě a našel ho v Alexandrii. Floyd Nestor okamžitě přijal svou malou neteř a ponechal si u sebe i Henryho, když poznal, jak tu malou zbožňuje.

V zimě Judith musela s dětmi svého strýce navštěvovat školu v New Orleans, v létě putovala se skupinou. Hvězdou seskupení byl stárnoucí čarostřelec, kterého malá Judith rovněž okouzlila. Díky němu se Judith začala zajímat o zbraně. V sedmnácti už uměla střílet lépe než mnohý muž a jednoho dne byla tak daleko, že mohla své umění prokázat před obecenstvem.

Judith Nestorová slavila senzační úspěch. Vystupovala s umělým knírkem jako mladý muž a soupeřila s oním stárnoucím střelcem. Nakonec si vždycky strhla knírek a sňala si klobouk. Teprve potom, když jí dlouhé vlasy spadly na ramena, v ní diváci poznali dívku.

Asi za rok po svých jedenadvacátých narozeninách potkala Toma Jordana. Mladík se do ní zamiloval a jezdil za ní od štace k štaci. Tak jako její otec i on chtěl zkusit štěstí na západě. Jeho vášní byli koně. Judith jeho dvoření neodolala a opustila ansámbl svého strýce. Henry Webber s ní však zůstal, a tak se dostali do Wyomingu.

Založili tam ranč, což Judith vyhovovalo. Ještě před narozením Bennyho se k nim přidal Blue Boy. Hledal práci. Vyrostl mezi indiány a mezi nimi se také naučil krocení mustangů. Nepoužíval násilí, ale lásku a vytrvalost.

Judith pohlédla na věci v bedně a kousla se do rtu. Její život byl tak šťastný. Svého sňatku s Tomem Jordánem nelitovala ani na okamžik. Teď ale bylo po všem. Nedokázala se ubránit slzám.

Když pak starý Webber přišel dovnitř, byla již Judith úplně změněná. Oblékla se jako muž. Byla celá v černém. Když si připínala revolverový opasek, postavil se starý kovboj do dveří a odkašlal si.

„Takže to myslíš vážně, děvče,“ řekl ustaraně. „Nedělal bych si starosti, kdyby to byli dva nebo tři pobudové, ale toto jsou McCordové. A to je ta nejkrvelačnější smečka široko daleko.“

Pohlédla na něj a odvětila: „Já to vím, Henry. Ale mám výhodu. Nikdo nezná mou minulost. Víš, že jsem každý druhý den cvičila. A ze své rychlosti a přesnosti jsem nic neztratila.“

Sňala si klobouk a hodila jej na postel.

„Rozumím ti, děvče,“ řekl kovboj mírným hlasem. „Ale měla by ses toho šíleného plánu vzdát. Je velký rozdíl, když střílíš na terč nebo na vyhozenou minci - a na člověka. Opravdu si myslíš, že to dokážeš?“

„Má nenávist k těm mužům mi to umožní,“ odvětila ledovým hlasem. „Vyřídím je po jednom, budu trpělivá. Možná se vykašlu na tu maškarádu s knírkem. Znejistí je to a podcení mě, když uvidí, že jsem žena. Chci je jenom vydat zákonu, Henry. Střílet budu jen v případě nouze.“

Prošla kolem něj obývacím pokojem do kuchyně, tam si sbalila pár věcí, vrátila se do obývacího pokoje a chopila se jedné z pušek.

„Hm, možná tě Blue Boy přivede k rozumu,“ zabručel Webber.

„Blue Boy jede za nimi do Craigu,“ řekla. „Já ale pojedu tou nejkratší cestou do Baggsu. Tam si na ně v klidu počíhám. Získám náskok, protože oni nejdřív pojedou do Craigu.“

Po tom, co překontrolovala zbraně, si načesala vlasy a nasadila si klobouk na hlavu. Nyní už opravdu vypadala jako mladý muž. Pouze její vysoký hlas a útlé ruce ji mohly prozradit.

Objala starého muže a políbila ho. „Nedělej si o mě starosti, Henry,“ řekla pohnutým hlasem. „Dám na sebe pozor. Slibuju. Starej se o ranč. Možná ti pomůže někdo z našich sousedů.“

„Ty ses zbláznila, děvče,“ dojatě řekl Webber. „To neštěstí tě připravilo o rozum.“

Do očí jí vhrkly slzy. Vytrhla se mu, chopila se pytle se zásobami a vyšla ven. Starý kovboj tam stál a mnul si oči. Teprve když uslyšel dusot obou koní, vyběhl ven.

Judith právě zmizela mezi dvěma keři.

+ + + + +

Po obědě narazila jedna pátrací skupina v horách Medicine Bow Range na stopy McCordovy bandy. Ze skalnaté rokle jezdci vyjeli do zeleného údolí a objevili přitom pás zdupané trávy. Vůdce skupiny hned poslal jednoho jezdce ke smluvenému místu, které určil federální marshal Dillard. Se zbývajícími muži jel dál po stopách až k břehu North Platte River. Poněvadž ve skupině nyní zbyli jen čtyři muži, rozhodl se počkat na ostatní. Utábořili se na břehu řeky.

O hodinu později dorazil posel na smluvené místo a vylezl na jednu ze skal. Tam pětkrát vystřelil do vzduchu, třicet vteřin počkal a znovu vypálil, tentokrát dvakrát. Byl to dohodnutý signál oznamující, že stopy banditů byly nalezeny.

Horami se nesla ozvěna výstřelů. Jednotlivé skupiny, které slyšely znamení, je stejným způsobem předaly dál. S výjimkou oddílu kavalerie pod velením poručíka Brewstera se všechny houfy vydaly na zpáteční cestu.

Také federální zástupce Buck Daniel zamířil na smluvené místo. Za úsvitu vyrazil z McFaddenu a přijel do hor ze severu. V poledne narazil na oddíl poručíka Brewstera, který mu vysvětlil, kde je shromaždiště.

V časných ranních hodinách byli všichni na místě. Už se chtěli vydat k North Platte River, když tu přijel posel, na základě jehož zprávy Roy Dillard a šerif Jamison pronásledování zastavili.

Onoho jezdce vyslal marshal osady Woods Landing ležící v horách nějakých dvacet mil na východ odtud. Ukázalo se, jak prozíravé bylo, že Roy Dillard ještě tu noc, kdy došlo k masakru v Laramie, zalarmoval všechna pohraniční města, kam vedlo telegrafní spojení. Marshal dostal tři zprávy z Cowdrey v Coloradu. První z nich mu oznamovala přepadení banky ve Waldenu. Protože ve Waldenu nebyl telegraf, marshal Coburn okamžitě vyslal jednoho muže do Cowdrey.

O několik hodin později se ve Woods Landing stejným způsobem dozvěděli o krvavém přepadení Jordanová ranče a o možných dalších cílech McCordovy bandy. Takřka v tu samou dobu z Craigu oznámili přepadení banky. Marshal Coburn je varoval příliš pozdě. O půl hodiny. Při přepadení v Craigu zahynuli marshal a dva bankovní úředníci. V tomto telegramu se ovšem mluvilo pouze o pěti banditech.

„Asi se rozdělili,“ poznamenal Roy Dillard. „Aspoň si ušetříme další pátrání tady. Co myslíte, Franku?“

„Samozřejmě, Royi,“ přisvědčil šerif. „Mám pravomoci jen pro oblast Albany. Baggs leží v oblasti Carbon. Tamní šerif si velmi potrpí na přesné dodržování kompetencí.“

„Co navrhuješ, Bucku?“ otázal se Roy svého černého přítele.

„To, abychom jeli do Baggsu jen my dva,“ odvětil Buck Daniel s úsměvem. „Stejně nemáme na vybranou, Royi. Baggs je jediný opěrný bod. Jestli se banda opravdu rozdělila, tak to asi bude jenom zastírací manévr. Myslím, že oklikami pojedou do Baggsu. Podle mě se mají setkat právě tam.“

Roy Dillard přikývl. „O. K., Bucku! Též se na to tak dívám. S náhradními koňmi můžeme být v tom městě ještě dnes v noci. Když budeme mít štěstí, tak se tam dostaneme předními.“

Otočil se k šerifu Jamisonovi a dodal: „Moc děkuju za vaši pomoc, Franku. Můžete se spolu s muži u řeky vrátit do Laramie. A ujistěte se prosím, jestli je marshal v Baggsu varován.“

„Allright.Royi!“

Muži si podali ruce, načež Roy Dillard a Buck Daniel vypili ještě jeden hrnek horké kávy a vydali se na obtížnou cestu horami na západ. Vedla přímo do pekla.

+ + + + +

Městečko Baggs ve Wyomingu, ležící necelé dvě míle na sever od hranice, mělo večer 15. června 1876 zažít nejdramatičtější hodiny ve svých dějinách.

Když marshal Rob Denning dostal varovný telegram, okamžitě všude rozmístil ozbrojené hlídky, ale to bylo z jeho strany vše. Zbylé obyvatelstvo sestávalo z mírumilovných občanů, kteří neměli nejmenší chuť začínat si něco s McCordovou bandou. Zabarikádovali se ve svých domech a starosti o město přenechali svému marshalovi, kterého od toho koneckonců platili. Dokonce byl zavřen jeden ze dvou místních saloonů. Jeho majitel se bál o zařízení.

Druhý saloon zůstal otevřený jenom proto, že se tam usadil marshal. Jeho majitel, hubený Will Bratton se neodvážil Denningovi odporovat. Marshal seděl se svými dvěma zástupci a dalšími dvěma muži, kteří měli odvahu, u jednoho stolu.

Denning, hubený šedovlasý muž, rozzuřeně pohlédl na majitele saloonu. „Posaď se už konečně na zadek, Wille,“ zaklel. „Ten tvůj neklid mi jde na nervy. Jestli McCordové opravdu chtěli přijet, tak už by tu dávno byli. Kromě toho sem brzy musí přijet okresní šerif. A ten určitě nebude sám. Radši nám přines něco na pití.“

„Tobě se to mluví,“ zabědoval Bratton, když přinesl drinky.

Denning vytáhl ošoupané kapesní hodinky. „Je půl desáté,“ zabručel. „Co by tak teď ještě mohli chtít? Banka je zavřená a není tu co ukrást.“

Majitel saloonu se k nim nervózně posadil.

O půl hodiny později už byla tma. Nějaký muž rozrazil lítací dveře a oznámil, že do města přijeli dva jezdci.

„Jeden z nich je federální marshal,“ řekl. „Přijel od hranice.“

Muži vyskočili ze židlí a vyběhli ven. V pouličním osvětlení Denning pozoroval oba jezdce, kteří před jeho úřadovnou slezli z koní.

„Dobrý večer, marshale,“ pozdravil Denning statného muže s hvězdou na vestě. „Jsem městský marshal Rob Denning.“

„Těším mě, Denningu,“ odvětil onen muž a podal mu ruku. „Já jsem federální marshal Horton z Colorada. Lépe řečeno jsem zástupce federálního marshala. Toto je Pat Ritter.“

Denning podal ruku i jeho společníkovi. Byl to poněkud tělnatý muž střední postavy. Oba už museli být v sedle dlouho. Jejich šaty byly pokryty prachem a tváře měli zarostlé, jako kdyby se již dlouho neholili.

„Jedeme podél hranice od Powder Wash,“ poznamenal Horton na vysvětlenou. „V severním Coloradu prý řádí McCordova banda. Chtěli jsme až do Slateru, ale můj kůň ztratil podkovu. Proto jsme přejeli hranici. Co myslíte, pomůže mi kovář, i když je tak pozdě?“

„Samozřejmě, marshale,“ odvětil Denning. „Ale cestu do Slateru si můžete ušetřit. McCordové prý mají namířeno do Baggsu. Proto jsou po městě rozmístěny hlídky.“

Horton a Ritter si vyměnili letmý pohled a potom pozorně naslouchali, když jim Denning vyprávěl o telegramech z Cowdrey.

„Ti lumpové jsou vážně přičinliví,“ rozmrzele zavrčel Horton. „To, že chtějí do Baggsu, je podle mě jenom finta. Tím jenom chtějí odvrátit pozornost od svého skutečného cíle.“

„Tomu nevěřím,“ namítl Denning. „Jeden muž vyslechl jejich rozhovor. Považovali ho mrtvého, jenže on ještě stačil prozradit, co slyšel. Možná ale změnili plány.“

„Kde najdu kováře?“ otázal se Horton.

„Jeden z mých lidí vám tam koně vezme,“ řekl městský marshal. „Můžete počkat v saloonu, dokud jej kovář neoková.“

Horton mávl rukou. „Možná bychom mu mohli pomoct,“ prohodil. „Potom hned pojedeme do Craigu.“

Denning pokrčil rameny. „Jak chcete, marshale.“

Řekl jednomu z mužů, aby přivedli marshala a jeho společníka do kovárny, načež se vrátil do saloonu. Ten Horton se mu zdál být až příliš aktivní. Denningovi by bylo milejší, kdyby oba muži raději zůstali v Baggsu a posílili tamní muže.

Kovář sice nebyl právě nadšený, ale přesto byl ochoten federálnímu zástupci pomoct. Horton poslal muže, který je tam zavedl, zpátky do saloonu. Když jim kovář vysvětlil, že to zvládne sám, vyšli oba muži ven. Kovárna stála na konci tmavé poboční uličky.

Federální marshal však byl ve skutečnosti Brad McCord. Hvězdu vzal před několika týdny jednomu ochránci zákona, kterého zastřelil. Jeho společníkem byl bandita Patrick Bowlan, kterému jeho kumpáni říkali Digger.

„Co teď, Brade?“ nervózně se otázal Digger. „Každý marshal na hranici už o nás ví. Les nás výslovně varoval, abychom se tu neukazovali.“

„Ten kůň potřebuje novou podkovu,“ polohlasně zavrčel Brad. „V Shilasu kovář není. Neměj strach. Za půl hodiny jsme pryč.“

Digger naslouchal úderům kladiva z kovárny.

„Přesto to bylo lehkomyslné,“ prohodil. „Nepoznali nás jenom proto, že ty a tvůj bratr na zatykačích nejste zarostlí. Mě naštěstí nikoho nezná.“

Brad McCord se přidušeně zasmál. „To se po přepadení ve Waldenu a Craigu rychle změní.“

Ubalil si cigaretu a zapálil si. Zatímco klidně kouřil, jeho společník byl stále nervóznější. Diggera totiž trápila neblahá předtucha. Záviděl Juanu Gomezovi, Candymu a Eedovi, kteří nyní již byli na cestě do Shilasu. Také Juan energicky protestoval, ale Brad ho neposlechl. Na jeho příkaz jel Mexičan i s oběma dalšími bandity dál.

Digger doufal, že kovář bude s podkovou rychle hotov.

To ovšem ještě nevěděl, že jeho neblahá předtucha se má vyplnit.

+ + + + +

Krátce po desáté hodině, oba bandité právě odbočili do uličky vedoucí ke kovárně, Blue Boy přijížděl k jižním výjezdu z města. Jel na svém koni a za uzdu vedl ryzku. Oba muži na hlídce ho nechali projet a potom za ním vyšli na světlo.

„Ruce vzhůru, pane! Ani hnout!“ zvolal jeden z nich.

Blue Boy zastavil a zvedl ruce. Neohlížel se, když uslyšel kroky těch mužů. Náhle se objevili nalevo a napravo od něj a namířili mu puškami na hruď.

„Sesedněte, pane!“ přikázal mu jeden z nich.

Míšenec se zvednutýma rukama přehodil levou nohu přes hlavu koně a sklouzl dolů.

„Už zase,“ řekl Blue Boy a zavrtěl hlavou. „To mi udělali už v Craigu.“

„To můžete vykládat marshalovi, cizince,“ odtušil muž. „Běžte pomalu před námi a držte ruce nahoře.“

Blue Boy je poslechl. Jeden z těch dvou mu vzal koně, další šel krok za ním. Přivedli ho do saloonu, kde ho nedůvěřivým pohledem přivítal Rob Denning. Teprve nyní mohl nechat klesnout ruce dolů.

„Kdo jste?“ zeptal se marshal.

„Jmenuju se Blue Boy,“ odvětil míšenec. „Dnes v poledne McCordova banda přepadla banku ve Waldenu v Coloradu.“

Pak marshalovi pověděl o tom, jak s Judith o něco později přijeli na Jordánův ranč.

„Podle toho, co jsem slyšel od umírajícího majitele saloonu, jsem si domyslel, že banda potáhne do Craigu. A tak jsem se tam vydal. V panice po bankovním přepadení mě tam považovali za člena McCordovy bandy a zavřeli mě do vězení. Teprve okolo sedmé dostali z Cowdrey telegram, který jim potvrdil mou totožnost. Takže mě pustili. Mým jediným vodítkem byl Baggs, a tak jsem teď tady.“

„Vaše jméno známe,“ přikývl marshal. „Neřekli vám snad v Craigu, že i vaše rančerka je na cestě do Baggsu?“

Blue sebou trhl. „Nikdo mi o tom nic neřekl, marshale. Sakra, s tím jsem měl počítat. Je to velmi odvážná mladá žena. Ale smrt Torna Jordana a malého Bennyho jí otřásla natolik, že vyrazila za bandity. Na to jsem nepomyslel. Po McCordech ani stopa?“

Denning zavrtěl hlavou. „Vůbec se neukázali.“

Nato mu vyprávěl o federálním zástupci z Colorada a jeho průvodci, kteří bandu také nepotkali. Blue Boyovi to nepřipadalo podezřelé. Bylo přece jasné, že strážci pořádku po obou stranách hranice nyní budou obzvlášť aktivní.

