John Kirby

Colorado western 095. Camargo

Jim Camargo byl míšenec, ale nebylo to na něm téměř vidět. Po svém otci pocházejícím z Irska měl zrzavé vlasy a zelené oči. Jeho indiánská krev se projevila pouze snědou barvou kůže. Byl to mírumilovný muž, který osaměle žil v Big Bendu na hranici s Mexikem. Nyní ho však jeho příbuzní, Apači z kmene Lipan, prosili o pomoc. Jeden z nich se nevinně ocitl ve vězení v Laredu - a bylo jisté, že zemře, pokud Camargo nezasáhne. Takže se rozjel do Lareda, kde ho čekal vražedný boj…

Jim Camargo zastavil svého šedého buckskina a sklonil hlavu, takže mu okraj stetsonu stínil do očí. Horní polovina stěn kaňonu Maravilla byla ozářena rudým sluncem. Dolní se již nacházela ve stínu a Jim Camargo jen s námahou rozeznával obrysy plochého domu na úpatí skalní stěny.

K malému ranči, jeho domovu, to byly ještě dvě míle. I na tuto vzdálenost mu však jeho instinkt signalizoval, že tu něco nehraje.

Buckskin tiše zafrkal. V tom okamžiku Camargo spatřil nevelké stíny v ohradě vedle domu. Byli to dva koně.

Měl návštěvu. To, že koně stáli v ohradě, jej poněkud uklidnilo, ale přesto zbystřil pozornost.

Mlasknutím pobídl buckskina a vydal se po úzké a klikaté stezce dolů do kaňonu.

Už dva roky osaměle žil tady v Big Bendu na hranici Mexika. Jen dvakrát za tu dobu na jeho pozemky vkročila lidská noha. Jednalo se o muže z kmene jeho matky, kteří prchali před rurales z Ria Brava a hledali u něj střechu nad hlavou.

Jim Camargo byl míšenec. Skoro to na něm ale nebylo vidět. Zdědil podobu mnohem více po svém otci pocházejícím z Irska, měl zrzavé vlasy a zelené oči. Jen jeho kůže byla snědší, než jak to u Irů bývá obvyklé.

Přesto to Camargo ve světě Anglos neměl lehké, navíc se ani nesnažil svůj původ zakrývat. Protože nechtěl žít ani u Lipanů, tak se stal samotářem. Živil se tím, že chytal divoké koně, krotil je a jednou za rok je ve Fort Stockton prodal kavalerii.

Stíny na dně kaňonu byly stále temnější. Camargo sáhl dozadu, kde měl k sedlu přivázaný svůj ranec, v němž měl krátký luk a toulec s šípy. Ovládal tuto zbraň tak jako každý indián a v situacích, jako byla tato, ji upřednostňoval, protože byla tichá. Potom však zavrtěl hlavou. Tak nebezpeční ti návštěvníci zřejmě nebudou. Vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a položil si ji přes sedlo, zatímco se brodil přes potok uprostřed kaňonu, načež zamířil ke svému domu, stojícímu přímo u skalní stěny.

Buckskin zastříhal ušima. Oba koně v ohradě už o něm dávno věděli. Stáli u tyčí ohrady a kouleli očima.

V malém okně vedle dveří se svítilo.

Camargo zůstal ostražitý. Možná ho tím světlem jenom chtěli ukolébat.

Oni neznámí museli slyšet buckskinův dusot. Nikdo však neotevřel dveře, nikdo nevyšel na verandu.

Před ohradou Camargo sklouzl ze sedla. Nocí se ozvalo tiché cvaknutí, když si nabil winchestrovku. Vzal si ji do levé ruky, pravou nechal svěšenou vedle pažby armádního koltu, který nosil na pravém boku pažbou lehce ven.

Z chaty se ozval hrdelní mužský hlas, který něco řekl. Camargo těm slovům nerozuměl. Potom uslyšel tlumený náraz, načež se rozhostilo ticho.

Neslyšně vyšel na verandu. Šikmá střecha domu byla postavená z bytelných prken, aby ji nerozbily kameny, které občas padaly ze skalní stěny.

Camargo přiložil ucho ke dveřím. Opatrně postavil winchestrovku ke zdi, vytáhl armádní kolt z pouzdra a levou rukou sáhl na závoru dveří. Potom dveře prudce otevřel a s revolverem v ruce skočil do velké místnosti s nízkým stropem.

Uviděl dva muže sedící u stolu a chtěl na ně zavolat, jenže potom kolt sklonil…

*

Kolem úst se mu objevil lehký úsměv. Přistoupil ke stolu. Dva muži seděli na židlích, lokty se opírali o stůl, hlavy měli položené na zkřížených rukou a chrápali.

Camargo si odfrkl a zvedl džbán, jenž stál na stole mezi oběma muži. Zatřásl jím a zjistil, že je prázdný. Předtím byl plný. Jeho návštěvníci tedy vypili plný džbán a rázem se opili.

Camargo džbán zase postavil na stůl a prohlédl si oba muže. Měli na sobě prosté plátěné oblečení mexických peónů. Na některých místech byly jejich šaty zalátané. Jejich tváře působily staře, ačkoli jim Camargo nehádal víc než pětadvacet let. Jeden z nich měl široký, plochý obličej typický pro Apače kmene Lipanů, ten druhý byl očividně mestic.