„Potom tu počkám na paní Jordanovou,“ řekl. Nechal si ukázat hotel a stáj a opustil saloon. Když se postaral o oba koně, odebral se do Palace, jediného hotelu v Baggsu. Tam si na jednu noc pronajal pokoj a šel ven, aby navštívil holičství.

+ + + + +

Bylo půl jedenácté, když Judith Jordanová dorazila do Baggsu.

Nevjela do města po Main Street, ale za domy se blížila ke spoře osvětleným postranním uličkám. Protože jela krokem, zněl dusot kopyt jen velmi tlumeně. O to zřetelněji bylo slyšet bušení kladiva. Judith, která v mužských šatech a s dlouhými vlasy pod kloboukem vypadala jako muž, tento zvuk uklidnil. Bez obav proto navedla oba své koně do úzké uličky vedoucí ke kovárně.

Když spatřila vjezd do kovárny, zkameněla. Ve svitu lucerny, jež visela na trámu, totiž uviděla koně. Tiše sklouzla ze sedla a odvedla svá zvířata zpět do temnoty uličky.

„Jen klid, Ringo,“ zašeptala do ucha hnědému hřebci a poplácala ho po krku. „Tiše, Greyi, tiše,“ uklidňovala druhé zvíře. Vytáhla ze sedlového pouzdra winchestrovku a pomalu vešla do uličky.

V tom okamžiku údery kladiva přestaly. Přišla ke koni, který ji tak zaujal, až na několik kroků, když tu uslyšela hlas z kovárny.

„Vyřízeno, marshale,“řekl kdosi.

Judith se přitiskla ke stěně domu a zatajila dech. Marshal? Byla zmatená, protože přivázaný kůň patřil jejímu ranči. Poznala ho podle skvrny na tenkém prohnutém krku. Takovému krku se říkalo ovčí šíje.

Srdce jí bušilo až v krku, když se otevřenými dveřmi přikradla do kovárny. Opatrně vyhlédla za roh. Viděla kováře a dva vousaté muže. Jeden z nich právě dával kováři peníze, na klopě měl hvězdu. Pinta, který tam byl okován, dobře znala. Blue Boy ho vycvičil teprve před týdnem. Když se muž s hvězdou zvedl a sáhl po uzdě koně, spatřila jeho tvář a zbledla.

Ten muž patřil k McCordově bandě. Viděla ho, když s Blue Boyem ležela na střeše obchodu. Neslyšně odkráčela zpátky a přitiskla se k rohu kovárny, kam nedosahovalo světlo lucerny.

Nenadálost setkání jí vyrazila dech. Hlavou se jí honily myšlenky. Bude muset poprvé v životě střílet na člověka? Náhle si vzpomněla na Henryho varování. Zmocnila se jí panika. Málem se rozběhla zpátky ke koním.

Jenže už bylo pozdě.

Oba bandité vyšli z kovárny. Muž s hvězdou přivedl strakatého koně do uličky, zatímco jeho kumpán odvázal druhé zvíře. V tom okamžiku si Judith vybavila voskovou tvář svého mrtvého syna. Zmocnila se jí nenávist, která ji naprosto ovládla. Muž s hvězdou právě sahal po sedlové hrušce, když vyskočila z přítmí svého úkrytu.

„Ani hnout!“ zvolala.

Její jindy tak hluboký hlas zněl nyní téměř ječivě. Oba bandité se zarazili. Judith vyšla na světlo právě v okamžiku, kdy se ve dveřích objevil kovář. Udiveně na ni pohlédl.

„Pěkně se pomalu otočte,“ řekla Judith. Měla co dělat, aby jí nepřeskakoval hlas.

Oba bandité zvedli ruce a otočili se.

„Hej, pane! Zešílel jste?“ řekl kovář, ale Judith si ho nevšímala. „To je zástupce federálního marshala,“ poznamenal kovář.

Brad McCord se napnul jak struna a přivřenýma očima pozoroval mladíka v černém, který na něj mířil krátkohlavňovou winchestrovkou.

„Co to má být, mladý muži?“ otázal se.

Přes to, v jaké se nacházel situaci, zněla ta otázka výhružně.

Judith cítila napětí, které zvládala jen s velkou námahou.

„Vy nejste federální marshal,“ odpověděla rozrušeně. „Viděl jsem vás při přepadení ve Waldenu. A ty koně jste ukradli na Jordánově ranči. Zastřelili j ste dítě a…“

Dál se nedostala, protože se překotně udalo několik věcí najednou. Kovář jí nevěřil. Pro něj byla po celý jeho život hvězda symbolem zákona a pořádku. Byl přesvědčen, že má před sebou pravého marshala. Udělal dva kroky směrem k Judith. Zároveň se pinto neklidně pohnul a odstoupil zpět.

A pak Judith udělala chybu.

„Zůstaňte stát!“ zvolala na kováře a natáhla k němu levou ruku, jako by ho chtěla zastavit. Muž se opravdu zarazil, ale hlaveň winchestrovky, kterou nyní držela jen jedna ruka, se sklonila.

Brad McCord pravou rukou sáhl po revolveru a pokrčil se v kolenou. Byl rychlý a ještě stačil vytáhnout zbraň, jenže to, co se potom stalo, přesahovalo možnosti jeho chápání. Zachytil to jen kovář, a ten nevěřil vlastním očím.

Winchestrovka se náhle ocitla u pravého boku mladíka a vypálila. Kulka zasáhla McCorda do prsou. Bandita byl vržen na pinta. Kolt mu vypadl z bezvládné ruky. Klesl na kolena a ještě stačil ucítit kopyto tančícího koně, které ho trefilo do hlavy.

Digger, jehož nyní krylo zvíře, vypálil nad jeho hřbetem, jenže cizinec okamžitě změnil pozici, a tak kulka minula.

Judith chtěla oběhnout pinta a v temnotě při tom zakopla o kámen. Upadla, přičemž jí vyklouzla puška z ruky. Na okamžik byla bezbranná.

Naštěstí nyní kovář pochopil, o co jde. Skutečný federální marshal by v takové situaci nesáhl po zbrani. Kovář zapomněl na svou opatrnost a vrhl se na Diggera holýma rukama.

Bandita právě chtěl vystřelit na bezbrannou Judith, když na něj mohutný kovář skočil. Ihned otočil revolver a vypálil. Kulka statného muže zasáhla do pravého ramene. Zasténal a upadl na pinta, který zděšením vyrazil vpřed.

Judith Jordanová, která ještě stále ležela na zemi, se opřela o levý loket a pravou rukou vytáhla revolver. Digger, jenž již nyní nebyl kryt koněm, se chtěl otočit, jenže v tom okamžiku to Judith zmáčkla. Byl zasažen do boku a vykřikl bolestí.

Na okamžik byl vyveden z koncentrace, a to zpečetilo jeho osud. Kovář levou rukou uchopil poleno z ohrady a udeřil jím banditu do hlavy. Digger se skácel jako podťatý.

Judith vstala a strčila revolver do pouzdra.

„Díky, pane,“ řekla a přišla k němu. „Je to zlé?“

„Hrozně to bolí,“ zabručel kovář a obdivně na ni pohlédl.

„Vy teda máte trefu, pane.“

Z Main Street se nyní ozvaly kroky a vzrušené hlasy. V uličce se objevilo několik mužů na čele s marshalem Denningem a Blue Boyem, který od holiče zamířil do saloonu. Všichni drželi v rukou zbraně. Když Denning spatřil obě bezvládné postavy, namířil na Judith revolver a otázal se kováře: „Co se tu stalo, Frede?“

„Toto nebyl žádný marshal, Robe,“ odvětil kovář. „Ten mladý muž je z Waldenu a viděl tam ty dva při bankovním přepadení. Čert ví, odkud ten chlápek měl hvězdu.“

V tom okamžiku před ostatní předstoupil Blue Boy.

„Dobrý den, madam,“ řekl klidným a vážným hlasem k Judith.

„Ahoj, Blue,“ pozdravila ho a sňala si klobouk z hlavy.

Když si z vlasů vytáhla sponku, rozpustily se jí až po ramena.

Přítomní muži na ni chvíli nevěřícně hleděli. Pak začali vzrušeně mluvit páté přes deváté. Blue jim Judith představil. Všichni si s ní chtěli potřást rukou, ale ona kráčela ke kováři.

„Musíte k doktorovi, Frede,“ řekla, když mu prohlédla ránu na rameni.

Muž se křečovitě usmál. „To se spraví, madam! Byla jste prostě úžasná. Nikdy jsem neslyšel o ženě, která by střílela tak dobře jako vy.“

Muži náhle ztichli. Teprve nyní si uvědomili, že ta mladá žena jen před nějakými osmi hodinami ztratila muže a dítě. Ti dva postřelení a ještě stále omráčení bandité byli naloženi na vozík a spolu se zraněným kovářem odvezeni pryč.

Judith náhle zavrávorala. Až teď, když už bylo po všem, její tělo začalo reagovat na vypětí, kterému byla vystavena. Blue k ní přiskočil a podepřel ji. Když jeden z mužů sáhl po uzdách koní, vzpomněla si na svá vlastní zvířata. Marshal je nechal odvést do stáje.

Potom Judith odvedli do saloonu. Pila jen málokdy, ale nyní drink opravdu potřebovala. Blue vzal její winchestrovku a šel do stáje, aby se tam postaral o její další věci.

V saloonu marshalu Denningovi vyprávěla, jak došlo k přestřelce. Muži užasle naslouchali. Když se vrátil Blue Boy, začali se radit, co dál.

„Zbytek bandy musí být někde poblíž,“ poznamenal Denning. „Nechal jsem zesílit hlídky. Víc za tmy podniknout nemůžeme.“

Blue souhlasně přikývl. „To je dobře,“ poznamenal. „Navíc byste při pátrání po banditech jen vystavili město nebezpečí. Ať už jsou kdekoli, tak je nepřítomnost těch dvou určitě znervózní. Možná se někdo vplíží do města, aby tu vysondoval situaci. Mimochodem tím falešným mužem zákona by mohl být Bradley McCord. Jenom si ho představte bez vousu.“

„Pak ovšem budeme muset počítat s pokusem o vysvobození,“ řekl Denning.

„I na to už jsem myslel,“ přitakal Blue. „Před bankovní loupeží v Craigu se banda musela rozdělit. Jsem si ale jist, že to, co řekl umírající majitel saloonu, je důležité. Banda musí mít úkryt buďto v Baggsu samotném, nebo poblíž města. Jenom se ptám, co to má co společného s 25. červnem. To je ještě za deset dnů.“

Jeden z mužů na hlídkách vešel do saloonu a přišel k jejich stolu.

„Do města přijel cizinec se dvěma koňmi, marshale,“ oznámil. „Je to vysoký muž tak kolem čtyřiceti až padesáti let s dlouhými vlasy. Tvrdí, že se jmenuje Van Groot. Sam s ním jel do stáje.“

„Lee Van Groot, ten lovec lidí?“ otázal se Denning. „To je teda opravdu mrchožrout. Znám ho. To, že přijel, znamená, že banda je nablízku. Ten chlap má proklatě dobrý čuch.“

Lee Van Groot na sebe upoutal pohledy všech přítomných, když vešel do saloonu. Zdvořile pozdravil a přistoupil k barovému pultu, kde si objednal drink. Na ex jej vypil a hned si poručil další. Zapálil si cigarillo a pohlédl na Denninga.

„Ahoj, Robe,“ řekl s úsměvem. „Tentokrát jsem asi přijel příliš pozdě.“ Otočil se k Judith, smekl klobouk a uklonil se. „Madam, můj obdiv k vám je bezměrný, ale kazíte mi kšeft.“

Judith se tvářila chladně. „Ty vaše kšefty mi připadají odporné, pane Van Groote.“

„To chápu, madam,“ přikývl. „Ale starám se jenom o to, aby vrahové, jako jsou třeba McCordové, neunikli trestu. Kdybych si mohl na chleba vydělat i nějak jinak, tak bych se k tomuto kšeftu uchyloval jen čas od času.“

„No dobrá, Lee,“ mávl marshal rukou. „Raději nám povězte, jestli máte tušení, kde by se mohla skrývat ta banda.“

Van Groot zavrtěl hlavou. „Vydal jsem se po jejich stopách ráno po masakru v Laramie,“ odvětil na vysvětlenou. „Stopa vede do Medicine Bow Range a já jsem se mohl spolehnout jen na svůj instinkt. Byl jsem přesvědčen, že chtějí do Colorada. Jízda do hor podle mě byla jen zastíracím manévrem. Takže jsem se vydal na jih, přebrodil jsem North Platte River a zamířil jsem do prvního města za hranicí. Do Cowdrey. Jenže tam o McCordech nic nevěděli. Kolem třetí odpoledne přišla zpráva o přepadení banky ve Waldenu. O hodinu později už jsem byl na místě. Kolem půl šesté přijel do města kovboj z Jordanova ranče s mrtvým majitelem saloonu. Tak jsem se dozvěděl, kam má banda namířeno. Vzhledem k jejich náskoku jsem vyškrtl Craig ze svého seznamu a vyrazil do Baggsu. To je všechno.“

Vzal si sklenici a napil se.

„To nám moc nepomohlo,“ zabručel marshal.

Blue Boy pohlédl na mladou ženu, která vypadala velmi vyčerpaně.

„Vezmu vás do hotelu, madam,“ řekl.

Judith vděčně přikývla. „Ano, Blue. Zkusím se trochu vyspat.“

Vstala a podala Denningovi ruku. Ostatní muži na ni kývli a s míšencem opustili saloon. Zrovna zmizeli v Palace, když do Baggsu přijeli další dva jezdci.

Federální marshalové Roy Dillard a Buck Daniel.

S výjimkou McCordovy bandy byli nyní v Baggsu shromážděni všichni aktéři nadcházejícího dramatu.

+ + + + +

McCordova banda se odpoledne toho dne rozdělila deset mil před Craigem. Zatímco Brad McCord s částí bandy odjel do Craigu, kde mínili přepadnout tamní banku, objel Les McCord se zbytkem bandy město a vydal se na severozápad. Jeho cíl ležel poblíž pohraničního městečka Hiawatha Camp. Tam chtěl zhruba na jeden týden zmizet.

Houf řízený Bradem McCordem po přepadení odjel přímo na sever. Objeli město a kolem deváté hodiny nepozorovaně dorazili do malé jeskyně na Muddy Creeku, zhruba deset mil na sever od Baggsu.

Přes Mexičanovo varování si Brad s Diggerem nedokázali odříct návštěvu Baggsu. Brad McCord chtěl za každou cenu okovat koně. Když vyrazili, poslal za nimi Mexičan mladého Candyho. Candy měl za městem čekat na jejich návrat.

Okolo půlnoci byl Juan Gomez v jeskyni sám se zrzavým Jakem Flintem. Netrpělivě čekali na návrat svých přátel. Když uslyšeli dusot kopyt, vyskočili na nohy a vyběhli ven.

„To je jenom jeden jezdec,“ zvolal Gomez. „Něco se muselo pokazit.“

Na okamžik z mraků vyhlédl měsíc.

„To je Candy,“ přidušeně vyhrkl Red.

„Co se stalo?“ otázal se Gomez mladíka, který nervózně zastavil koně a seskočil ze sedla.

„Ve městě došlo k přestřelce,“ poznamenal zadýchaný bandita. „Byla jen krátká. Slyšel jsem výkřiky. Čekal jsem na ně celou půlhodinu. Jsou tady?“

„Ten proklatý hlupák,“ zaklel Mexičan a zavrtěl hlavou. „Teď tu vypukne peklo, až se rozední. Budou to tu pročesávat.“

„A co dál?“ nervózně se zeptal Candy. „Pojedeme dál do Shilasu?“

„Mluvíš, jako by Brad s Diggerem už byli mrtví,“ zavrčel Red.

„Pro nás už jsou mrtví v každém případě, Rede,“ odsekl Juan Gomez. „Máme se snad pokusit je osvobodit ve třech? Shilas teď každopádně jako úkryt odpadá. Budou nás tam hledat. Ten zpustlý důl byl bezpečný jen do té doby, dokud nikdo nevěděl, že jsme tady. Jestli ještě žijí, pak kvůli Bradovi. Digger začne rychle zpívat, jestli ho skřípnou. Naštěstí je setkání v Shilasu všechno, o čem ví.“

„Řeči, řeči, řeči,“ zaklel Red, „nikdo z vás ale neví, co máme dělat.“

„Rozhodnutí je jednoduché,“ řekl klidným hlasem Mexičan. „Musíme varovat Lese. Jinak příští týden vjede do pasti.“

„Víš, kde boss je?“ zaraženě se otázal Candy.

„Kromě Brada a kapitána to vím už jenom já,“ odpověděl Juan Gomez. „Máme před sebou ještě šedesát mil. Takže jedem!“

+ + + + +

Ještě pozdě v noci přijel Gordon Hillman, šerif okresu Carbon, do Baggsu. Za úsvitu převzal v Denningově úřadovně organizaci celého pátrání. Shromáždili se tam všichni muži zákona a Hillman jim dal zdvořile, leč jasně najevo, kdo tam je pánem.

Roy Dillard a černý Buck Daniel na sebe jen pobaveně pohlédli a vyšli z kanceláře. Oba věděli, že nejdůležitější ze všeho je nezpochybnitelný důkaz. Dobře znali muže, jako byl Hillman, pro které byly kompetence vším.

V jídelně si vybrali stůl v koutě a vyměnili si zdvořilé pozdravy s Judith Jordanovou a Blue Boyem, kteří už pojedli. Dillard a Daniel tu hezkou ženu již potkali. Oba přátelé si objednali vejce se slaninou, chléb a kávu.

Při jídle potom pozorovali, jak Hillman na čele skupiny jezdců projíždí kolem hotelu. O něco později vešel do restaurace marshal Denning, promluvil pár slov s Judith a Blue Boyem a potom přistoupil ke stolu federálních marshalů.

„Hillman je pryč,“ řekl a usmál se. „Nejraději by všechno dělal sám. Projel krajem směrem na sever. Můj zástupce odvedl jednu skupinu na západ. Na východ od města pátrá Hillmanův zástupce. Nemám se vzdalovat z kanceláře, jako kdyby ti postřelení bandité mohli utéct.“

„Nikde jsem neviděl Van Groota,“ poznamenal Roy Dillard.

„Lee jel znovu přes hranici do Colorada,“ odvětil Denning.

Buck Daniel s úsměvem přikývl. „Je to fiskus,“ poznamenal. „Dálna sever by banda měla příliš horkou půdu pod nohama. Je tam příliš mnoho měst.“

„Jenže tentokrát se zmýlil i Van Groot,“ řekl Dillard a vytáhl mapu. Odstrčil talíře a rozprostřel ji. „V oblasti na jih od hranice hledá bandu hlídka z Craigu. Také oddíl z Waldenu ví, že McCord chtěl do Baggsu.

Je tu pěkně rušno. Jestli má poblíž úkryt, tak už mu po noční přestřelce nebude k ničemu. Na jeho místě bych se vydal jediným možným směrem, a to na západ. Pořád musím myslet na ty uniformy. K čemu je asi potřeboval?“

Buck Daniel na něj zvídavě pohlédl. „K nějaké akci na této straně hranice. „Někde na severu má za lubem další zločin. Do té doby tu chce zmizet.“

Tři muži si zamyšleně prohlédli mapu. Nejbližším městem na západě byl Hiawatha Camp v Coloradu. Bezprostředně před severním vjezdem do města probíhala hranice.

„Jak se vede raněným?“ otázal se Roy marshala.

„Brad McCord je ještě dosti apatický,“ odvětil. „Ale ten Digger by nám toho mohli celkem dost vyzvonit.“

„Můžeme ho vzít s sebou?“

„Samozřejmě, Royi,“ přisvědčil Denning.

Vstali. U stolu, u něhož seděli Judith Jordanová a Blue Boy, Roy Dillard zůstal stát. „Smím se vás zeptat, jestli se ještě vrátíte do Waldenu, madam,“ zeptal se a zdvořile se uklonil.

Judith vzhlédla. „Ranč je v dobrých rukou, marshale,“ odvětila. „Po tom všem, co se stalo, jsem to tam už nemohla vydržet ani minutu. V žádném případě ne teď.“

Rysy v jejím mramorově bledém obličeji se zachvěly. Stále se však ovládala. Roy ji musel obdivovat. Bylo neuvěřitelné, jak se tato žena držela tváří v tvář osudu. Přesto si dělal starosti, protože se mezitím od Blue Boye dozvěděl, kde se naučila tak dobře střílet. Jméno Judith Nestorové, pod kterým dříve vystupovala, znal. Lidé z východu o té čarostřelkyni vyprávěli neuvěřitelné věci. Roye však nikdy předtím nenapadlo, že to je ona.

„Dobře vám rozumím, madam,“ řekl a vyšel za oběma muži.

Když osaměli, Blue se předklonil a zeptal se: „Počkáte tu na mě, když pojedu dál?“ otázal se.

Mlčky mu pohlédla do očí.

Blue přikývl. „Tak dobrá, madam. To byla jasná odpověď.“

+ + + + +

V Denningově úřadovně byly jen dvě cely.

Když lékař ošetřil oba bandity, zavřeli je za mříže. Brad McCord ležel na pryčně se zavřenýma očima. Vypadalo to, že spí. Obvaz na hrudi měl lehce prosáklý krví.

Také na Diggerových obvazech byly stopy krve. Při vstupu obou mužů se zvedl se zasténáním. Na hlavě, na místě, kam ho kovář praštil polenem, měl bouli.

„Jak to vypadá, Gregu?“ otázal se Denning muže, který tam hlídal.

„Nestěžuju si, Robe,“ usmál se chlapík.

„Mohl bych dostat cigaretu?“ prosebně se zeptal Digger. „V hlavě mi hučí jako vůle.“

Roy mu podal váček s tabákem a pak přihlížel, jak si bandita neobratnýma rukama balí cigaretu.

Když byl hotov, podal mu váček zpátky.

„Díky, marshale!“

Roy si přitáhl k mřížím stoličku a posadil se.

„Jsi v pěkné kaši, Diggere,“ řekl.

„Jednou to muselo přijít,“ zabručel bandita.

„Při přepadení v Craigu vás bylo jen pět. Kde byli ostatní?“

„Nemám tušení, marshale. Vážně,“ odvětil bandita. „Rozdělili jsme se před městem. Po vyloupení banky jsme měli jet do dolu, ale pak se stalo to s tou zatracenou podkovou.“

„Shilas!“ impulsivně vyhrkl Denning.

Digger zbledl a kousl se do rtů. Informace o dole mu uklouzla omylem. Jeho tvář však prozrazovala, že marshal měl se svou domněnkou pravdu.

„Ten starý stříbrný důl,“ řekl Denning. „To je ideální úkryt.“

„Asi se tam chcete skrývat až do 25. června, co?“ klidným hlasem se otázal Roy.

Bandita sebou znovu trhl a pak začal křičet.

„Už vám nic neřeknu. Nemám páru.“

Denning strčil do hlídajícího muže. „Jeď na sever, Gregu. Šerifa Hillmana minout nemůžeš. Ať se postará o ten důl v Shilasu a každopádně ať tam nechá pár lidí, až se vrátí. Pošleme jim tam jídlo.“

Muž vyběhl ven. Při Diggerově výkřiku Brad McCord otevřel oči, avšak zůstal klidně ležet. Byl ještě zmatený a pokoušel se zorientovat.

Denning potom Royi a Buckovi ukázal, kde je důl. Marshal zabodl prst do jednoho místa na nástěnné mapě.

„Tady na Cow Creeku, to je Shilas,“ řekl. „Je to změť chodeb. Do dolu vedou čtyři přístupy. Dva z nich jsou ale zavalené. Před šesti lety se tam zastavila těžba. Stříbrné žíly jsou vytěženy.“

Roy Dillard zamyšleně hleděl na mapu.

„Všechno ukazuje na sever,“ podotkl. „Shilas leží přesně v půli cesty mezi Baggsem a železnicí, která vede z Laramie do Fort Bridgeru na západní hranici a dál do Utahu. Rawlins, Creston Junction, Wamsutter a Bitter Creek - to jsou města na trati. Kromě toho je tu ještě řetěz pevností. A 25.června nebo o několik dnů později chce Les McCord udeřit. Bucku, uveleb se v telegrafní kanceláři a spoj se se všemi těmito městy na severu. Všude se ptej, jestli v inkriminovanou dobu nečekají větší zásilku zlata nebo peněz. Ptej se na železnici a u společnosti Wells & Fargo.“

Buck Daniel přikývl. „Je mi to jasné, Royi.“

Černoch vytáhl pomačkaný sešit a tužku. Potom přistoupil k mapě a začal si dělat poznámky.

Mezitím musel Brad McCord pochopit, co se tam děje.

„Diggere, ty parchante,“ zavrčel. „Tys nedržel klapačku?“

„Neřekl jsem ani slovo, Brade,“ bědoval Digger. „O Shilasu se to dozvěděli sami. Sám přece víš, že o ničem nemám tušení. Nevím, kde vězí Les. O svém plánu nikomu nic neřekl.“

Brad McCord se křečovitě usmál. Digger opravdu o ničem nevěděl. Jen Gomez věděl, kde Les je. Jeho plán však neznal ani on. Ten ti tři povedení bratři neprozradili nikomu.

+ + + + +

Okolo poledne panoval v saloonu čilý ruch. Jeden z pátracích oddílů narazil na místo na Muddy Creeku, kde bandité odpočívali. Stopa banditů vedla na západ, do vyschlé pouště sousední oblasti Sweetwater. Šerif Hillman, nepružně lpějící na úředních kompetencích, ukončil pátrání a vydal se se svým oddílem zpátky do Baggsu. Nyní muži pili pivo a kořalku, hasili žízeň a vedli chlapácké řeči.

„Takže to zůstane zase na nás,“ poznamenal Buck Daniel k Royi Dillardovi. Oba federální marshalové poobědvali s Blue Boyem a Judith v hotelu Palace a nyní seděli u stolu a kouřili.

Roy s úsměvem přikývl. „To přece pro nás není nic nového, Bucku. Stopa těch tří banditů vede na západ. Tím se potvrzuje naše podezření, že Les McCord se zbytkem bandy je někde poblíž Hiawatha Camp.“

„To bude váš další cíl, marshale?“ otázal se Blue Boy. „V tom případě bychom se k vám rádi připojili.

Roy Dillard pohlédl na Judith. „Blue jet může, ale vy, madam, ne.

Prosím, nevyložte si to špatně. Velmi si cením vaší odvahy, ale to riziko je zkrátka příliš velké.“

Judith přikývla. „Chápu to, marshale. Ale pak se musíte vzdát i Blue Boye. Jestli budete dál váhat, tak hned vyjedu do Hiawatha Camp.“

„Nenamáhejte se, pane Dillarde,“ řekl Blue. „Když si jednou něco usmyslí, tak si to nedá rozmluvit.“

Roy pohlédl na Bucka. „Co na to říkáš?“

„Vezmeme ji,“ odvětil černoch. „Je to pořád lepší, než kdyby jednala na vlastní pěst. I když je dost nerozumná, tak ji vzhledem k daným skutečnostem člověk musí respektovat.“

„Díky, pane Danieli,“ řekla mladá žena a vrhla na něj vřelý pohled.

„Takže to by bylo,“ prohodil Roy.

+ + + + +

O půl hodiny později opustili hotel.

„Počkejte na nás ve stáji,“ řekl Dillard Judith a Blue Boyovi. „Jenom se ještě rozloučíme s marshalem Denningem.“

Po těchto slovech se rozdělili. Na Main Street panoval čilý ruch. Vrávorali zde opilí kovbojové, kteří se po rozpuštění pátracího oddílu nemínili vrátit na své ranče. Namísto toho se potloukali mezi přeplněnými saloony a zpíjeli se do němoty.

Zpráva o tom, že bandité se stáhli do sousední oblasti, byla přijata s velkou úlevou. Oslavovalo se. Před marshalovou úřadovnou se shromáždil rozzlobený dav, který požadoval vydání obou zajatců. Hubený šedivý Denning stál se třemi ozbrojenými muži na chodníku a mával rukama.

„Klid, lidé!“ zvolal. „Buďte přece rozumní. Až budou ti dva schopni jízdy, tak je šerif Hillman odveze se silnou eskortou do Laramie. Tam budou postaveni před řádný soud. V Baggsu na svědomí nic nemají, takže nechejte toho nesmyslu. V našem městě se lynčovat nebude.“

Dav se rozcházel jen pomalu. Denning si cípem šátku utřel pot z čela. Když se objevili Roy s Buckem, zavrtěl hlavou.

„Jsou úplně mimo,“ zabručel. „Vidím, že nás chcete opustit, Royi.“

Dillard přikývl. „Chceme jet dál na západ, Robe. Tady jenom ztrácíme čas. Paní Jordanová a ten míšenec se k nám připojí.“

„Je to skvělá žena,“ zamumlal Denning. „Ale přesto pro vás bude zátěží, Royi.“

„Já vím,“ povzdechl si Dillard. „Ale co mám dělat? Chci do Hiawatha Campu. Moc velké naděje si nedělám. Les McCord je příliš chytrý na to, aby se dalo předvídat, co má za lubem. Bude to hra kočky s myší.“ Vytáhl z kapsy hvězdu, kterou sebrali Bradu McCordovi, a dodal: „Znal jsem muže, kterému patřila. Už jenom kvůli němu musím ty chlapy dostat.“

Zase ji schoval a podal marshalovi ruku. Také Buck Daniel se stiskem ruky rozloučil s Denningem, který oběma mužům popřál hodně štěstí a pak se za nimi díval, když odcházeli ke stáji. V půli cesty potkali Blue Boye. Byl rozrušený a odtáhl je na chodník. Ve stínu přístřešků potom ukázal na saloon naproti.

„Vidíte tam toho tmavého bronca u zábradlí, marshale?“ otázal se hrdelním hlasem. „To je jeden z našich koní. Vycvičil jsemho jennedávno.“

Roy sebou trhl. „Jste si jistý, Blue?“

„Absolutně, marshale,“ odvětil míšenec. „Byl jsem tam a dobře jsem si toho koně prohlédl. Podám si toho chlapa, až vyjde ven.“

„Jenom to ne,“ odtušil Roy. „Když ho budeme pozorovat, tak nás určitě dovede k úkrytu bandy. McCordové si nemohou dovolit přijet sami do města. Jsou příliš známí. Musí to být někdo z ostatních, na koho ještě nebyl vypsán zatykač, na koho máme jen neurčitý popis. Kde je paní Jordanová?“

„Čeká na nás ve stáji. Když jsem uviděl toho bronca, poslal jsem ji napřed a řekl jsem jí, že jsem si v hotelu zapomněl tabák. U ní člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“

Dillard se usmál. „Jste chytrý člověk, Blue. Nespouštějte ten saloon z očí. My dva jdeme do stáje a postaráme se tam i o vaše koně. Ten chlap tu nebude déle, než je nezbytně nutné. Až zmizí, tak zamávejte kloboukem.“

Blue přikývl. „O. K., marshale!“

Roy a Buck spěchali do stáje. Čtyři koně z Jordanova ranče už byli osedlaní. Majitel stáje s tím pomohl Judith. Když vešli dovnitř, svezla se z bedny s pící, na které seděla, a řekla: „Blue šel ještě do hotelu.“

Zatímco Buck zaměstnal pozornost majitele stáje, odvedl Roy mladou ženu k vratům a tiše jí pověděl o Blue Boyově objevu.

„Nedejte na sobě nic znát, madam,“ zapřísahal ji. „Jestli se o přítomnosti toho muže dozvědí místní, tak je nic nezastaví. Dávejte na Blue Boye pozor. Dá nám znamení kloboukem, až ten chlap zmizí.“

Roy se odebral k boxům, chvatně osedlal své dva koně a spočítal účet za ustájení. Po několika minutách už stál v postranní uličce. Buck Daniel se vrátil na Main Street, aby tam čekal na znamení Blue Boye.

Roy cítil ženin neklid, avšak i on sám byl nyní napjatý.

„Drzosti těch banditů tedy nerozumím,“ řekla Judith. „Co víte o té bandě, marshale?“

Dillard jí to pověděl. „Les Mcčord při loupežných tažení využívá svých vojenských znalostí,“ řekl na závěr. „Proto momentálně nevím, co chce dělat. Myslím, že…“

Odmlčel se, protože dovnitř přichvátal Buck Daniel.

„Jde se na to,“ prohodil černoch. „Zabočil do postranní uličky, která vede k západnímu konci města,“ dodal. Nasedl na koně a Dillard jej napodobil. Vyjel jako první.

Dorazili k uličce a odbočili do ní. Na jejím konci zastavili. Daleko vpředu spatřili oblak zvířeného prachu. Ten muž jel rychle. Když už jim skoro zmizel z dohledu, tak se vydali za ním. Federální marshal dbal na to, aby se drželi v dostatečném odstupu.

Ve vyschlé pouštní planině téměř nebylo kde se ukrýt. Kromě několika větších houštin tam už rostlo jen několik kaktusů a trnitých keřů ocotilla.

Jezdec mířil ke kopcům vzdáleným deset mil.

Když o něco později zmizel mezi nimi, přiměl Dillard koně, aby jel rychleji. Byl velmi ostražitý, protože se mu nelíbil banditův spěch. Kdyby chtěl do Hiawatha Camp, tak by při takovém ostrém tempu své zvíře uštval. Zmocnil se ho neklid. Potom co projeli mezi prvními kopci, se obraz krajiny změnil.

Leželo před nimi údolí se stromy a keři. Na slunci se třpytila hladina nepříliš široké řeky. Byla to Snake River, která přitékala z Colorada a zde v kopcích zasahovala na wyomingské území.