Rád by věděl, proč ho navštívili, ale bylo mu jasné, že mu to budou moci říct až ráno.

Prohledal je. Mestic byl neozbrojený, Lipan měl v levé mokasíne nůž s úzkou čepelí. Camargo si jej vzal, načež vyšel ven, aby se postaral o buckskina.

Když se vrátil, oba muži ještě stále chrápali. Camargo si lehl. V noci se několikrát probudil, když se muži pohnuli. Lipan se svalil ze židle a spal dál na podlaze, aniž se probudil.

Za ranního kuropění Camargo vstal a začal si vařit kávu. Potom otevřel okno, aby vyvětral. Ti dva tam totiž způsobili nesnesitelný puch.

Vůně kávy probudila mestice.

Camargo se posadil na hranu stolu a počkal, až Mexičan přijde k sobě. Do čela mu padaly mastné černé vlasy. Tiše zasténal a chytil se za hlavu.

Pak spatřil Camarga. Lekl se tak, že převrhl židli a spadl na podlahu. Hned se zvedl a začal se rozhlížet po místnosti. Očividně hledal svého druha.

Teprve po chvíli si uvědomil, kde je. Stydlivě zvedl převrženou židli a zasunul ji pod stůl.

„Vy jste Jim Camargo?“ zeptal se španělsky ztěžklým jazykem.

Camargo přikývl. „A kdo jsi ty?“

„Jmenuju se Nicolás Gilmar.“ Znovu se rozhlédl. „Kde je Zape?“

Camargo ukázal na podlahu. Mestic udělal krok stranou a potom spatřil Lipana. Přišel k němu a zatřásl jím. Trvalo téměř pět minut, než se Lipan postavil na nohy. Camargo mu přisunul židli a posadil jej na ni, načež šel pro kávu.

Mlčky ji vypili, přičemž se navzájem pozorovali přes okraje šálků.

Camargo měl v sobě příliš mnoho indiánské krve na to, aby se jich na něco ptal. Ti dva ho prostě navštívili, protože od něj něco chtěli. Určitě začnou mluvit sami.

Nicolás Gilmar vypil tři šálky, načež se opřel o židli a začal tiše hovořit…

*

Na cestě přes severní Coahuila a přes hranici do Lareda Jim Camargo potkal půl tuctu patrol rurales. Pokaždé ho zastavili a ptali se ho, kam má namířeno. Přísně si ho při tom prohlíželi, jako kdyby přemýšleli, jestli by se jim vyplatilo ho okrást. Zřejmě však usoudili, že by to bylo příliš hanebné, protože ho vždycky nechali jet dál.

Celou cestu Camargo neustále přemýšlel o zprávě, kterou mu sdělil Nicolás Gilmar. Mestic a Lipan Zape k němu přijeli z Mexika, aby jej poprosili o pomoc.

Jednalo se o kmen jeho matky, který obýval Valle de San Marcos na hranici mezi provinciemi Coahuila a Nuevo Leon. To údolí bylo postiženo již tři roky trvajícím suchem a Lipani již nebyli schopni se uživit. Mnoho z nich se vydalo do Nuevo Leonu, kde rodina de Lopena měla v údolí Rio Salinas obří haciendu, na jejíž pole potřebovala pracovní síly.

Ze začátku, když ještě žil don Ricardo de Lopena, se Lipanům na haciendě dařilo dobře. Byli sytí a hidalgo jim dával dostatek pesos na to, aby mohli uživit zbylé příslušníky kmene, kteří zůstali ve Valle de San Marcos.

Potom však bezdětný don Ricardo zemřel a pánem haciendy se stal jeho synovec don Lucero de Lopena. Don Lucero svým indiánským dělníkům neplatil žádné pesos a také jim krátil přiděly potravin v takové míře, že někteří začali trpět hladem a řekli si, že se raději vrátí do Valle de San Marcos.

To však don Lucero de Lopena nepřipustil.

Skupina jeho pistolníků na prchající indiány zahájila štvanici. Některé přivlekli zpět, většinu ale zabili.

Donu Lucerovi brzy začaly chybět pracovní síly. Poslal proto svou pistolnickou smečku přes hranici do Valle de San Marcos. Jeho muži chytali mladé indiány - muže i ženy - a odvlékali je na Lopenovu haciendu, kde museli dřít jako otroci.

Jeden z těch mladých mužů-říkal si Hernando - se vzepřel svému osudu. Uprchl z haciendy a vůbec poprvé se pistolníkům dona Lucera nepodařilo prchajícího muže chytit.

Hernando byl jako svěží vítr vanoucí z hor. Zůstal v okolí a podařilo se mu osvobodit další indiány a vzít je s sebou do hor.

A potom přišel den, kdy smečka dona Lucera utrpěla první ztráty. Při štvanici na jednoho uprchlíka padla do Hernandovy léčky. Tři z nich padli za oběť šípům, které přiletěly jakoby odnikud. Tím uprchlíkem byl Zape.

Don Lucero zuřil a vylil si svůj vztek na lipanských otrocích. Nechal Zapeovu mladou ženu zbičovat a nařídil, že denní pracovní doba se zvedá z dvanácti na čtrnáct hodin.

Jim Camargo poslouchal Nicoláse Gilmara s rostoucím hněvem. Myslel si, že ti dva muži k němu přijeli proto, aby ho poprosili o pomoc v boji proti donu Lucerovi de Lopena. A ještě než mohli vyslovit svou prosbu, tak jim řekl, že jim pomůže.

K jeho překvapení však jeho pomoc nechtěli. Ne v boji proti donu Lucerovi a jeho pistolníkům.

Šlo jim o Hernanda, jejich vůdce.

Hernando věděl, že s noži a šípy se toho proti po zuby ozbrojeným mužům haciendera moc nesvede. Lipanové mezi sebou vybrali peníze, přičemž ženy se vzdaly svých posledních šperků, a Hernando s nimi odjel do Lareda, aby tam nakoupil moderní zbraně.

Přišel tam však k jednomu nepoctivému obchodníkovi, který si od něj vzal peníze a potom zavolal marshala s tvrzením, že indián mu ukradl tucet winchestrovek.

Hernando nyní seděl v laredském vězení. A nejhorší bylo to, že se o tom dozvěděl don Lucero. Přes provinční vládu Nuevo Leonu hidalgo zařídil vystavení žádosti na vydání, ke kterému mělo se vší pravděpodobností dojít.

„Zabijáci dona Lucera už čekají za Rio Bravo,“ řekl Nicolás Gilmar přidušeným hlasem. „Jakmile by byl Hernando odevzdán rurales, znamenalo by to jeho konec.“

Poprosili ho, aby Hernanda osvobodil z vězení v Laredu. Pokud by Hernando zemřel, byl by kmen Lipanů z údolí Valle de San Marcos odsouzen k zániku.

Jim Camargo déle neváhal.

Ještě toho samého dne s Nicolásem Gilmarem a indiánem Zapem přebrodil Rio Bravo a vydal se s nimi na východ. U železnice vedoucí do Mondovy se rozdělili. Gilmar a Zape odbočili na jih k mužům, kteří na ně čekali v horách, zatímco Camargo jel dál do Lareda, aby Lipanům zajistil naději, že v budoucnu budou žít na svobodě.

*

Drobná Mexičanka se tiskla do stínu zdi a ani nedutala. Její tmavé oči byly vyděšené. Se zatajeným dechem hleděla na protější stranu ulice, kde se tak náhle objevil muž s plechovou hvězdou.

Lupe Cortezová, tak se ta Mexičanka jmenovala, uviděla vzplát zápalku. Nažloutlý svit ozářil hranatý obličej s nízkým čelem a výraznou bradou.

Dívá se ten muž na ni? Lupe se nehýbala. Zatajila dech, když muž seskočil z chodníku.

V první chvíli si pomyslela, že půjde k ní, ale potom se otočil a zmizel jí ze zorného úhlu.

Neodvážila se vyhlédnout zpoza rohu. Její plná ňadra se zvedala a zase klesala v rytmu jejího rozrušeného dechu.

Sáhla po těžkém revolveru, který nosila ve váčku pod širokou sukní. Byla to její jediná naděje. Jen s tímto revolverem měl Hernando jakous takous šanci přežít.

Pomalu se přikradla ke stěně domu, až dorazila k dřevěnému plotu, který odděloval průjezd mezi vězením a sousedním domem. . Vrata do dvora vězení nebyla zamknutá. Lupe je pootevřela a vklouzla dovnitř.

Na dvoře panovala tma. Naproti stála stáj a otevřená kůlna, v níž bylo vidět obrysy jednoho povozu.

Lupe pohlédla na zadní stěnu vězení.

V jednom malém okénku se svítilo.

V písku dvora se zřetelně rýsoval vzorek mříže, jimiž bylo okno opatřeno.

Lupe zase vrata tiše zavřela. Její bosé nohy v písku nezpůsobily sebemenší hluk, když běžela k tomu okénku.

Bylo umístěno více než dva yardy nad zemí. Nedokázala proto nahlédnout dovnitř, i když se postavila na špičky.

Za okénkem byla cela.

Byla to cela, v níž drželi Hernanda?

Lupe sevřela rty. Přemýšlela, jestli má na Hernanda zavolat. Co kdyby ji ale někdo slyšel?

Rozběhla se ke kůlně v naději, že tam najde nějakou bednu nebo něco podobného, co by si mohla postavit pod nohy.

V kůlně byla tma.

Lupe vrazila do oje povozu a jen tak tak, že nevykřikla bolestí.

Její oči si však přivykaly na temnotu a rozeznávaly tak nyní kontury předmětů v kůlně.

V tom jí poskočilo srdce radostí, když spatřila krátký žebřík, opřený o stěnu. Rozběhla se k němu.

Nebyl moc těžký. Opatrně jej vzala a dávala velký pozor, aby do něčeho nevrazila.

Ten velký stín se před ní objevil tak náhle, že si nejdřív myslela, že před ní někdo zavřel dveře. Potom její levou ruku kdosi sevřel ocelovým stiskem a Lupe vyděšeně pustila žebřík.

„Takže jsem přece jen měl pravdu,“ zavrčel čísi chraplavý hlas tak těsně před ní, že cítila dech páchnoucí po česneku.

Ten stisk ji bolel.

„Pusťte mě!“

Muž ji odvlekl z kůlny na dvůr, který byl slabě osvětlen svitem hvězd. Lupe spatřila plechový odznak na vestě toho muže, načež pohlédla do jeho šklebící se tváře s huňatým obočím a malýma očima, v nichž se zračil chtíč.