Roy nyní vedl ostatní krokem dál. Po chvíli si ze sedlového pouzdra vytáhl pušku. Federální marshal se neustále rozhlížel po okolních strmých kopcích. Stále více jej trápil pocit, že jim hrozí nebezpečí.

Buck, Blue a Judith Jordanová následovali jeho příkladu a rovněž se chopili pušek. Mohutný černoch se nyní zařadil vedle Roye. Blue a Judith jeli kousek za nimi. Podél houštin mířili k řece.

Když dorazili k jejímu břehu, snesl se na ně z druhé strany déšť kulek. Ačkoli se snažili mít oči ve střehu, tak je tato střelba zaskočila.

Na Royův pokyn okamžitě otočili koně, aby dojeli do spásného lesíka.

Buck pocítil ostrou bolest na ruce. Jedna z kulek mu roztrhla rukáv. Potom je již zakryly stromy. Seskočili z koní a vrhli se k zemi.

Blue zasténal a chytil se za stehno. Kolem rány se mu zvětšovala krvavá skvrna. Silně krvácel. Zatímco Buck a Judith se o něj starali, dostal se Roy Dillard k okraji lesíka, kde ukryt za keřem měl výhled na řeku.

Na druhém břehu nebylo nic vidět. Podle počtu výstřelů se zdálo, že tam museli být přinejmenším tři muži. Zakrývaly je skály a husté houští.

Potom se k Royovi připlazil Buck.

„Jsi O. K., Royi?“ otázal se.

„Ano, ale co tvoje ruka?“

„To je jenom škrábnutí,“ odpověděl černoch, „ale Blue je na tom hůř. Ovázal jsem ho, potřebuje však doktora. S kulkou v noze nemůže do sedla. Co chceš dělat?“

„Zůstaň tady, Bucku. Já se pokusím dostat se o kousek dál přes řeku a překvapit je ze strany. Jestli Digger mluvil pravdu a banda se skutečně rozdělila, tak možná budeme mít co do činění jen se zbytkem McCordových mužů.“

„Doufejme,“ zabručel Buck.

V tom okamžiku padlo několik výstřelů za sebou. Uslyšeli vyděšené řehtání. Blue varovně vykřikl, ale to již i Roy s Buckem věděli, že jsou v dokonalé pasti. Bandité už byli i za nimi.

„Sleduj břeh,“ vyhrkl Roy a vyskočil.

Přikrčen přiběhl k Judith a Blue Boyovi, kteří zoufale opětovali palbu. Jediný pohled mu stačil na to, aby pochopil situaci. Bandité stříleli na jejich náhradní koně. Dvě zvířata již ležela na zemi a divoce vykopávala nohama. Byl to Buckův grullo a míšencova ryzka.

Bandité nyní stříleli do prohlubně, v níž leželi Blue a Judith. Roy Dillard se vrhl k zemi a tvrdě dopadl. Se zaklením se odplazil za keř.

Když se za stromem objevilo čísi rameno, namířil na ně a vypálil. Neviděl, zda trefil, či nikoli, protože potom proti němu zvedli zbraně ostatní muži. Tiskl se k zemi, zatímco nad hlavou mu hvízdaly kulky.

Potom uslyšel i Buckovu pušku. Domníval se, že se bandité chtějí dostat přes řeku. Černoch pálil rychle za sebou. Pak Roy uviděl přikrčenou postavu, která skryta za keři běžela ke koním, kteří neklidně podupávali mezi stromy. Roy si klekl a zvedl pušku. Stiskl spoušť a uviděl, jak muž klopýtl. Roy vypálil znovu a tentokrát trefil lépe. Muž vykřikl a skácel se k zemi.

Vpředu praskaly větve. Judith a Blue opět vystřelili. Roy vyskočil a proběhl keři. Slyšel dusot kopyt a viděl dva muže, kteří přitisknuti ke krkům svých koní ujížděli k řece.

Judith Jordanová stála v prohlubni a pálila na ně. Jeden z nich se zřítil ze sedla. Jeho druh se právě dostal na mělčinu, když ho ze strany trefil Buck Daniel. Vykřikl, vzepjal se v sedle a potom se svalil do vody.

Oba koně bez jezdců vyběhli na břeh a zmizeli mezi keři. Roy zrovna běžel k Judith, když se mezí stromy objevil Buck Daniel.

„Jsou pryč,“ řekl mu zadýchaným hlasem. „Slyšel jsem dusot jejich koní, když se tu u vás začalo střílet. Prostě ty muže tady nechali ve štychu.“

„Podívejme se na ty chlapy, které jsme zasáhli,“ řekl Roy.

Zatímco se Buck vrátil k řece, šel Roy k muži u koní. Byl mrtvý. Byl to menší muž s viditelnou vadou páteře. Rovněž bandita, kterého trefil Buck, byl mrtvý. Jen muž, jenž se stal obětí kulky Judith, ještě žil, ale bylo jasné, že je v posledním tažení. Jedna kulka ho zasáhla ze strany, druhá šikmo zezadu. Roy si k němu klekl.

Muž spatřil hvězdu a zašklebil se. „Marshale,“ zasténal. „Jak to se mnou vypadá?“

„Špatně,“ odpověděl Roy Dillard. „Vy jste ten muž, který byl v Baggsu, že ano?“

Bandita přikývl. „Owen Taylor a Jim Carpenter vás viděli z kopců. Já jsem si vás vůbec nevšiml.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Roy.

„Dave Baxter,“ odvětil ten muž.

Buck Daniel přinesl láhev s vodou a dal mu napít. Na banditovi bylo vidět, že jej hvězda na hrudi černocha znervózněla. Roy sebou trhl.

„Nechci vám lhát, Dave,“ řekl. „Už vám nikdo nepomůže. Vaši přátelé na druhém břehu se vypařili a ponechali vás svému osudu. Taylor a Carpenter jsou mrtví.“

„To bych do kapitána nikdy neřekl,“ zasténal muž.

„Co má McCord za lubem?“ otázal se Roy. „Chladnokrevně obětoval vás i vaše dva přátele. A vy mu chcete i přesto být dál věrný? Jestli nám poradíte, tak ho dostaneme před soud.“

Bandita váhal.

„Neměl byste cigaretu?“

Roy mu jednu ubalil a strčil mu ji mezi rty. Pak mu ji zapálil. Muž si několikrát potáhl a začal mluvit. Banda se opravdu rozdělila. Dave Baxter a oba nyní již mrtví muži jeli s Lesem a Cliff ordem McCordovými do Hiawatha Camp, zatímco druhá skupina měla jet přímo do opuštěného stříbrného dolu Shilas.

Nad ránem se v jejich úkrytu objevil Mexičan se dvěma muži a vyprávěl jim o událostech v Baggsu. Protože nikdo nevěděl, jestli Brad McCord a Digger ještě žijí, banda okamžitě vyjela a ukryla se tady. Baxter byl poslán do Baggsu, aby tam vyzvěděl, co se děje. Když na zpáteční cestě dorazil do kopců, dozvěděl se od dvou mužů, kteří tam hlídali, že má v patách čtyři muže.

Přebrodil se na druhý břeh a oznámil tam kapitánovi, že Brad a Digger jsou zavření ve vězení, že jsou těžce ranění a že mají být později odvezeni do Laramie. Les ho potom znovu poslal přes řeku, aby pronásledovatele obklíčil.

Baxter mluvil stále nesrozumitelněji. Byl bledý jak stěna. Mezi slovy se syčivě nadechoval. Když mu Roy podal další cigaretu, zavrtěl hlavou.

„Co má McCord za lubem, Dave?“ otázal se Roy naléhavým hlasem.

„To nevím,“ zasténal bandita. „Ale musí to být něco velkého.“

„Jaký význam má 25. červen?“

„Do té doby máme všichni přijet do Shilasu. Počkejte, jednou jsem náhodou uslyšel, jak Les s Cliffem mluví o tom, že se chce s někým setkat vBitter Creeku. S jistým…“

Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí.

„Zkuste si vzpomenout,“ řekl Roy.

Baxter však už jen zamumlal několik nesrozumitelných slov, načež jeho pohled strnul, vzepjal se a bezvládně mu spadla hlava. Marshal zklamaně vstal.

„Jsi z toho moudrý?“ otázal se Bucka Daniela.

„Slyšel jsem něco jako satan nebo něco takového. Možná to byla jen kletba, kterou adresoval kapitánovi. Každopádně aspoň víme, že je do toho zamotaný Bitter Creek.“

„A ten je na severu,“ přikývl Roy. „Musíme to zkusit.“

Vydali se k postřeleným náhradním koním. Blue Boyova ryzka byla mrtvá. Buckův grullo se ještě trápil. Černoch mu dal s kamennou tváří ránu z milosti.

Byli zajedno v tom, že pronásledování by bylo nesmyslné. Blue musel k lékaři a po Judith nemohli chtít, aby ho do Baggsu odvezla sama.

Přivázali mrtvé bandity na zbylé rezervní koně, pomohli Blue Boyovi do sedla jeho koně a vydali se na zpáteční cestu do Baggsu.

McCordova banda nyní sestávala už jen z pěti mužů.

Návrat do města se stal triumfem proti jejich vůli.

Lidé seskakovali z chodníků a běželi jim naproti. Pohled na mrtvé zde nevyvolával mlčení. Ne, na to za sebou McCordova banda zanechala příliš krvavou stopu. Proto oslavující muži vyhazovali své klobouky do vzduchu, ženy za sebou táhly zvídavé děti a opilí kovbojové se plácali po ramenou, jako by ty bandity zastřelili osobně oni.

Dokonce i Judith Jordanová nad tím pocítila znechucení. Když dorazili k marshalově úřadovně, okamžitě je obklopil dav. Hned se nabídli ochotní muži, kteří Blue Boye odnesli k doktorovi. Judith je následovala. Zatímco Buck jel s mrtvými bandity k tesařství, vešel Roy Dillard do úřadovny. Denning za ním zavřel dveře a napjatě si vyslechl jeho zprávu.

„Takže byli na našem území,“ řekl a zavrtěl hlavou. „To znovu názorně ukázalo, jak skvělý je náš okresní šerif.“

„Neviděl jsem žádné hlídky na výjezdech z města,“ řekl Roy.

Rob Denning mávl rukou. „Tady se už nikdo nechová normálně,“ trpce poznamenal. „Hillman sedí v saloonu Star, je namol a tváří se, jako by Brada McCorda dostal on sám. Kromě žen a dětí jsou všichni opilí. Od té doby, co jste odjeli, se to ještě zhoršilo.“

„A kdyby Les McCord přišel na nápad vtrhnout do města a osvobodit svého bratra?“ otázal se Roy.

„Na to raději nemyslet, Royi,“ povzdechl marshal. „To by byl masakr.“

Dillard pohlédl do cel. Oba bandité byli vzhůru a pozorně vše poslouchali. Ve tváři Brada McCorda se zračila rezignace. Roy přistoupil k mřížím. Zatím ještě neprozradil, že Baxter před ním zmínil Bitter Creek.

„Tak, McCorde,“ prohodil, zatímco si balil cigaretu. „Teď už se můžete myšlenek na osvobození vzdát. Váš bratr už totiž nemá dost lidí. Les si nemůže dovolit obětovat byť jen jediného muže pro vaše osvobození, pokud nechce ohrozit svůj plán.“

McCord si odplivl a nenávistně na něj pohlédl. „To ne, marshale. Jeho plány nezkřížíte. Kromě Cliffa a mě nikdo neví, co má Les v úmyslu. A co se mě týče, tak byste si také neměl být tak jistý. Do Laramie je to víc než sto mil. Takže se toho ještě může stát hodně.“

Roy škrtl sirkou o tyč mříže a zapálil si cigaretu. Několikrát si potáhl a vyfoukl kouř mezi mříže, než odpověděl.

„Eskorta jim nedá šanci, McCorde, a navíc na Lese v Bitter Creeku čeká překvapení.“

Jiskry v banditových očích mu prozradily, že udeřil hřebík na hlavičku. Brad se sice zase hned začal kontrolovat, ale Roy už nyní věděl, že jeho lhostejnost je jen maskou. Baxter mu řekl pravdu.

„Váš bluf nevyšel, Dillarde,“ řekl Brad. „Podceňujete mého bratra. Ne on, ale vy zažijete překvapení. A nespoléhejte na to, že teď má k dispozici už jen pár lidí. Les má v tomto kraji spoustu přátel. Když bude chtít, postaví si tu malou armádu.“

Roy na něj vrhl chladný pohled. „Vy blázne,“ řekl. „Les se už nemůže spolehnout na ty pochybné existence, které pod ním sloužily za války. Ted po masakru v Laramie a hlavně po vraždě toho dítěte už rozhodně ne.“

Cítil, jak se jej zmocňuje vztek, a tak se rychle otočil.

+ + + + +

Bitter Creek byl větší než Baggs.

To bylo dáno tím, že město vzniklo při budování železnice Union Pacific. Mnoho jeho obyvatel byli lidé, kteří před lety sto mil na sever odtud v horách Wind River hledali zlato. Ten, kdo měl úspěch, se usadil ve městě na železnici.

Rozumní muži investovali své peníze tak, že teď mohli žít jako řemeslníci a obchodníci. Ale zůstalo tam i mnoho těch neúspěšných. Někteří z nich pracovali ve velké herně nebo v některém z dalších saloonů. Jiní dostali práci u některého z dobytkářských agentů, kteří poblíž nádraží postavili ohrady, v nichž se shromažďoval dobytek určený pro přepravu do měst na východě.

Večer 23. června, byl to pátek, slavil Bitter Creek jmenování nového městského marshala. Jeho předchůdce si zlomil vaz, když se v opilosti zřítil z koně. Mnoho lidí s volbou brutálního Floyda Callaghana nesouhlasilo, ale mlčeli, protože si to nechtěli rozházet s klikou jeho přátel.

Callaghan byl ještě před týdnem předákem na jednom ranči.

Toho večera Callaghan seděl se svými přáteli v herně Union Hall, v níž se nyní i tančilo.

Vysoký a mohutný Callaghan byl dobře vypadající muž, který měl úspěch u dívek. Jednak mu pomáhal jeho mužný vzhled, ale zároveň si také dívky nechávaly líbit jeho nejapné důvěrnosti proto, že z něho měly strach. Hezká Faye Denhamová však byla jiná. Sice s ní několikrát tančil, ale vždycky, když se jí pokusil sáhnout na prsa nebo na zadek, tak ho odkázala do patřičných mezí. Jenže právě toto odmítavé chování ještě zvyšovalo jeho drzost.

Konečně ji objevil. Tak jako všechny tanečnice i ona měla krátké světlezelené šaty s náběrkami a hlubokým výstřihem, jenž nabízel pohled na její krásná ňadra. Tančil s ní mladý kovboj a doslova zářil štěstím.

„Dneska s tebou vůbec není zábava, Floyde,“ zavrčel jeden z jeho přátel. „Přitom je to tvůj velký den. Proč nejdeme dozadu a nezahrajeme si?“

„To sis ještě nevšiml, že má oči jen pro tu novou?“ zasmál se jeho soused. „Ta malá ho uhranula. Ale ta se nenechá tak snadno zkrotit.“

Callaghan na ně vrhl rozzuřený pohled. „Jděte do herny sami,“ sykl. „Tak dělejte, zmizte odtud, nebo vám pomůžu. Vypadněte!“

Oba muži znechuceně vstali a pohlédli na sebe. Potom vypili své sklenice a mlčky odešli dozadu. Pianista právě skončil jeden kus, ale taneční páry zůstaly na malém zvýšeném pódiu. Doufaly v přídavek.

Floyd Callaghan vstal a prodral se davem u výčepního pultu. Potom zamířil k pódiu. Vyšel po schodech a vytáhl při tom z kapsy taneční kartu. V tom okamžiku začal pianista znovu hrát. Mladý kovboj chtěl právě obejmout Faye Denhamovou kolem pasu, když na rameni ucítil těžkou Callaghanovu ruku.

„Stát, chlapče,“ řekl nový marshal a mladíkovi do tváře zavanul pach whisky. „Teď jsem na řadě já. Nejsi tu sám. Najdi si jiné děvče.“

„Ale ona má mou kartu,“ protestoval mladý kovboj.

„Tak si vezmi mou,“ odsekl Callaghan.

„Můžete počkat, marshale,“ ozvala se Faye a pohlédla na něj jiskřícíma očima. „Nejdřív budu tančit s tímto kovbojem. Má na tento tanec právo.“

Callaghanovi vystoupily žíly na čele. Udeřil mladíka a ten se svalil mezi páry, které okamžitě přestaly tančit a klidily se pryč.

Callaghan chytil dívku za zápěstí a hrubě ji přitáhl k sobě. Chtěl ji obejmout, jenže Faye se mu vytrhla a dala mu pohlavek. Callaghan strnul a prsty se dotkl zasažené líce, ostatní dívky s jekotem utíkaly z pódia. Pianista přestal hrát.

Když Faye chtěla proběhnout kolem marshala, znovu po ní chňapl. Vykřikla, ale Callagan jí nemilosrdně vyvrátil ruku a přinutil ji, aby si před ním klekla. Chladně na ni pohlédl a vztekle řekl: „Teď mě dobře poslouchej, ty malá mrcho. Jsi tu placená za to, abys bavila hosty, a já jsem host jako ostatní. Rozumíš?“

„Pusťte mě,“ tiše řekla Faye se slzami v očích.

„Nejdřív si se mnou zatancuješ, kočičko,“ sykl Callaghan.

Několik mužů začalo reptat, ale marshal si jich nevšímal. Proto mu také uniklo, že jeden chlapík odstoupil od pultu a přišel mezi stoly u pódia. Také mladý kovboj už pro něj přestal existovat. Teprve když za sebou uslyšel jeho hlas, uvědomil si znovu jeho přítomnost.

„Pusťte tu ženu,“ řekl mladík.

Callaghan ucítil tlak revolveru mezi lopatkami a strnul. Potom však reagoval bleskově. Otočil se a vrhl se na podlahu, přičemž stále držel dívku za zápěstí. Druhou rukou tasil. Dopadl na záda a strhl Faye na sebe. Zároveň zvedl revolver a vypálil.

Mladík ve skutečnosti vůbec nechtěl střílet. Callaghanův manévr jej naprosto překvapil. V jeho tváři se zračil údiv, když ho do čela zasáhla kulka.

Tiše se svalil a hlavou dopadl dívce na nohy. Faye Denhamová vykřikla děsem. Callaghan ji ze sebe setřásl a vstal. Lidé se rozprchli z pódia a nyní na něj mlčky hleděli.

Muž, který tam přišel od barového pultu, vyšel po schodech a zvedl plačící dívku. Opřela se o něj a pohlédla na Callaghana, který se s bezmocným gestem obrátil k mlčícím hostům podniku.

„Co na mě tak civíte?“ vykřikl. „Vytáhl proti mně zbraň. Měl jsem se snad nechat odprásknout zezadu?“

Také v herně byli lidé výstřelem vyděšeni. Vycházeli nyní z jejích otevřených dveří. Muž, který podpíral dívku, vrhl na marshala tvrdý pohled.

„To se vám tedy povedlo, Callaghane,“ řekl. „Ten kluk by přece nevystřelil. Chtěl jenom bránit ženu před zpustlíkem tak, jak by to udělal každý v tomto kraji. Dokonce i bandité mají větší úctu k ženám než vy.“

„O. K., byla to chyba,“ zavrčel marshal a strčil si kolt zpátky do pouzdra. „Dneska jsem holt vypil víc než normálně. Ale ty své řeči byste si mohl nechat pro sebe, Hollistere. Jste ve městě jen několik dnů a už nám začínáte říkat, co je dobré a co ne. To se mi nelíbí, chlape.“

Hollister mu neodpověděl. Snesl Faye z pódia a předal ji do péče dvou dalších tanečnic, které s ní zmizely ve dveřích. Potom se vrátil k barovému pultu a objednal si další drink.

Ten výstřel přilákal i zástupce Graingera. Byl to starší muž, který zastával svůj úřad už za Callaghanova předchůdce.

Callaghan na něj pohlédl a pokynul mu. „Odnes ho, Berte!“ nařídil mu, přičemž ukázal na mrtvého kovboje. Grainger již mezitím pochopil, co se stalo. Pohlédl na marshala a strhl si hvězdu z hrudi. Pak ji Callaghanovi hodil k nohám.

„Najdi si jiného zástupce,“ řekl pevným hlasem.

Nato kývl na jednoho muže a spolu odnesli mrtvého kovboje.

Callaghan zrudl. Mlčky zvedl hvězdu a sešel z pódia. Vyzval své dva přátele, aby šli s ním, a opustil s nimi tančírnu.

Několik drsných mužů požadovalo, aby pianista dál hrál, ale protesty ostatních je umlčely. Lidé zkrátka měli po náladě.

Vzrušeně debatovali o té události.

O něco později odešel z Union Hall i Hollister. Spoře osvětlenými ulicemi došel do hotelu Black Horse. Ve svém pokoji se posadil do starého plyšového křesla a zapálil si cigaretu. Občas vstal a pohlédl dolů na Brent Street. Záměrně si vybral tento hotel stojící stranou od Main Street.

Uplynulo zhruba půl hodiny, když někdo tiše zaklepal na dveře. Hollister je otevřel a vpustil dovnitř Faye Denhamovou. Než za ní zavřel, ujistil se, že poblíž není žádný špeh.

„Jak se cítíte, Judith?“ otázal se mladé ženy.

„Strašně,“ přiznala Judith Jordanová. „Ta role, kterou tu mám hrát, mi vůbec nesedí, a to, co se právě stalo, bylo hrozné. Pořád poblíž sebe cítím ledový dech smrti. Nejdřív Tom a Benny a teď tento mladý kovboj.“

Vzlykajíc si skryla tvář do dlaní.

Roy Dillard ji vlídně vtlačil do křesla a přitáhl si židli. Přijeli sem do města teprve před třemi dny. Z Baggsu ráno po přestřelce na Snake River vyrazili do Rawlinsu, kde koupili kufr a nějaké šaty pro Judith. Z Rawlinsu potom odjeli vlakem do Bitter Creeku, přičemž předstírali, že se poznali až ve vlaku. To bylo zároveň i alibi pro případ, kdyby je někdo ve městě viděl spolu.

Své jízdní koně přivezli v dobytčím vagónu. Protože se Roy Dillard vydával za koňského handlíře, nebylo nápadné, že měl kromě svého vlastního pinta i Judithina hnědého hřebce Ringa.

Buck Daniel zůstal u Blue Boye v Baggsu. Měli do Bitter Creeku přijet v následujících dnech. Když oba muži při přestřelce ztratili náhradní koně, přenechali jim své vlastní náhradní koně Roy a Judith.

Dávali pozor, zda se ve městě neobjeví někdo z McCordovy bandy. Pro Judith nebylo těžké najít práci jako tanečnice vzhledem k tomu, jak dobře vypadala.

Uklidnila se a utřela si slzy.

„Možná ten nápad nebyl tak dobrý,“ zamyšleně řekl Roy Dillard. „Nechcete se raději vrátit na ranč?“

Zavrtěla hlavou. „Zůstanu tady, Royi,“ řekla rozhodně. „Možná se z rozhovorů hostů něco dozvím. Hloupé je jenom to, že z té bandy skoro nikoho neznám. Blue by je poznal spíš.“

„To přece nevadí,“ namítl Roy. „Bylo těžké odejít z Union Hall?“

„Ne,“ odvětila Judith. „Stribling na mě viděl, že jsem v šoku, a dal mi na zbytek večera volno. Jedno ale nechápu, Royi. Jak si mohli někoho tak brutálního, jako je Floyd Callaghan, vybrat za marshala?“

Roy pokrčil rameny. „Kdyby se uměl ovládat, tak by jeho jmenování mělo dokonce své výhody. Ale takto je naprosto nesnesitelný. Možná z toho incidentu městská rada vyvodí důsledky. Samozřejmě že bych ho nejraději poslal k čertu, ale mám svázané ruce. I když jsem nejvyšším úředníkem ve Wyomingu, nemůžu si ve městech dělat, co chci. Navíc chci ještě pár dnů vystupovat jako obchodník s koňmi Roy Hollister. Od té doby, co jsem odešel ze saloonu, pořád myslím na jednu věc. Callaghan je totiž přesně ten člověk, jakého by Les McCord mohl potřebovat.“

Judith na něj překvapeně pohlédla. „Vy myslíte, že by mohl být tím mužem, se kterým se McCord chce setkat?“

„Vyloučeno to není,“ poznamenal Roy. „Dosud byl jenom předák, kterého jeho rančer propustil. Za ten nový džob vděčí jen nehodě svého předchůdce.“

Judith se zamyslela. „A co když to nebyla nehoda, Royi?“ otázala se rozrušeným hlasem. „Jak jsem slyšela od lidí, tak ho našli mrtvého za kostelem vedle jeho koně. Byl opilý, ale to přece mohl být úmysl. A možná Callaghan spor s tím mladíkem vyprovokoval jen proto, aby si tu mohl sbalit své věci a odjet.“

„To vůbec nezní nelogicky,“ zazubil se Dillard. „Ale není to podložené, Judith. I kdyby to byla pravda, tak se to zatím nedá dokázat.“

Chvíli přemýšlela. „Začnu se k němu chovat jinak,“ řekla. „Samozřejmě ne hned. Musí to být promyšlené, ať mu to nepřipadá nápadné. Ale pokud získá dojem, že by mě možná přece jen mohl dobýt, tak bych z něho mohla něco vytáhnout.“

„To nepřipadá v úvahu, Judith,“ rezolutně to odmítl Roy. „Bylo by to příliš nebezpečné. Při své averzi vůči němu byste tu hru nemusela zvládnout.“

„Třeba ano,“ odsekla a sevřela pěsti. Chvěly jí koutky úst. „Už v Baggsu jste byl proti tomu, abych zde hrála svou roli. Podle vás už je pouhá má přítomnost v Bitter Creeku rizikem. Ale já nedojdu klidu, dokud McCordové nebudou stát pod šibenicí.“

Vstala a vrhla na něj prosebný pohled.

Přikývl. „O. K., Judith! Dělejte, co považujete za správné. Ale nebuďte, prosím, lehkomyslná. Nemůžu být pořád ve vaší blízkosti.“

„Nebudu vám dělat problémy, Royi,“ slíbila a usmála se na něj. „Až se jednou vrátím na ranč, tak to chci udělat s vědomím, že vy dva s Buckem jste moji přátelé.“

Roy potlačil přání ji obejmout. Věděl, že po tom všem, co prodělala, už asi nikdy nebude cele patřit nějakému muži. Jenže on ještě nikdy předtím nepotkal ženu, která by ho tak přitahovala. To, co cítil k Judith, už delší dobu bylo něco víc než jen obdiv.

„O našem přátelství nemusíte pochybovat,“ řekl přidušeně. „Pojďte, vezmu vás do hotelu.“

Po cestě k Main Street mu slíbila, že hned půjde do postele. Před vchodem hotelu Union se rozloučili.

„Dobrou noc, Royi,“ řekla a letmo jej políbila na tvář. Potom vběhla dovnitř.

Jako omámený se vrátil na Brent Street. Škoda že bydlíme v různých hotelech, pomyslel si. Jenže Stribling, její boss, jí přidělil pokoj v hotelu Union, v němž bydlely všechny tanečnice.

Mnohem více však nyní Roye trápilo něco jiného.

Litoval teď toho, za jak tragických okolností se s Judith seznámili.

+ + + + +

Do úterý 27. června se v Bitter Creeku nic nedělo. Večerním vlakem přijeli Buck a Blue Boy. Nikdo si jich nevšímal. Mnohem více pozornosti lidé věnovali jinému cestujícímu. Tento zhruba třicetiletý štíhlý muž byl oblečen do elegantního tmavého oděvu, bílé košile s náběrkami a černé kravaty.

Zdálo se, že je poměrně známý, protože ho hodně lidí zdravilo, když se svou cestovní taškou kráčel po Main Street. Před ženami, které potkával, galantně smekal klobouk.

Buck, který s Blue Boyem vyváděl koně z nákladního vagónu, se ironicky pousmál.

„To bude mít Roy radost,“ řekl. „Ten vyfintěný chlapík je Lany Nathan. Je to hráč. On a Dillard se dobře znají. Jestli se potkají, tak Roy může zapomenout na tu komedii se svou totožností. Potom bude každý vědět, kdo je doopravdy.“

„Ti dva se nemají rádi?“ otázal se Blue.

„To se tak nedá říct,“ odpověděl Daniel. „Jednou dokonce Royovi pomohl vyčistit město, ve kterém vládly násilí a korupce. Při jiné příležitosti se Nathan zachoval neutrálně. Nepodvádí. Je to poctivý hráč. Má talent na všechny druhy her. A s koltem je také zatraceně dobrý. Je rychlý, ale také přesný. Jako hráč má dobré nervy a vždycky přesně zamíří, než stiskne spoušť. S Royem ale nejsou přátelé. Prostě se respektují.“

Chopili se uzd a vydali se ke stáji. Blue ještě nemohl pořádně stoupnout na prostřelenou nohu, a tak jen kulhal. Když vešli do stáje, stájník se právě dohadoval s nějakým mužem o ceně za péči o dva koně. Když se tam objevili Buck s Blue Boyem, muž se okamžitě otočil.

„Dobrý den, marshale,“ usmál se na Bucka.

„Vida, pan Van Groot,“ odvětil Daniel. „Myslel jsem si, že jste na coloradské straně. Dillard mi to řekl. Chyběl jste mu.“

Lee Van Groot si zapálil cigarillo. „Byl jsem tam,“ odvětil. „Když jste tady, Danieli, tak ani Dillard nebude daleko, což mě přivádí k myšlence, že bych měl s cestou do Cheyenne ještě počkat.“

S úsměvem vyšel ven a nechal po sobě jen silnou vůni tabáku. Buck hleděl za ním. Potom počkali, až se stájník postará o jejich koně. Když mu zaplatili, vzali si své zbraně a vydali se hledat ubytování. Rozhodli se pro malý penzion v jedné z bočních uliček.

V pokoji se potom poradili, co dál. Neměli tušení, kde bydlí Roy a Judith, a stejně tak nevěděli, co se tam dělo. Dillard jim nechtěl posílat telegram.

„Rozdělíme se a budeme je hledat,“ rozhodl Buck. „Kdo je najde, tak tu v pokoji zanechá zprávu.“

Když Blue vstal, zkřivil tvář bolestí.

Buck si toho všiml a zase ho vtlačil do postele. „Sorry, Blue. Ty prozatím zůstaneš tady a odpočineš si. Jednoho z těch dvou určitě najdu. Potom přijdeme sem, O. K.?“

„Díky, Bucku,“ s úlevou řekl Blue a natáhl se.

Daniel na něj kývl a šel ven.

Roy Dillard odpoledne navštívil jeden koňský ranč poblíž Bitter Creeku a prohlédl si jeho koně. Jako koňský handlíř to musel dělat.

Jelikož koním celkem rozuměl, působil poměrně věrohodně. Ranč nabízel jen plemeno morgan a on jim vysvětlil, že hledá quarter horše.

Zvečera obešel saloony, ale nenarazil na žádnou známou tvář. Blue mu v Baggsu popsal jednotlivé členy bandy tak dobře, jak si jen vzpomínal.

Roy Dillard proto hledal dobře vyhlížejícího Mexičana a muže se zrzavými vlasy. Nedočkal se však. Potkal sice několik Mexičanů, ale nikdo z nich nenosil zbraně, o kterých mu řekl Blue. Onen Mexičan se měl vyznačovat opaskem s vrhacím nožem, jehož rukojeť mu měla trčet z pochvy na zádech.

Kolem deváté hodiny večer přišel do Union Hall a našel si tam volné místo u barového pultu. Vtom se tam objevil Larry Nathan, kterého někteří lidé zdravili tak nahlas, že všichni ostatní k němu upřeli své zraky. Joe Stribling vyšel od baru a podal hráči ruku.

„Už jste zase tady, pane Nathane?“ vítal ho. „To je ale překvapení. Pojďte, první drink máte na účet podniku.“

Přitáhl hráče k barovému pultu a odsunul dva muže, kteří tam stáli.

„Udělejte místo pro Larryho Nathana!“ zvolal a nalil dvě sklenice whisky. Jednu z nich posunul k hráči a připil na jeho počest. Když chtěl Nathan sáhnout po sklenici, kdosi do něj strčil.

„Nemůžete dát pozor, chlape,“ zavrčel Nathan a otočil se. Vtom se však zarazil, protože hleděl na Roye Dillarda.

„Jmenuju se Roy Hollister, pane Nathane,“ rychle řekl federální marshal. „Omluvte mě, ale někdo do mě vrazil.“

Chvíli na sebe mlčky hleděli.

„To je v pořádku, pane Hollistere,“ řekl hráč a podal mu ruku. „Napijete se s námi?“

„Rád, pane Nathane,“ odvětil Roy.

Nathan poručil další whisky a Stribling je obsloužil.

„Pan Hollister tu chce nakoupit koně,“ představil jej hráči.

„Vy nakupujete pro armádu?“ otázal se Nathan.

„Ne,“ opáčil Roy. „Jsem tu ve službách jednoho rančerského spolku z Colorada.“

Chvíli se bavili o koních, pak po několika drincích opustili bar a přišli k volným židlím, jež stály u stěny poblíž piana, takže byl jejich rozhovor tlumen hudbou.

„Takže vy jste znovu na lovu,“ poznamenal Nathan a usmál se. „Pak ten černoch, kterého jsem viděl ve vlaku, byl váš přítel Buck Daniel. Koho honíte tentokrát?“

Roy s odpovědí váhal.

Hráč zvedl obě ruce. „Nemusíte mi nic říkat, Royi,“ rozesmál se. „V poslední době se mi lepí smůla na paty. Nejsou to velké ztráty, ale vy mě přece znáte. Celý poslední týden jsem byl ve Wamsutteru, ale výhry za moc nestály. Když jsem začal vyhrávat, ostatní vystoupili ze hry. Takže jsem jel zase o štaci dál. Teď cestuji vlakem do stříbrných měst v Utahu.“

Když to Dillard uslyšel, rozhodl se, že mu řekne pravdu.