„Co tu děláš?“ zeptal se jí.

„Nic! Já…“ Strnula, když ucítila jeho velké ruce. „Ne…“ Chtěla se osvobodit z jeho sevření, ale proti jeho síle nic nezmohla. Pak nahmatal revolver. Zvedl jí sukni a v následujícím okamžiku držel v levé ruce těžký kolt ráže 45.

„Podívejme!“ prohodil. „Teď už je to jasné! Tys chtěla strčit ten kolt tomu rudému bastardovi vevnitř, aby mě s ním mohl zastřelit a utéct!“

„Ne…“

„Marshal je drsňák, chico. A nesnáší Mexikány. Když budeš mít štěstí, tak tě na pár měsíců zavře do lochu. Ale jak ho tak znám, tak tě i s tím rudokožcem vydá rurales…“

„Prosím,“ žadonila Lupe, „pusťte mě! Nic j sem neudělala…“

„A toto tady?“ řekl a podržel jí před nosem pětačtyřicítku.

„Co budete mít z toho, když mě zatknete?“

„Co budu mít z toho, když to neudělám?“ zavrčel a Lupe neunikl jeho lačný pohled, kterým ji svlékal.

„Já… mohla bych k vám být milá,“ řekla tiše.

Muž s hvězdou si olízl rty. Potom ji pustil a kývl ke stáji.

„Běž napřed.“

Lupe ho poslechla. Ještě jí nebylo ani osmnáct, ale zkušenosti s muži už měla. Měla z toho mohutného chlapa strach, ale ještě více se bála toho, že ztratí Hernanda a bude muset přihlížet, jak ho zavraždí zabijáci dona Lucera.

Zástupce otevřel vrata stáje a postrčil Lupe na světlo.

„Počkej,“ řekl.Zůstala stát. Ozvalo se škrtnutí sirky. Gringo zvedl skleněný cylindr lucerny a zapálil knot. Stáj zalil nažloutlý svit. V boxech, kam světlo nedosáhlo, se leskly oči koní.

Zástupci se zrychlil dech. Kývl hlavou na prázdný box naproti, jenž byl vystlaný čerstvou slámou.

Lupe se tam vydala. Po zádech jí proběhl mráz, když za ní zástupce zavřel dvířka boxu.

„Vysvleč se,“ řekl hlasem chvějícím se chtíčem.

Lupe si rozvázala pásek, který jí držel sukni. Ta sklouzla do slámy a muž zákona se tak mohl pokochat pohledem na její nohy.

Uhnula jeho pohledu, přetáhla si blůzu přes hlavu, a když k ní ten gringo přikročil a ona pocítila jeho hrubé ruce na nahých ňadrech, zavřela oči a začala se modlit, aby to měla co nejdříve za sebou…

*

Lupe ještě chvíli tiše ležela, když se zpocený gringo zvedl. Viděla, že se spokojeně usmívá, když si oblékal kalhoty a soukal se do košile.

Teprve když si připnul revolverový opasek, Lupe vstala a sáhla po blůze.

„Neprozradíš mě marshalovi?“ zeptala se.

Zástupcův úsměv se ještě rozšířil.

„Bylas ke mně milá. A já držím slovo.“

Aspoň že je poctivý, pomyslela si. Oblékla se. Její pohled ulpěl na koltu, který jí zástupce vzal a který teď byl strčený v jeho opasku.

Zástupce si jejího pohledu všiml a usmál se.

„Ten rudokožec je pro tebe důležitý, co?“

Lupe přikývla. „Jsme nevlastní sourozenci,“ zalhala.

„Proč nepočkáš, až ho vydáme Mexikánům? Tam bys měla větší šanci ho osvobodit.“

Lupe zavrtěla hlavou.

„Hned jak by se dostal za řeku, tak by ho oddělali,“ řekla tiše.

„Don Lucero, ten co stojí za žádostí o jeho vydání?“

„Si. Je to otrokář a Hernando proti němu bojuje. Don Lucero ví, že když Hernando zemře, má vyhráno.“

Přistoupila k zástupci a řekla: „Budu k tobě milá častěji, když Hernanda pustíš, zástupce.“

„Hm. Nemám rudokožce rád,“ zamumlal, „ale ještě míň mám rád otrokáře. Kdybych tvého bratra pustil, tak bych mohl přijít o práci. Jedině kdybys mi dala i nějaké peníze…“

Lupe neměla ani dolar. Přesto se zeptala: „Kolik?“

„Sto dolarů,“ odvětil. „Už dlouho odtud chci pryč. Dej mi sto dolarů a já tvého bratra dnes v noci pustím.“

Lupe chvatně přikývla.

„O půlnoci budu tady na dvoře, zástupce, a přinesu ti sto dolarů.“

Muž s hvězdou se zazubil.

„O.K., chico. A nezapomeň na svůj slib, že ke mně budeš milá častěji.“

Lupe přikývla.

Zástupce ji nechal jít, když vyšla z boxu a opustila stáj.

Už v úzké uličce vedle vězení uslyšela hluk na Main Street, a když vyšla na ulici, spatřila pestrobarevný krytý vůz, který doprovázel dav lidí.

Ve svitu lamp stojících před okolními domy četla nápis na plachtě vozu. Stálo tam Abernathyho elixír.

Kdysi v Monterrey viděla jednoho takového zázračného doktora a věděla, že ten povoz bude brzy obležen lidmi. Na jeho kozlíku seděl muž s cylindrem. To byl určitě pan Abernathy.

Lupe dostala nápad. Doufala, že doktor Abernathy bude s prodejem potřebovat trochu pomoct.

*

V prvním okamžiku si Camargo myslel, že povyk ve městě by jeho záměr mohl překazit, pak si ale uvědomil, že by se v tom davu mohl nenápadně pohybovat a že by se možná také mohl podívat do vězení, ještě než se pokusí osvobodit indiána.

Pohyboval se ve stínech verand, když kráčel k Main Street.

Před jednou větší budovou, jejíž falešná fasáda z vybledlých prken vypadala tak, že se každou chvíli zhroutí, se srotil dav.

Camargo v matném svitu luceren visících na verandách spatřil pestře pomalovaný povoz.

Abernathyho elixír stálo velkými písmeny na plachtě napnuté mezi dvěma tyčemi. Před povozem byla postavena provizorní tribuna z prken.

Stál na ní malý tlustý muž s cylindrem, rozkládal rukama a vynášel do nebe svůj elixír, jenž měl léčit všechny nemoci.

Mezi lidmi, kteří stáli kolem vozu, Camargo uviděl mladou, tmavovlasou ženu oblečenou v poměrně velkoryse střižené blůze, která jí odhalovala ramena i část velkých, pevných ňader. Kolem krku měla pestrobarevný plátěný provázek, na kterém jí visel váček s flakónky. Camargo přišel blíž. Nikdo si ho nevšímal. Viděl, jak muži tu ženu potají osahávají, a vypadalo to, že ona proti tomu nic nemá.

Rozdávala malé, hnědé flakónky, které měla v pytli na břiše. Byla velmi šikovná.

Camargo se usmál. Ta malá mrcha vybírala z kapes peněženky chtivým mužům, zatímco se jimi nechávala osahávat!

V tom okamžiku se ozval výkřik.

„Moje peníze! Sakra, někdo mi ukradl peníze!“

Na chvíli se na Main Street rozhostilo ticho.

Camargo viděl, jak si i ostatní sahají do kapes.

A pak vypuklo peklo. Lidé začali řvát jeden přes druhého. Muži se posléze rozeběhli za prchající dívkou doprovázeni křikem svých žen.

Camargo viděl, jak černovlasá zlodějka šikovně unikla rozhořčeným občanům města a zmizela za pestře pomalovaným povozem.

Jeden tělnatý muž, který ji chtěl dostihnout, shodil tyč s transparentem. Plátno spadlo tlustému doktorovi na hlavu a pan Abernathy se do něj zamotal.

Tribuna se začala povážlivě kymácet. Potom se ozval třesk praskajícího dřeva a doktor Abernathy s jekotem zmizel v troskách tribuny.

Camargo se obrátil. Něco takového se mu hodilo. O vězení se teď nikdo starat nebude. Jedině kdyby chytili tu ženu a zavřeli ji.

Kolem Camarga proběhlo několik žen. Chtěl udělat krok stranou, když těsně vedle něj jedna z nich zakopla. Neváhal a chytil ji za ruku.

Spatřil kudrnatou hlavu a velké, užaslé oči, které na něj hleděly.

Chtěl ji pustit, ale neudělal to. Náhle si uvědomil, že ten dotek v něm něco uvolnil.

Tvář té ženy byla skryta ve stínu. Jinak byla ulice osvětlena svitem lampy v obchodě.

Camargo udělal krok stranou. Nepustil tu ženu a natočil ji ke světlu. Uslyšel její tichý hlas.

„Jime!“

Camargo náhle nevěděl, proč stojí na Main Street v Laredu. Všechno ostatní pro něj náhle přestalo mít význam.

Viděl jen ten malý, půvabný obličej s poněkud širokým nosíkem a ladně klenutými rty, na jejichž měkkost a teplo nikdy nezapomněl.

„Eve,“ řekl a pokochal se pohledem na ni.

Stáli tam jak zkamenělí a nebyli schopni se pohnout. Camargo ji ještě stále držel za ruku.

„Mám ji!“ vykřikl čísi hluboký hlas. „Sakra, ta divoká kočka kouše! Hej, pomozte mi někdo!“

Camargo odklonil pohled od ženy a rozhlédl se. Viděl, jak čtyři muži drží černovlasé děvče. Vzpínala se a kopala do nich. To jí však nepomohlo. Vlekli ji přes ulici k jednomu zděnému domu.

„Marshale!“ vykřikl jeden z mužů. „Otevři!“

Camargo na paži ucítil měkká ňadra Eve. Vzhlédl.

Eve zaváhala a odstoupila.

Pustil její ruku.

V očích jí viděl touhu ho obejmout, ale potom pohlédl za ni a udělal krok stranou, jako by chtěl vidět, co se děje za ní.

Díval se jí přes rameno a viděl, jak se otevřely dveře zděného domu.

Ven vyšel muž. V levé ruce držel lucernu, jejíž svit se odrážel od hvězdy na jeho hrudi.

Žena chytila Camarga za ruku.