„Jsem tu kvůli McCordům, Larry,“ prohodil. „Jeden z nich zastřelil mého kolegu. Možná jste i vy slyšel o tom, co se stalo v Laramie. Zavraždili tam čtyři vojáky a majitele stáje.“

Hráč přikývl. „A nedaleko Waldenu jedno dítě. Ve Wamsutteru se vypráví, že jeho matka v Baggsu postřelila Brada McCorda a ten se pak dostal za mříže. Je to pravda?“

„Je to skvělá žena,“ přisvědčil federální marshal. „Pracuje tady v tančírně pod falešným jménem. Paní Jordanová tam vystupuje jako Faye Denhamová, Larry. Možná byste na ni chvíli mohl dát pozor. Díky svému vzhledu je vystavena neustálému obtěžování.“

Potom hráči pověděl o Floydu Callaghanovi.

„Víte přece, že mám pro krásné ženy slabost, marshale,“ s úsměvem řekl Nathan. „Bude mi potěšením ji chránit.“

„Doufám, že respektujete, že před několika dny přišla o muže a syna,“ varoval ho Dillard.

Larry Nathan zbledl. „Vážím si vás, Dillarde, ale něco takového už od vás nechci nikdy slyšet.“

„Je mi líto, Larry,“ odtušil Roy. „Nemyslel jsem to tak.“

Judith právě přišla z tanečního podia. Pianista přestal hrát a Roy na ni mávl, aby přišla za nimi. Oba muži se zvedli ze židlí.

„Faye, smím tě seznámit s panem Nathanem?“ řekl Roy dostatečně nahlas, aby to lidé poblíž mohli slyšet. „To je Faye Denhamová!“

„Dobrý den, pane Nathane,“ pozdravila Judith.

Hráč se uklonil. „Těší mě, madam.“

Nabídli jí židli uprostřed a pak se posadili. Roy jí potom vysvětlil, že Nathan o nich ví.

„Larry je profesionální hráč, Judith,“ řekl. „Asi týden tu bude mít pronajatý stůl. Proto nebude nápadné, když se s vámi seznámí. Slíbil mi, že na vás bude dávat pozor.“

„Vy jste hráč?“ otázala se ho.

„Ale není to žádný obyčejný hráč,“ rychle dodal Roy. „Je to férový a spolehlivý člověk. Můžete mu bez obav důvěřovat.“

„Pak jsem klidná,“ řekla s úsměvem mladá žena a podala Nathanovi ruku. Když se pianista znovu posadil za svůj nástroj, omluvila se a vrátila se k ostatním dívkám.

Larry Nathan na ni pohlédl rozzářenýma očima. „To jste ji ještě podcenil, Royi. Je to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal. Nemůžu věřit vlastním očím, že toto okouzlující stvoření zvedlo revolver proti McCordovi.“

Dillard se tiše zasmál. „Larry, musím vás teď opustit. Jestli tím vlakem přijel Buck Daniel, tak si musíme promluvit. Dáte pozor na Judith?“

„Nemusíte si o ni dělat starosti,“ ujistil ho hráč. „Proč si vlastně myslíte, že se McCordové mohou objevit v tak rušném městě, jako je Bitter Creek?“

Roy mu to vysvětlil. „Ale spíš je to jen tip.“

Poklepal Nathanovi na rameno a odešel. Venku hned spatřil Bucka. Oba ovšem předstírali, že se neznají. Buck se zdvořile zeptal, zda by neměl oheň, a při tom hlesl: „Pension Closs!“

Potom se otočil a šel dál. Roy tam chvíli zůstal stát a pak se vydal za ním. Těsně před vedlejší ulicí se srazil s pihovatým mladíkem. Výrostek se omluvil a spěchal dál.

Roy Dillard cítil lehkou vůni máty, když odbočil do té postranní uličky.

+ + + + +

V hotelovém pokoji se muži srdečně přivítali. Dillard se poptal na Blue Boye a potom jim vyprávěl, co se událo od jeho příjezdu do Bitter Creeku.

„Myslíš, že Larrymu Nathanovi můžeme věřit?“ otázal se Buck. „Totiž jestli si zvykne na vaše falešná jména a jestli vás při první příležitosti omylem neprozradí?“

„Je to chladnokrevný hráč, Bucku,“ uklidňoval Roy svého přítele. „Někdo takový nedělá moc chyb. Vlastně jsem moc rád, že je poblíž Judith.“

Míšenec nápadně mlčel.

„Co se stalo, Blue?“ otázal se Daniel. „To tě ta rána stále bolí?“

„Nechejte mě chvíli přemýšlet,“ mávl Blue rukou.

Buck se znovu obrátil k Royovi. „Víš ty vůbec, že ve městě je Lee Van Groot? Setkali jsme se ve stáji.“

„To jsem nevěděl,“ odvětil Dillard a usmál se. „Měl jsem za to, že je v Coloradu, ale toho se asi jen tak snadno nezbavíme.“

Buck jim pověděl, co se dozvěděl od lovce lidí.

„Ten teď nejede do Cheyenne,“ zasmál se Roy. „Velice dobře pochopil, že stopy McCordů vedou do Bitter Creeku, protože vidí, že jsme tady.“

„Pak hrozí, že tvůj převlek za koňského handlíře se prozradí,“ poznamenal Buck.

„Promluvím s ním,“ odvětil Roy. „Bude mlčet, aby se banda nedozvěděla, co ji tu čeká. Lee Van Groot udělá všechno, aby zinkasoval aspoň jednu prémii. Naštvalo ho, že mu Brad utekl mezi prsty.“

„Poslouchejte, vy dva,“ náhle vyhrkl Blue. „Tvrdíte, že tomu Nathanovi se dá věřit. Ale jste si tak jistí, že byste pro něho strčili ruku do ohně?“

Užasle na něj pohlédli a pak si vyměnili pohledy.

„No, ruku do ohně bych nedal ani pro tebe, Blue,“ poznamenal Daniel, „i když se z nás stali přátelé. Na to se ale známe příliš krátce.“

„A ty, Royi?“ zeptal se Blue. „Udělal bys to pro toho hráče?“

„Těžko říct, Blue,“ odvětil Dillard. „Přijde na to. Ale proč se vlastně ptáš?“

„Protože pořád musím myslet na tu přestřelku ve Snake River,“ odvětil Blue. „Vzpomeňte si přece. Když Dave Baxter zemřel, jeho posledním slovům nebylo rozumět. Buck si myslí, že řekl ,satan’ a že šlo o kletbu adresovanou kapitánovi. Co když ale Baxter řekl namísto satan Nathan?“

Dillard sebou bezděky trhl. Také Buck se zhrozil. Na chvíli byli zaražení a jenom na sebe strnule hleděli.

„To by teda byla věc,“ hlesl Buck. „A tys mu všechno vyklopil, Royi. Zní to strašně, ale Blue má pravdu. Baxter mluvil tak nesrozumitelně, že jsem se klidně mohl splést.“

„Tos nám teda, Blue, nasadil brouka do hlavy,“ přidušeně řekl Roy. „Ale Larry jako komplic bratrů McCordových, to si prostě nedokážu představit.“

Dillard vyskočil a začal neklidně chodit sem a tam.

Potom se náhle zastavil a pohlédl na Blue Boye. „Každopádně tvé podezření musíme prověřit,“ řekl. „Kdyby se mu někdo z nás dvou pověsil na paty, tak si toho hned všimne. Tebe ale nezná, Blue. Věříš si, že bys ho zvládl sledovat, když se bude pohybovat mimo Union Hall?“

„Zítra ráno už mi bude lépe,“ odvětil Blue. „Jasně, to zvládnu.“

Roy přikývl. „Dobrá, Blue! V tančíme na něj může dávat pozor Judith. Hned za ní zajdu a všechno jí vysvětlím. Ale vy se teď nejdřív vyspěte. Zítra za úsvitu to naaranžujeme tak, jako bychom se náhodou setkali v Mabelině restauraci. Dobře se vyspěte. Dobrou noc.“

Naplněn neklidem se vydal k Union Hall.

+ + + + +

Když Roy Dillard opustil penzion, vůbec nemyslel na mladíka žvýkajícího mátu, se kterým se půl hodiny předtím srazil na Main Street. I pihovatý Rick Waldon už na toho vysokého muže s rezavě hnědým kabátem z kůže dávno zapomněl. Nikdy předtím se nepotkali.

Byla to jedna z hříček osudu. Rick Waldon jel nocí, jako by měl ďábla v patách. Matný svit měsíce stačil jen na to, aby viděl na cestu. O něco později dorazil k Black Buttes, kopcovité krajině.

Mezi kopci, v jednom plochém údolí, stála bývalá dostavníková stanice Black Butte. Dřív tam zastavovaly dostavníky společnosti Overland a měnily tam koně, zatímco pasažéři si mohli na hodinu odpočinout. Byla to jedna ze 139 stanic mezi St. Louis v Missouri a San Franciskem v Kalifornii. Od postavení železnice však Overland zastavila provoz.

Mezi Wamsutterem a Bitter Creekem byly ještě dvě takové stanice, ale La Clede a Dug Springs stály na pozemcích dvou rančů. Jen Black Butte byla opravdu pustá. Na chov dobytka zde rostlo příliš málo trávy.

Když mladý Waldon dorazil mezi zchátralé budovy stanice, uslyšel cvaknutí závěru pušky.

„To jsem já, Candy!“ zvolal a seskočil ze sedla.

„No konečně,“ zavrčel Red. „Kapitán už je pěkně nervózní.“

Rick Waldon přišel ke dveřím a vstoupil dovnitř.

U těžkého dřevěného stolu seděli Les McCord, jeho bratr Cliff a Juan Gomez. Krátili si čekání kartami, které nyní hodili na stůl. Byly potrhané a špinavé.

„Byl tam?“ napjatě se zeptal kapitán.

„Tak jak bylo domluveno, kapitáne,“ odvětil Candy a podal Lesovi složený list papíru, načež se posadil na lavici k Mexičanovi.

„Přečti to, Lesi,“ netrpělivě naléhal štíhlý Cliff McCord.

Les podržel dopis na světle svíčky a očima přelétl text.

Stálo tam:

Transport dorazí do stanice Wamsutter 29. v deset hodin večer. Federální marshalové Dillard a Daniel dorazili do Bitter Creeku. Měli by být pro jistotu vyřazeni už předtím.

Zjistím, kde bydlí. Čekám Gomeze, Reda a Candyho zítra za tmy za kůlnami na nádraží.

„Co je?“ sykl Cliff McCord, když spatřil zamyšlenou tvář svého bratra.

Les ho seznámil s obsahem dopisu.

„Bueno!“ spokojeně se usmál Juan Gomez. „Potom je všechno jasné.“

„Jen pomalu, Juane,“ zavrčel Cliff a pohlédl na svého bratra. „Dillard a Daniel, Leši, to nejsou obyčejní federální marshalové. Dobře víš, co se o nich vykládá. To jsou ti vůbec nejprotřelejší stopaři na celém západě. Jestli jsou v Bitter Creeku, tak kvůli nám.“

„To je mi jasné, Cliff e,“ zamyšleně odpověděl kapitán. Moc rád bych je odklidil z cesty, ale to by byla více než riskantní záležitost. Nemůžeme si už dovolit žádný výpadek, jinak to vlakové přepadení nevyjde. Mezi Wamsutterem a Bitter Creekem se poveze sedmdesát tisíc dolarů. To jsou peníze určené pro vojáky ze všech pevností na jihozápadě Wyomingu. Jenom my dva ten vlak nezastavíme.“

„Řekl bych, že v tom vagónu bude i jeden náš člověk, ne?“ zeptal se Cliff.

„Samozřejmě,“ odvětil Les. „Vždyť právě Burnitt mi o tom přece řekl. Jenže pokud transportu hrozí nebezpečí, tak armáda přece nepošle jako posilu jen dva muže. Ovšem já jsem v Laramie nečekal jen tak, až nám ten seržant se svými muži vběhne do náručí.“

„A když se před tou akcí prostě neukážeme?“ otázal se Cliff. „Když prostě a jednoduše půjdeme Dillardovi a Danielovi z cesty, tak se nám nemůže nic stát.“

Les McCord pokrčil rameny.

„Vy mě vážně bavíte,“ zasmál se Mexičan. „Proč se tolik vzrušovat, kapitáne? Zbavím vás těch dvou marshalů. Potřebuju jenom jednoho muže, který mi bude krýt záda. Stačí, když pojedu s Redem na smluvené místo před nádražím. Když budu vědět, kde ti dva marshalové jsou, tak je v klidu oddělám.“

Les McCord na něj vrhl dlouhý mlčenlivý pohled.

„Tak dělej, kapitáne! Proč ještě váháš? Copak jsem někdy selhal?“

„Tak dobrá, Juane,“ přikývl Les. „Jestli se to někomu může podařit, tak jsi to ty. Hned potom z Bitter Creeku odjedete do Wamsutteru. Setkáme se tam na dohodnutém místě.“

„Bueno, rozumím,“ řekl Juan a vstal.

Když Roy Dillard vešel do Union Hall, panoval tam klid.

Tanečnice seděly s několika hosty u stolů a bavily se s nimi. V herně již zhasla světla. Několik dívek, mezi nimi i Judith, již mělo volno.

Roy zastavil jednu mladou ženu. Na konci barového pultu spatřil Lee Van Groota. Lovec lidí stál u baru sám, tak jak to u něj bylo obvyklé.

Vždy pamatoval na odstup od ostatních.

Roy a Judith k němu přišli.

„Hlavně mě teď neoslovujte jménem,“ řekl rychle, ještě než Van Groot mohl něco říct.

Van Groot se uklonil. „Jsem rád, že vás zase vidím, madam.“ Na rtech se mu objevil úsměv. „Doufám, že mi zase nebudete kazit kšefty.“

„Vy se znáte?“ zaraženě se otázal Dillard.

„Měli jsme to potěšení už v Baggsu,“ přikývl Van Groot.

„Dáte si drink, pane Hollistere?“ otázal se majitel saloonu.

Roy jim objednal celou rundu a pak počkal, až se ten muž znovu vzdálí k druhému konci pultu.

„Proč tolik tajností?“ otázal se lovec lidí.

Roy na něj vrhl vážný pohled. „Zapomeňme na všechno, co nás rozděluje, Lee,“ řekl klidným hlasem. „Tentokrát vás musím poprosit o podporu. Co byste řekl na jistou spolupráci?“

„Takže se přece jen ještě dějí zázraky,“ podivil se lovec lidí. „Vyklopte to, člověče, nebo tomu neuvěřím.“

Roy hovořil tiše a často se ohlížel, když mu vysvětloval souvislosti. Byl velmi otevřený a zmínil i dosud neurčité podezření, že Larry Nathan by mohl být spojencem banditů.

Van Groot to musel nejdřív strávit.

„Já to prostě nemůžu pochopit,“ řekl po chvíli. „Larry Nathan sice je chladnokrevný člověk, ale nikdy neudělal žádné svinstvo. On že by byl spojencem McCorda? To by mě nikdy nenapadlo.“

„Ani mě ne,“ připustil Dillard. „Ale jako hráč se dostane ledaskam. U karet se hodně pije a mluví, takže toho mohl hodně pochytit. To je pro bandity přímo ideální tipař.“

„To zní zatraceně logicky,“ přikývl Van Groot. „Můžete se mnou počítat.“

„To mi bylo od začátku jasné,“ řekl Roy s úsměvem. „Žijete přece ze štvaní takových holomků. Tentokrát budete při tom, až půjde do tuhého, na to dám krk.“

Van Groot pohlédl na Judith. „Doufám, že pro mě zůstane aspoň jeden McCord,“ utrousil.

„Jednu prémii vám garantuju, ať už se dostanete ke střele, nebo ne,“ slíbil Dillard.

+ + + + +

Ve středu ráno se Bitter Creek probudil do jasného dne. Nic neukazovalo na to, jak krvavě skončí.

Kolem osmé hodiny Main Street ožila. Nikdo si nevšímal Blue Boye, který se naproti hotelu Union posadil na chodník a začal cosi vyřezávat z jakéhosi polínka.

Okolo jedenácté Larry Nathan vyšel z hotelu a odebral se do sousední Union Hall. O hodinu později se vrátil do hotelu. Blue spatřil Bucka Daniela. Černoch se opřel o trám a začal si číst noviny.

Blue vstal a vydal se k Mabelině restauraci, kde pojedl vejce se šunkou. Potom si dopřál steak s fazolemi a šálek kávy. Oknem viděl, jak jeden z barmanů přilepuje na stěnu vedle vchodu nějaký plakát.

Po jídle se tam míšenec šel podívat. Plakát oznamoval, že proslulý Larry Nathan si od soboty pronajímá stůl v herně. Lidé byli vyzváni, aby si s ním poměřili síly.

Blue zamířili do penzionu. Okolo čtvrté hodiny odpoledne měl vystřídat Daniela. Díky střídání po čtyřech hodinách měli mít Larryho Nathana téměř neustále pod kontrolou.

Roy Dillard se toho rána pořádně vyspal. Vstal teprve v poledne, umyl se, oholil se a potom šel na oběd do restaurace. Pak opustil hotel Black Horse a vydal se na kolečko po saloonech.

Tak plynul čas a nic se nedělo.

Zvečera se saloony začaly plnit. Když Judith Jordanová šla v osm hodin do tančírny, měl právě na protější straně ulice hlídku Buck. Hráč ještě stále neopustil hotel.

O nějaké dvě hodiny později již panovala tma. Ze saloonu Union zněly tóny klavíru. Buck si rozmrzele ubalil cigaretu a zapálil si. Bral čekání se stoickým klidem, nechápal však, proč se hráč ještě stále neobjevil.

Jeho trpělivost byla odměněna až v jedenáct.

Larry Nathan vyšel z hotelu a na okamžik se zastavil na chodníku. Potom si narovnal klobouk a vydal se po Main Street. Buck se přitiskl do stínů přístřešků nad chodníkem a nechal ho kousek odejít, aby se pak opatrně vydal za ním.

Když dorazili k penzionu Closs, spatřil Blue Boye. Rychle mu dal znamení a udělal několik kroků do hloubi uličky.

„Nathane! Jde směrem k nádraží,“ prohodil k němu.

„Půjdu s tebou,“ odvětil míšenec. „Právě jsem chtěl k Royovi do saloonu.“

Buck se přikradl k rohu ulice.

Nathan zrovna přešel koleje. Blue Boy s Buckem jej následovali ve stínu domů.

Počkali, až jim zmizí z dohledu, a potom se rychle rozběhli. Za tratí panovala tma. Stálo tam jen několik kůlen, které sloužily jako skladiště. Dobytčí ohrady byly tou dobou prázdné. Měly se naplnit až po podzimním shánění dobytka.

Oba muži klopýtali temnotou. Zdálo se, že se Nathan vypařil. Opatrně kráčeli dál. Tak se blížili k jedné kůlně, na jejíž čelní straně visela lucerna, jež slabě osvětlovala okolí.

Z míst, kam už její světlo nedosahovalo, se náhle ozval nějaký zvuk. A potom to přišlo. Blue Boy s Buckem se právě chtěli otočit k ohradám rozprostírajícím se v temnotě nalevo od nich, když tu uslyšeli zasvištění. Oba okamžitě tasili, ale už bylo pozdě.

Blue slyšel, jak Buck zasténal, načež se skácel k zemi. I když světlo lucerny bylo velmi slabé, stačilo na to, aby nyní mohl vidět nejasné obrysy okolí.

Instinktivně se rozběhl ke kůlně, aby se skryl ve stínu její zadní stěny. Vtom se však z temnoty vynořil muž.

Blue ještě zvedl revolver, ale najednou mu hrudí projela ostrá bolest. Měl pocit, že mu snad praskne. Ještě viděl záblesk výstřelu a v křeči stiskl spoušť. Další výstřely však už neslyšel. Byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

+ + + + +

Střelba byla slyšet až na Main Street.

Jenže pouze jediný člověk slyšel i dusot koní, který hned poté odezněl. Tím mužem byl Floyd Callaghan, který se při své noční obchůzce zatoulal až k nádraží.

S puškou v ruce vyrazil k místu přestřelky právě v okamžiku, kdy první lidé vyběhli ze svých domů a s rozrušenými výkřiky začali pobíhat po Main Street. Dlouhými kroky přeběhl koleje a zamířil mezi ohrady a kůlny.

U plotu na zemi spatřil muže. Druhý se nad ním skláněl. Callaghan se zastavil a zvedl pušku, načež opatrně přišel k nim.

„Ruce vzhůru, pane!“ zvolal.

Muž se k němu otočil.

„Nathane?“ udiveně hlesl nový marshal.

Hráč vstal a opřel se o plot.

„Pusťte ten revolver,“ rozezleně přikázal Callaghan.

Hráč poslechl a chytil se za levou ruku.

„Tři kroky doprava,“ zněl další marshalův rozkaz, přičemž marshal na Nathana mířil puškou, i když se sklonil pro jeho revolver a zvedl jej.

Za jeho zády se tam již přihnali první lidé. Callaghan přistoupil k bezvládnému tělu černocha, jenž ležel na břiše. Mezi lopatkami mu ze zad trčel vrhací nůž. Zabodl se mu do nich až po rukojeť. Potom jeho pohled ulpěl na mrtvém, jenž ležel v prachu blíže ke kůlně.

„Pane Bože, co se to tu vlastně stalo?“ zeptal se Nathana.

Dav zvědavců se stále rozrůstal.

„To by zajímalo i mě,“ odvětil hráč, když se Roy Dillard prodral davem a strnul jak Lotova žena. Pohled, který se mu naskýtal, mu naháněl husí kůži. Vyděšeně hleděl na Bucka. Pak si k němu klekl a vytáhl mu ze zad vrhací nůž, přičemž musel vynaložit všechny své síly. Potom ho opatrně otočil, avšak již na první pohled poznal, že Buck je mrtvý.

Pocítil pronikavou bolest. Když vstal a přišel k Blue Boyovi, pokradmu si utřel oči. I v tomto případě bylo jasné, že přišel příliš pozdě.

Pomalu přišel k Nathanovi a pohlédl do jeho bledé tváře.

„Za to budete viset, Nathane, a já budu stát blízko a budu se dívat.“

Hráč si sevřel krvácející ruku. „Co to má znamenat, marshale?“ zlobně se zeptal. „I mě ta střelba naprosto překvapila. Snad mě nechcete podezírat?“

Callaghan pohlédl na Dillarda. „Marshale? Teď už vůbec ničemu nerozumím.“

Roy vytáhl z kapsy hvězdu a ukázal mu ji. „To patřilo k mé místní roli. Jsem federální marshal Roy Dillard a ten mrtvý byl jeden z mých zástupců a můj nejlepší přítel. Jmenuje se Buck Daniel. On a ten míšenec jménem Blue Boy měli sledovat Larryho Nathana, protože jsme ho podezírali z toho, že je ve spojení s McCordovou bandou.“

Hráč na něj mlčky hleděl se sevřenými rty. Kdyby Roy nebyl tak otřesen, možná by se byl zamyslel nad nevěřícným pohledem toho muže. Takto Dillard Callaghanovi vyprávěl o boji na Snake River a o posledních slovech Davea Baxtera.

„Jste zatčen,“ řekl Nathanovi.

Tu ucítil ruku na rameni a otočil se.

„Takže jste měl pravdu, Dillarde,“ řekl Van Groot. „Je mi to líto. Nemám negry rád, ale Buck Daniel byl muž, kterého jsem si velmi vážil.“

„Děkuju, Lee,“ přidušeně odvětil Roy.

„Ty kryso,“ zavrčel Van Groot na Nathana.

Hráč se na něj chtěl vrhnout holýma rukama, ale Callaghanmu vrazil pažbou pušky do prsou a Nathan byl sražen na plot.

Roy teprve nyní pohlédl na třetího mrtvého. Ten pihovatý obličej mu byl povědomý, jenže nevěděl, odkud. Zatímco nad tím přemýšlel, řekl mu hráč: „Až bude po všem, tak vás už nebudu znát, Dillarde. Přesto vám radím, abyste mě teď poslouchal. Ať už si ohledně mě namlouváte cokoli, je to omyl. Byl jsem na cestě k mexické rodině, která bydlí tam dole u potoka.“

Přitom ukázal za kůlny.

„Gabriel Morales,“ prohodil Callaghan na vysvětlenou. „Živí se pletením košů, které prodává obchodníkům ve městě. Pomáhají mu při tom jeho žena a čtyři děti.“

„S Imeldou, jeho nejstarší dcerou, se už mnoho let přátelím,“ dodal Nathan. „To, že Buck a ten míšenec jsou za mnou, jsem si vůbec nevšiml. Už jsem minul kůlnu, když jsem daleko za sebou uslyšel nějaký hluk. Otočil jsem se a hned jsem tasil, protože jsem předpokládal, že tam na mě někdo číhá. Potom jsem ale uviděl, jak se Buck skácel. Míšenec chtěl ke kůlně, protože ten nůž přiletěl od dvou mužů u plotu. Ještě jsem uviděl záblesk výstřelu, ale v tom okamžiku mě tento mladík trefil do ruky. Vystřelil jsem na něho a vrhl se k zemi. Když se zhroutil, vypálil na mě od plotu muž s puškou, zatímco jeho druh běžel od plotu ke kůlně. Pak jsem uslyšel dusot kopyt. Rozběhl jsem se k tomu mladíkovi, protože ještě žil. Řekl mi něco o vlaku, který má zítra večer přijet do Wamsutteru. Ještě jsem se ho zeptal na McCordy, ale to už bylo po něm.“

„Hezká historka,“ zavrčel Van Groot.

„Zavřete ho do vězení,“ řekl Dillard marshalovi.

Když chtěl Callaghan hráče odvést, zastavil se Nathan u Van Groota. „Vy přece víte, že jsem chtěl jít k tomu děvčeti,“ řekl. „To jsem si nevycucal z prstu.“

Roy pohlédl na lovce lidí.

Van Groot přikývl. „To je pravda. Navštívil jsem ho v hotelu, protože jsem si s ním dneska večer chtěl zahrát. Jenže to odmítl a řekl mi, že bude hrát až od soboty. Dneska chtěl navštívit tu mladou Mexičanku. Co to ale znamená!“

„Jdeme, Nathane,“ zavrčel Floyd Callaghan.

„Vy dva, Dillarde a Van Groote, jste ti největší hlupáci, jaké jsem kdy potkal,“ povzdechl si hráč a nechal se odvést.

Roy zvedl mrtvého Bucka a naložil si ho přes rameno.

„Postarejte se o ostatní mrtvé,“ odsekl, když mu chtěli pomoct.

Potom se svým mrtvého přítelem vykročil k Main Street.

+ + + + +

Když o něco později s Van Grootem dorazili do Union Halí, dozvěděl se od Joea Striblinga, že Judith už o všem ví. Slyšela to od lidí na ulici. Zhroutila se.

„Je teď ve svém pokoji,“ řekl majitel saloonu. „Je u ní jedna z dívek.“

„Pojďte se mnou, Lee,“ řekl Roy.

Oba muži šli do hotelu Union a navštívili tam Judith. Dívku, která se o ni starala, poslali pryč. Judith byla oblečená a ležela na posteli. Bylo vidět, že plakala.

„Copak nebudeme ničeho ušetřeni, Royi?“ tiše řekla. „Nejdřív Tom a Benny a teď i Blue a Buck.“ Pohlédla na Van Groota a poznamenala: „Změnila jsem své mínění o vás. Ke zneškodnění takových bestií, jako jsou McCordové, je každý prostředek dobrý. Musí se střílet jako kojoti.“

Van Groot na ni mlčky pohlédl.

Roy Dillard ji vzal za ruku. „Teď už mě žene víc než jen má hvězda, Judith,“ řekl takřka slavnostním tónem. „Nesmíme už udělat jedinou chybu. Lee, řekněte mi upřímně, co si o tom myslíte.“

„Vaše podezření bylo oprávněné, Royi,“ odvětil Van Groot. „Nathan si zřejmě všiml, že je sledován. A tak vědomě nalákal Bucka a Blue Boye do léčky.“

„A ten údajný odkaz na Wamsutter?“

Van Groot pokrčil rameny. „Asi je to jenom zastírací manévr. Jestli se všechno nyní soustředí na Wamsutter, tak budou moci v klidu udeřit jinde.“

„Ale kde?“ otázal se Dillard. „Přes den se nikde nemůžou ukázat a v noci jsou banky zavřené. Ale zítra večer sem přijede vlak, který mimo jiné veze žold do několika pevností. Buck z Baggsu telegraficky zjišťoval situaci. Při tom se z Cheyenne dozvěděl o tom transportu. Nemůžu se zbavit pocitu, že právě na tento vlak má Les McCord políčeno.“

Van Groot přemýšlel. „Pak se ovšem ve Wamsutteru nestane nic,“ poznamenal. „Udeří tady v Bitter Creeku nebo na některé z dalších stanic.“

„Šetřme silami,“ řekl Roy a vstal. „Zkuste se teď vyspat, Judith. Setkáme se zítra u vás a potom uvidím, co dál. Dobrou noc! Pojďte, Lee.“

Na schodách se zastavil. „Kde bydlíte, Lee?“

„Tady, v Unionu.“

„Takže zítra,“ řekl marshal a podal mu ruku. „Přijdu v osm.“

Sešel po schodech a opustil hotel. Na cestě k hotelu Black Horse se horečně pokoušel urovnat si myšlenky. Ani vteřinu nepochyboval o tom, že McCordové chtějí přepadnout vlak s peněžní zásilkou. Ale proč mu Nathan o tom vlaku řekl? To prostě nebylo logické. Měli tak celý den čas na to, aby varovali pokladníka v Cheyenne.

Ta otázka mu vrtala hlavou. Prošel kolem Black Horse a odbočil do temné postranní uličky vedoucí k nádraží. Měl štěstí, protože z mraků vykoukl měsíc. Za kůlnami nalezl potok a o něco později stanul před domkem mexické rodiny.

Musel několikrát nahlas zaklepat, než se otevřely dveře.

„Co chcete, seňore?“ vyděšeně se otázal Mexičan.

„Gabriel Morales?“

„Si, seňore! Prosím, nechci mít s tou věcí nic společného.“

Hleděl na hvězdu, kterou nyní Dillard nosil zcela veřejně.

„Rád bych vám položil několik otázek, Moralesi. Ale musíte mi říct celou pravdu. Co víte o té přestřelce?“

„Vůbec nic, seňore marshale,“ bázlivě koktal Mexičan.

„Mám vás zatknout?“ prohodil Roy. „Bylo to prakticky přede dveřmi vašeho domu. Znáte Larryho Nathana?“

Morales přikývl. „Si, seňore!“

Ve dveřích se objevila starší žena, za níž vykukovaly děti. Před ně vyšla krásná, asi dvacetiletá dívka.

„Vy jste Imelda?“ otázal se Roy.

„Si, marshale,“ odvětila bez rozpaků. „Přátelím se s panem Nathanem. Vždycky k nám zajde, když je v Bitter Creeku.“

„A dnes?“ zeptal se Roy.

„Slyšela jsem o tom, že je tady, a čekala jsem na něho. Když nepřišel, chtěla jsem jít do hotelu Union, kde obvykle bydlí. Doufala jsem, že ho uvidím.“

Pak sklonila hlavu.

„Vy ho máte ráda, že ano?“ otázal se Roy.

Zvedla hlavu. „Si, seňore! Zrovna jsem vyšla z domu a vydala se k tomu hotelu, když jsem uslyšela výstřely. A tak jsem se rozběhla zpátky domů.“

Rozplakala se.

„Byli to dva koně, seňore, ale jen jeden jezdec,“ řekl Gabriel Morales. „Podle oděvu šlo o mého krajana. Přebrodil ten úzký potok a kolem domu projel tím směrem.“

Nato ukázal směrem k Wamsutteru.

„A ten druhý kůň?“

Mexičan ukázal na potok. „Chtěl za prvním koněm, ale zakopl a zlomil si vaz. Leží tam u toho křoví. Potom jsme uslyšeli Callaghana. Ale na ulici jsme se odvážili teprve tehdy, když přišli všichni lidé.“

Roy mlčky přišel k potoku a skutečně nalezl mrtvého koně. Pohlédl zpět k domu. Stál tak blízko, že Morales se zkrátka nemohl mýlit.

Mexičan přinesl zapálenou lucernu, kterou vzal někde v domě. Roy se jí chopil a a šel s ní přes potok ke kůlně na druhém břehu. Všude si tam pod světlem prohlížel půdu.

U zadní stěny rostla tráva až k potoku. A právě tam odhalil zdupaná stébla. Byli to opravdu jen dva koně. Třetí stopa očividně pocházela od bot nějakého člověka. Probíhala paralelně se stěnou kůlny a pak se ztrácela v rohu na tvrdší písčité půdě. Neustále objevoval stopy, které ukazovaly, že zde někdo běžel k trati.

Existovalo pouze jediné vysvětlení, které se mu ovšem vůbec nelíbilo. Vrátil se zpátky k domu a vrátil Mexičanovi lucernu. Potom pohladil dívku po tváři.

„Právě jste Larrymu Nathanovi zachránila život,“ řekl přátelským hlasem. „Ale s nikým o tom nemluvte. Všechno bude dobré. Buenas noches!“

Při zpáteční cestě k hotelu Black Horse si musel přiznat, že Mexičané potvrdili prakticky všechno, co vypověděl hráč. Ten nejdůležitější poznatek však bylo něco jiného. Dva muži u plotu a jeden u kůlny, to jsou ještě pořád tři. Jenže byli tu jen dva koně. A na jednom odjel onen muž, kterého Morales považoval za Mexičana. Blue Boy při přepadení ve Waldenu viděl jednoho Mexičana. Ten druhý kůň, bez jezdce, tedy podle všeho patřil mladíkovi s pihami. A protože zvířata bez jezdců většinou běží za ostatními koňmi, bylo i toto jasné.

Ten třetí muž, ten s puškou, tedy byl od začátku na místě činu bez koně. Hráč neměl pušku a kromě toho byl od chvíle, kdy opustil hotel, sledován Buckem a Blue Boyem.

Díky tomu bylo velmi pravděpodobné, v podstatě zcela jisté, že banda měla ve městě komplice. Střípky mozaiky do sebe začaly zapadat.

V těch několika hodinách, které zbývaly do rána, spal marshal Dillard neklidně jako nikdy předtím.