„Jime,“ zašeptala. „Kde tě můžu vidět? Tady nesmím…“ Odmlčela se a sklonila hlavu.

Camargo ji odvedl ze světla. Ještě jednou pohlédl k marshalově úřadovně a sevřel rty. Před kanceláří se shromažďovali lidé. Na svůj úmysl osvobodit indiána ještě tuto noc zřejmě mohl zapomenout.

Žena šla do tmavé uličky vedle obchodu.

Camargo se vydal za ní. Zapomněl na vězení a na indiána, když se k němu přitiskla a objala jej kolem krku.

Pořád dokola šeptala jeho jméno. Její rty hledaly jeho a Camargo cítil, jak její polibky prolamují tvrdý krunýř, který mu za ty roky vyrostl kolem srdce. Chtěl se tomu bránit, ale dobře věděl, že by to bylo zbytečné.

Vzpomínka na ni byla tady, jako kdyby byla jen jediný den stará.

Viděl zelené břehy Pecos, na kterých leželi a snili o budoucnosti, které se nikdy nedočkali. Oba se pokoušeli těmto citům bránit a oba tento boj prohráli.

Leroy Mariin, otec Eve, kdysi míšence vyhnal bičem ze svého ranče, protože věděl, že Eve ho miluje.

Camargo odjel, aniž se rozloučil, a doufal, že na to oba rychle zapomenou.

Jemně uvolnil své rty od jejích a políbil ji na oči.

„Eve,“ tiše řekl, „ty tu žiješ?“

Odtáhla ho dál, když uslyšela kroky a volání na Main Street.

„Ano, žiju tady,“ řekla, když se zastavili.

Jeho tvrdé ruce ji pohladily po tváři a Camargo cítil, jak jí po tvářích stékají slzy.

Opatrně jí položil ruku na rameno a odvedl ji dál do temnoty. Eve začala vyprávět o tom, jak se jí vedlo, zatímco temnotou kráčeli k chatě na kraji města, kde měl Camargo přivázaného svého buckskina.

Její rodina po občanské válce ztratila ranč na Pecos, matka a otec zemřeli krátce po válce. Eve odjela do Fort Worth ke své tetě, kde poznala jednoho mladého zástupce marshala, za něhož se potom provdala.

„Dlouho jsem na tebe čekala, Jime,“ řekla. „Potom jsem ale měla pocit, že jsi mrtvý.“

„Je dobře, žes nečekala déle, Eve,“ odpověděl. „Víš, že jsme nikdy neměli šanci být doopravdy šťastní. Jsem poloviční indián a nestydím se za to. Po celé ty roky jsem bojoval za své bratry. Nesmím ale přemýšlet o tom, zda jim to pomohlo, protože potom bych měl pocit, že celý můj život byl zbytečný.“

„To, jestli je něco zbytečné nebo ne, nezáleží na úspěchu,“ řekla, „ale na tom, jestli se to vůbec udělá.“

Camargo se usmál. Za ty roky se vůbec nezměnila.

„A jak ses dostala do Lareda?“ zeptal se jí.

Viděl, jak se jí na tváři objevily stíny. Sklonila hlavu a kousla se do rtů.

„Můj muž jetu marshalem,“ řekla.

Camargo na okamžik zatajil dech. Náhle znovu pomyslel na to, proč přijel do Lareda.

Eve mluvila dál. Vyprávěla mu, jak to její muž měl vždycky těžké, protože je nepodplatitelný a prosazuje zákon s tvrdostí, která lidi děsí.

„Nezná žádné kompromisy,“ řekla. „Tvrdí, že by se nemohl podívat do zrcadla, kdyby někdy jednal proti svým principům.“

„Principy jsou důležité,“ podotkl Camargo, jako by myslel na něco úplně jiného. A také že ano. Myslel na Hérnanda. „Vězní tvůj muž nějakého Lipana?“ otázal se.

Eve na něj pohlédla a její oči se rozšířily.

„Ty - ty jsi tu kvůli tomu indiánovi?“

Camargo přikývl.

„Ano, Eve. Chtěl jsem ho dnes v noci osvobodit z vězení.“

Dala si dlaň před ústa a začala rozrušeně oddechovat.

„Ne, Jime,“ zašeptala, „to nesmíš udělat!“

„Ty se mě nezeptáš, proč to chci udělat?“

Zavrtěla hlavou.

„To nehraje roli. Jestli to uděláš, tak tě Dickson bude štvát, dokud tě nedostane na šibenici.“

„Ty se teď jmenuješ Dicksonová?“ zeptal se Camargo.

Zavrtěla hlavou. „Dickson není jeho příjmení. Jmenuje se Corrigan.“

„Dickson Corrigan,“ zamumlal Camargo. Už o něm slyšel. Corrigan byl znám jako nemilosrdný lovec, který se z lovu nikdy nevracel s prázdnou.

„Proč chceš toho indiána osvobodit?“ otázala se náhle.

Camargo jí vyprávěl o haciendě Lopenů a o hrozném životě indiánů, kteří museli dřít na polích nemilosrdného hidalga jako otroci.

„Hernando za hranicí nepřežije ani první míli, jestli ho tvůj muž vydá Mexičanům,“ řekl nakonec. „Je jediný, kdo může indiánům proti jejich trýznitelům pomoci.“

„Ale tady v Laredu kradl,“ namítla Eve Corriganová. Její slova však nezněla přesvědčivě.