+ + + + +

V osm ráno přišel k Judith.

Už se poněkud vzpamatovala a převlékla se do černého kabátu a kalhot. Pohlédla na jeho svraštělé čelo a zavrtěla hlavou.

„Ani to nezkoušejte, Royi,“ řekla naprosto klidným hlasem. „Slibuju vám, že budu plnit všechny pokyny, ale chci být při tom.“

Někdo zaklepal na dveře. Byl to Lee Van Groot.

„Všechno jsem si ještě jednou nechal projít hlavou, Lee,“ začal hned Dillard. „Podle mě jste situaci odhadl správně. Wamsutter musí být finta na odlákání naší pozornosti. Dám vám proto jeden návrh. Okamžitě pojedete do Rock Springs. Na to potřebujete nanejvýš tři hodiny. Budete informovat tamního marshala a počkáte tam na příjezd vlaku. Já zůstanu tady v Bitter Creeku a rovněž obsadím nádraží. Obezřetně budu varovat místního marshala. Obzvlášť velký pozor si musí dát na vojáky. McCord při tom přepadení použije uniformy. Pokud udeří ve Wamsutteru, máme smůlu my osobně. Potom všechno bude muset vyřídit tamní marshal. Jestli se až sem nic nestane, tak tu přistoupím. Potom ten vlak určitě přepadnou v Rock Springs, protože jinak by už vezl peníze jen pro Fort Bridger a pouhý zbytek by banditům nestačil. To už by se jim všechny ty náklady nevyplatily. Co myslíte?“

Van Groot přikývl. „To zní logicky! Hned vyrazím do Rock Springs.“

„Nasnídejte se ale nejdřív, Lee,“ zasmál se Dillard.

„Na to bude čas o pár hodin později, „ řekl Van Groot a rozloučil se.

„Jste si jistý, že McCord zaútočí v některém z těch tří měst?“ otázala se Judith, když osaměli.

„Pojďte, Judith,“ přešel její otázku. „Půjdeme k Mabel.“

Nasadila si na hlavu černý klobouk a opustila s ním místnost. V Mabelině restauraci se posadili ke stolu u okna, odkud Roy viděl na stáj. Objednali si lívance s javorovým sirupem a kávu. Roy si ještě vzal několik buchet.

Když uviděl Van Groota, který vyjížděl ze stáje, zaplatil a šel ke dveřím. Odtud sledoval, jak lovec lidí jede k Rock Springs.

„Vezměte to do marshalovy úřadovny,“ řekl Judith a vtiskl jí do dlaně jakýsi balíček. „Musím si jít pro zbraně do hotelu.“

Potom vyběhl ven, zatímco Judith kroutící hlavou se vydala k marshalově kanceláři. Nešla však dovnitř, nýbrž čekala před ní na chodníku. Zhruba po deseti minutách se tam objevil Roy.

„Proč jste nešla dovnitř?“ zeptal se jí. „Pojďte.“

Když vešli dovnitř, byli bodře pozdraveni Floydem Callaghanem.

Choval se velmi žoviálně a viditelně byl hrdý na to, že sám zatkl Larryho Nathana.

„Pusťte ho a dejte mu jeho revolver,“ řekl Dillard.

Callaghanovi v šoku poklesly čelisti.

„Dělejte,“ povzbuzoval ho Roy. „Mám důkazy, že je nevinný.“

Judith na něj hleděla, jako by se pomátl. Nathan v cele vstal a přistoupil k mříži. Nevěřil svým uším a tvářil se velmi nedůvěřivě.

„Co je to zase za trik, vy lumpe?“ zavrčel.

Dillard sebral ze stolu klíč a odemkl mu celu. „Není pro mě snadné přiznat, že jsem udělal hloupost, Larry, ale člověk si musí umět přiznat chyby.“ Vzal Judith z ruky onen balíček a podal jej Nathanovi. „Lívance se sirupem. Ve Wamsutteru dostanete na zub něco rozumného.“

Teprve pak jim vysvětlil, co zjistil při své návštěvě u Mexičanů.

„Měl byste tu Imeldu nosit na rukou, Larry,“ skončil své vyprávění. „Callaghane, běžte na nádraží a prohledejte tam půdu u kůlny. Dnes v noci byla tma, ale teď za světla tam snadno najdete nábojnice z pušky. Vezměte si pár chlapů, kteří vám při tom hledání pomohou. Večer obsaďte nádraží a čekejte na desátý vlak. I tak si ale myslím, že k tomu přepadení dojde ve Wamsutteru. To dokazují slova mladíka, kterého zastřelil Larry.“

„Ale kdo je ten muž, který je skutečně McCordovým člověkem v Bitter Creek?“ zeptal se Nathan.

„Lee Van Groot!“

Ta odpověď měla účinek bomby.

+ + + + +

O dvacet minut později nasedli do vlaku jedoucího ze San Franciska. Jeli až do Wamsutteru. Po cestě Roy Judith a Larrymu vše vysvětlil.

„Existuje ještě čtvrtý McCord. Jeho křestní jméno je Lee a prý padl těsně před koncem občanské války. Četl jsem to ve spisech o McCordech. Lee byl nejstarší ze čtyř bratrů. Po válce se jejich stopy ztrácí. Teprve před rokem se znovu objevují jména Lese a Brada, a to v souvislosti s několika přepadeními. Před osmi měsíci k nim přibyl Cliff. Ale Lee byl považován za mrtvého. Domnívám se, že si po válce z nějakého důvodu změnil jméno na Lee Van Groot. Takto táhl jako lovec lidí přes celý západ a udělal si při tom jméno.“

Larry přikývl. „Teď už to pomalu začínám chápat. Někde při tom lovu na bandity narazil na své bratry. A ani člověk, který žije z chytání banditů, nepošle na šibenici vlastní bratry.“

„Byl to ještě ideálnější tipař, než byste mohl být vy, Larry,“ pokračoval Roy ve svém vypravování. „Vy jste mu řekl, že chcete jít k té dívce. Protože věděl, že vás nechávám sledovat, mohl nalíčit past. Buck a Blue byli zavražděni jen proto, aby se tyto zločiny daly přišít vám. Až dneska v noci jsem si uvědomil, že jsem se s tím mladíkem srazil na Main Street. To byla McCordova spojka.“

„Ale potom nepojede do Rock Springs, ale do Wamsutteru,“ prohodil hráč.

Dillard přikývl. „Za každou cenu musí varovat svého bratra, protože mu je jasné, že přepadení může skončit jen fiaskem. Ve městě samotném se McCordové zdržovat nemohou, ale musí se skrývat někde hodně blízko. Tma bude teprve půl hodiny před příjezdem vlaku, a to už budou muset být na nádraží. Dokud Lee nezatáhne za záchrannou brzdu, tak jeho plán platí. My budeme ve Wamsutteru mnohem dříve a můžeme v klidu čekat, jak se věci vyvinou.“

„Doufejme, že se tentokrát nemýlíte,“ sarkasticky prohodil Nathan.

O něco později vlak zastavil ve Wamsutteru.

+ + + + +

Marshal Will Lieberman, původem Němec, okamžitě Royi Dillardovi přislíbil svou pomoc. Ze všeho nejdřív jim obstaral tři koně, protože Roy a Judith nechali svá zvířata v Bitter Creeku, zatímco Nathan většinou cestoval jen vlakem.

Potom jim na mapě ukázal možné úkryty bandy. Bezpečně se mohli cítit jen ve dvou. Jeden byl kaňon podkovovitého půdorysu obklopený vysokými horami. Jmenoval se Devil’s Horseshoe a vedla do něj jen jediná přístupová cesta. To ústí bylo obráceno k městu.

Druhá skrýš byla hodně pochybná. Jednalo se o zchátralé skladiště, v němž se tou dobou skladovaly železniční pražce a další materiál. Stálo ovšem přímo na cestě, jež vedla z Wamsutteru do Crestion Junction.

„Tudy neustále jezdí povozy a jezdci, kteří pendlují mezi oběma městy,“ dodal Lieberman na vysvětlenou. „Já bych sázel na ten kaňon.“

Zatímco se takto bavili, seděl Liebermanův zástupce ve věži kostela, odkud byl výborný výhled na krajinu. Byly odtud dokonce vidět i hory s kaňonem.

„Jak se dostaneme k ústí kaňonu, když se k němu musí jet přes zcela plochou planinu?“ zeptal se Dillard. „Určitě tam mají hlídky, které by nás hned viděly.“

Lieberman na něj zaraženě pohlédl. „To je problém,“ uvažoval. „Vidí odtud prostým okem až do města.“

„Mohl byste obstarat krytý povoz, marshale?“ ozvala se Judith. „Kdyby s ním jel některý z vašich zástupců, tak bychom se mohli schovat pod plachtu.“

„To je řešení,“ vzrušeně přisvědčil Roy. „Můžeme jet až k úpatí hor a vylezeme z vozu mimo zorné pole banditů. Když se potom začne střílet, přijedete s několika muži za námi a přivedete nám naše koně.“

„Vy jste ale mazaná,“ pochválil Lieberman Judith a hned začal udílet pokyny. Když tam přivezli povoz, měl už k ruce osm mužů, kteří měli čekat na jeho povel.

O půl hodiny později na věži kostela třikrát zazvonil zvon. Byl to smluvený signál značící, že se blíží jezdec a dva koně.

Napjatě čekali na další znamení. Jeden úder znamenal Devil’s Horseshoe, dva skladiště a tři jiný směr, kam ten jezdec jel. To, že jím byl Lee McCord, bylo každopádně jasné, protože jel na nádherném černém appaloosovi s bílými skvrnami, který se nedal přehlédnout.

Nervy mužů byly napjaty k prasknutí. Také Judith se kousala do rtů a nervózně si pohrávala s prsty. Myslela na Bennyho.

„Zazvoň už konečně,“ tlumeně vyhrkl Larry Nathan.

„Jenom to nechejte na našem pastorovi,“ suše poznamenal Lieberman, který ani nyní neztrácel smysl pro humor.

Jeho poznámka poněkud uvolnila napětí.

A pak zvon zazvonil. Jednou.

Jeho zvuk se dlouho nesl vzduchem, než odezněl. Čekali, ale už se nic neozvalo.

„Devil’s Horseshoe,“ vykřikli a vyrazili.

Liebermanův druhý zástupce si musel odepnout hvězdu a vylézt na kozlík. Roy, Larry a Judith vlezli do vozu a zatáhli plachtu.

Pak povoz vyjel.

Nemuseli jet daleko. Roy už byl blízko úkrytu bandy, když jej varovalo přidušené zakašlání. Okamžitě zůstal ležet a dal Larrymu znamení rukou. Po minutě se znovu pomalu plazil dál. Za jeden až dva yardy vysokým balvanem vstal a tu spatřil Reda.

Ten se díval směrem k městu. Teprve když k němu Dillard přiskočil, otočil hlavu. Vytřeštil oči, ale to ho již federální marshal udeřil pažbou pušky do hlavy. Zrzavý bandita se zhroutil na zem.

Zatímco Roy a Larry opatrné postupovali do kaňonu, svázal zástupce omráčeného muže. V ústí byly slyšet tlumené hlasy banditů, vidět však nebylo nikoho.

Roy přikrčen běžel k ohbí skalní stěny vpravo. Opatrně vyhlédl zpoza skály. Bratři McCordové a Gomez byli právě zabráni do velmi živé debaty. Plně se spoléhali na Reda a nedávali pozor na ústí kaňonu.

Na levé straně sebou Larry náhle trhl. Také on již spatřil ty muže. Když se za Royem objevil zástupce, vzal si Roy do levé ruky pušku a do pravé revolver. Potom ostře hvízdl a vyskočil z úkrytu. Zástupce vyrazil za ním.

Z levé strany se vyřítili Larry a Judith.

A pak to šlo ráz na ráz. Cliff a Lee McCordovi, kteří byli k ústí otočeni zády, se obrátili, ale revolver už vytáhl jen Cliff. Takřka současně ho zasáhlo několik kulek. Náraz těchto střel jej odhodil na jeho bratra Lese, který ho odstrčil a vypálil. Jeho kulka trefila zástupce do ramene.

Gomez, který stál za Lee McCordem, zmizel v jeskyni. Lee tam stál a měl svěšené ruce.

Když se zástupce zhroutil, vyrazila vpřed Judith. Les na ni chtěl vystřelit, ale potom zaváhal, protože poznal, že má před sebou ženu. To ho stálo život.

Royova kulka jej zasáhla do prsou a odhodila ho zpět. Lehce zavravoral a ještě než se zhroutil, jej do čela trefila střela Judith.

V tom okamžiku zvedl Lee McCord obě ruce a přeskakujícím hlasem zvolal: „Nestřílejte! Vzdávám se!“

Když se k nim vydal, střelil mu Gomez ze svého úkrytu do zad.

„Ty zbabělý kojote,“ vykřikl hystericky.

Roy přiskočil k Judith a strhl ji k zemi. Právě včas. Kulky hvízdly nad nimi, právě když ji přitiskl k zemi.

Potom se ozval Larryho revolver, který Mexičana zahnal do hloubi jeskyně. Roy vyskočil a zvedl Judith, načež ji odvedl ke skalní stěně.

Gomezův osud zpečetila náhoda. Třesk výstřelů měl v jeskyni ohlušující účinek a splašil koně. Chtěli ven. Dva vyběhli, přičemž zaplnili skoro celou šíři jeskyně. Při tom Gomeze srazili k zemi a podupali jej. Když všechna zvířata vyběhla ven, již jen bezvládně ležel.

V tom okamžiku tam dorazili muži z města. Les a Cliff McCord byli mrtví. Gomez byl sice zle zřízený, ale ještě žil. Ani zranění Lee McCorda nebylo životu nebezpečné.

„Zase se vám to podařilo,“ zasténal, když se k němu Roy sklonil. „Vy bastarde!“

Potom ztratil vědomí.

McCordova banda přestala existovat. Hon na pekelnou bandu skončil.

+ + + + +

Následujícího dne se Judith a Roy v Bitter Creeku rozloučili s Larrym Nathanem.

„Možná si vezmu Imeldu,“ usmál se na nástupišti. „Potom vás pozvu na svatbu.“

Oba slíbili, že by v takovém případě přijeli.

Pak nastoupili do vlaku. Jejich koně už byli naložení. Do Laramie odjížděli s uklidňujícím vědomím, že hroby Bucka Daniela a Blue Boye budou udržovány. Floyd Callaghan a Joe Stribling jim to slíbili.

V Laramie federální marshal podal zprávu a potom Judith doprovodil na její malý ranč poblíž Waldenu. Protože jej se starým Webberem nemohla udržet, rozhodla se jej prodat. Chtěla jen počkat na soud s bandity.

Roy Dillard musel zpátky do Cheyenne, kde měl svou kancelář.

O tři měsíce později znovu spatřil Judith - tentokrát u soudu s bandity. Jako svědkové tam byli přizváni Judith, Nathan a Imelda. Musel tam svědčit i Lockwood, bankéř z Waldenu. Všichni obžalovaní byli odsouzeni k trestu smrti oběšením. Brad McCord a Gomez to přijali lhostejně. Red a Digger se zhroutili. Lee McCord působil oproti svému chování v kaňonu velmi vyrovnaně. Na závěr ještě jednou poprosil o slovo.

„Od svého bratra vím, že při tom bankovním přepadení ve Waldenu našli v trezoru jen čtyři tisíce dolarů. Pan Lockwood lže, když tady mluví o čtyřiceti tisících.“

Když byl Lockwood podroben výslechu, zahnali ho tak do úzkých, že se zhroutil a všechno přiznal. Okamžitě byl zatčen a předán soudci ve Waldenu.

Dva dny po procesu se Larry Nathan a Imelda Moralesová vzali. Hráč pozval na svatbu celou rodinu své manželky.

Když se vrátili do Bitter Creeku, nastala pro Roye a Judith hodina rozloučení. Judith po prodeji ranče chtěla se starým Webberem odcestovat do New Orleans.

„Možná si tam později otevřu saloon nebo nějaký jiný podnik. Ve Waldenu už bych nemohla žít. Tam bych to nezvládla.“

Roy ji vzal za ruce. „Proč New Orleans?“ otázal se. „Nemohlo by to být i Cheyenne?“

Vytušila jeho nejtajnější přání a smutně zavrtěla hlavou.

„Ne, Royi! Ráda bych, ale nejde to. I ty totiž patříš do těch hrozných vzpomínek. Tolik jsem si přála, abyste se s Buckem stali mými přáteli. Ty jím teď jsi, ale ve tvé blízkosti bych teď, když jsou Buck a Blue mrtví, nenalezla klidu. Krom toho jsi tělem i duší federální marshal a tím i zůstaneš. Good bye, Royi!“

Něžně ho políbila a nasedla do dostavníku. Když byl vydán signál k odjezdu, Roy se otočil a pomalu se vydal k nádraží, kde chtěl nasednout na vlak do Cheyenne.

Ačkoli to rozhodnutí bolelo, bylo jediné správné. Trápil ho pocit viny za smrt přítele. Buck a Blue zemřeli, protože sledovali nesprávného člověka. A on, Roy Dillard, jim to přikázal.

Rozhodl se dál nosit hvězdu, pro kterou Buck a Blue položili své životy.