„Já tomu člověku, kterého okradl, zaplatím odškodné,“ řekl Camargo.

Zavrtěla hlavou.

„Na to Dickson nikdy nepřistoupí. Má úřední nařízení o vydání podepsané okresním soudem. A to také provede. Nic jiného pro něj jako pro zástupce zákona nepřichází v úvahu.“

Camargo na ni pohlédl.

„I kdyby to znamenalo smrt nevinného člověka?“

„Sklonila hlavu.

„To on nemůže ovlivnit.“

„Ale ano,“ řekl Camargo. „Nemůže zavírat oči před následky svého jednání. Jestli toho indiána vydá, bude vinen jeho smrtí. Nikdo se nemůže schovávat před svou odpovědností.“

„Jime, prosím!“ Upřeně na něj hleděla. Do očí jí vhrkly slzy.

„Promluvím s tvým mužem,“ řekl Camargo. „Nemá závazky jen vůči tomu svému zatracenému zákonu, ale i vůči lidem - a hlavně vůči tobě.“

„Ne,“ vyhrkla. „On zastupuje zákon a všechny soukromé věci musí jit stranou.“

„To je opravdu tvůj názor?“ zeptal se poněkud sarkasticky Camargo. „Nebo jeho?“

„Jeho i můj,“ odvětila a on slyšel v jejím hlase vzdor.

„Nehádejme se, Eve,“ řekl Camargo. „Chci si s ním jenom promluvit a pokusit se ho přesvědčit, že zákon vždycky neznamená spravedlnost.“

„Nemá to smysl, Jime.“

„Aspoň to zkusím, ano?“

Pak se zvedli z úzké lavice za chatou, na níž seděli.

Žena Camargovi sahala ani ne po ramena. Pohladil ji po jejích kudrnatých vlasech.

Přitáhla si k sobě jeho hlavu a políbila ho.

„Já tě pořád miluju, Jime,“ řekla.

Neodpověděl jí. Nemohl jí říct, jak hluboce ho setkání s ní zasáhlo.

Neměl nic, co by jí mohl nabídnout. Byl to muž, který si kladl cíle, jež ho mohly přivést do záhuby. Na ženy nemohl mít ani pomyšlení.

„Vy bydlíte v marshalově úřadovně?“ otázal se.

„Ne, máme domek. Není to daleko. Dickson už bude doma. V noci vězení hlídá jeho zástupce.“

Vydali se zpátky do města.

Buckskin za chatou zafrkal a Camargo na něj zavolal několik uklidňujících slov.

Ve městě nastal klid. Několik jezdců vyjelo směrem na východ. Pravděpodobně se jednalo o kovboje, kteří chtěli zpět na své ranče.

Většina luceren zhasla. Svítilo se už jen před obchodem.

Před pestře pomalovaným povozem zázračného lékaře ležely trosky tribuny. Povoz samotný stál nakřivo. Někdo mu odmontoval kolo. Zřejmě chtěl zabránit tomu, aby pan Abernathy mohl zmizet.

Dům, v němž bydleli Corriganovi, byl malý. Eve jej provedla úzkou, dobře udržovanou zahradou.

V domě panovala tma. Eve otevřela dveře a šla napřed, aby rozsvítila kerosinovou lampu.

Camargo se rozhlédl.

Ve svitu sirky spatřil velké oči Eve, které na něj byly upřeny. Neunikl mu jejich prosebný výraz plný očekávání.

Venkovní dveře vedly přímo do obývacího pokoje. Na podlaze ležely navažské koberce. Kromě kulatého stolu se Čtyřmi židlemi zde stál i příborník, jenž zabíral celou jednu stranu místnosti, a stojací hodiny. Před malým oknem visely pečlivě nařasené záclony. Dvoje dveře v protilehlé stěně vedly do dalších místností.

„Máš to tu hezké,“ řekl přesvědčivým hlasem. Pohlédl na ni a poznal, že mu jeho lež nespolkla.

Přesto přikývla.

„Posaď se, Jime,“ řekla a ukázala na židli. „Uvařím ti kávu.“

Camargo obešel stůl a chtěl se posadit tak, aby viděl na dveře i na okno.

Eve na něj vrhla vyděšený pohled.

„Na tuto židli ne, Jime. To je Dicksonovo místo.“

Přikývl a sedl si na vedlejší židli.

Usmála se na něj a šla k jedněm dveřím. Nechala je otevřené, a když rozsvítila lampu i v sousední místnosti, poznal, že to je kuchyně.

„Dickson tu musí být každou chvíli !“ zavolala na něj od kamen. Viděl, jak do jednoho hrnce nalévá z vědra vodu.

Camargo se necítil ve své kůži. To, co tady viděl, ho bolelo.

Vždycky, když na ni v minulosti pomyslel, tak se mu vybavily jiné představy než to, co nyní viděl. Vždy si myslel, že Eve se svou otevřenou, srdečnou povahou prostě musí být šťastná.

Tady ovšem šťastná nebyla, i když si to namlouvala.

Pravděpodobně to bylo dáno i ubohými poměry, v nichž žila.

Eve zestárla, příliš zestárla na to, že jí bylo teprve sedmadvacet.

Ze zamyšlení Camarga vytrhly kroky. Branka v předzahrádce tiše zaskřípala.

Camargo pohlédl ke dveřím kuchyně.

Stála v nich Eve a v prstech svírala zástěru, kterou měla kolem pasu.

Strach v jejích očích se nedal přehlédnout.

*

Lupe Cortez vzdala svůj odpor, když z kanceláře vyšel atletický muž s marshalskou hvězdou na vestě. Ve světle lucerny, kterou nesl v levé ruce, se jeho šedé oči ledově leskly.

„Co je s ní?“ zeptal se a ten hlas, v němž bylo cítit pohrdání, Lupe vyděsil.

Prošel kolem ní jeden muž a rozhořčeně zvolal: „Okradla nás, marshale! Vybírala peníze pro toho šarlatána Abernathyho a zároveň si brala i naše peněženky!“

Chladné, šedé marshalovy oči se upřely na Lupe a zdálo se, že ji chtějí provrtat.

„Pojď do kanceláře,“ řekl.

„Co bude s našimi penězi?“ zvolal muž.

„Zítra si můžete přijít pro to, co u ní najdeme. A příště si dávejte větší pozor.“

Lupe cítila, jak ji muži pouštějí. Od jejich pevných sevření ji bolely ruce.

Se skloněnou hlavou prošla kolem marshala a zamířila do úřadovny.

Zrudla, když vedle psacího stolu spatřila zástupce, jenž jí s vytřeštěnýma očima dal znamení, aby o jejich známosti nic neřekla.

Za Lupe se zavřely dveře.

Marshal pověsil lucernu na skobu a přišel k Lupe.

„Prohledej ji, Larry,“ řekl.

Zástupce polkl. Přistoupil k Mexičance a začal ji ohmatávat.

Lupe nehnula ani brvou. A to ani tehdy, když jí sáhl do pytlíku pod sukní, v němž předtím našel pětačtyřicítku.

Odvázal jí ten váček a vysypal jeho obsah na stůl. Jednalo se o půl tuctu peněženek a náprsních tašek.

Marshal přikývl, jako by ani nic jiného nečekal.

„Zavři ji do vězení, Larry,“ řekl. „A potom přesně sepiš, cos u ní našel.“

Zástupce přikývl.

„Půjdeš ještě ven, Dicku?“

„Ano. Podívám se na zoubek tomu Abernathymu. Zřejmě je s ní jedna ruka. Asi se už nevrátím. Kdyby něco, tak pro mě někoho pošli.“

Aniž počkal na odpověď svého zástupce, šel ke dveřím, otevřel je a vyšel ven. Když se dveře zabouchly, tak se zástupce probral z šoku a chytil mladou Mexičanku za rameno.

„Ty asi nemáš všech pět pohromadě!“ vyštěkl na ni. „Chtělas přece osvobodit svého bratra, ne? A potom začneš okrádat poctivé občany Lareda!“

„Musela j sem ti sehnat těch sto dolarů,“ zašeptala.

„Ty ses zbláznila!“ zavrčel.

Ukázala na peněženky a řekla: „To je víc než sto dolarů. Marshal už se nevrátí. Můžeš pustit Hernanda, vzít si ty peníze a zmizet.“

„Ne! Nechci být štvancem. Tím okrádáním si to všechno pokazila. Zavřu tě do cely. Teď si sníš, co sis nadrobila.“

Lupe Cortezová pochopila, že zástupce nepřesvědčí. Po tváři se jí kutálely slzy, když ji zástupce strkal k dřevěným dveřím, které vedly do vězení.

V chodbě mezi celami svítila lampa se staženým knotem. Cely tam byly na každé straně tři. Jen prostřední na pravé straně byla obsazená.

Černovlasý obr se snědou pletí se zvedl z pryčny. Byl štíhlý a šlachovitý, čímž se lišil od většiny Lipanů, kteří bývají spíš menší.

V jeho černých očích se krátce zajiskřilo, když spatřil Mexičanku, potom se ale opět posadil na pryčnu.

Zástupce strčil Lupe Cortezovou do cely přesně naproti indiánovi. Se sevřenými rty zavřel zamřížované dveře, krátce pohlédl na indiána a zmizel v kanceláři.

Indián vyskočil.

„Lupe!“ zašeptal. „Co tu hledáš? Proč tě zatkli?“

Rozplakala se.

„Je po všem, Hernando,“ vzlykla. „Chtěla jsem tě osvobodit…“

Utřela si obličej zmáčený slzami, načež zvedla hlavu a pohlédla na vysokého indiána.

„Teď společně zemřeme, Hernando. Aspoň, že to…“

*

Dickson Corrigan stál v otevřených dveřích a v ruce držel revolver značky Remington. Mířil jím na Camarga, který tam strnule stál.

V marshalových šedých očích se zračil chlad, koutky úst měl svěšené.

Camargo pomalu položil ruce na stůl, změřil si Corrigana pohledem a uvědomil si, že Eve měla zřejmě pravdu.

S tímto mužem nebyla řeč. Vyzařoval z něj jakýsi hrozivý chlad a Camargo měl jednu chvíli pocit, že si zahrává se životem, když sedí u stolu v Corriganově domě.

„Kdo jsi, míšenče?“ ostře se zeptal muž zákona.

Jeho žena, která stála bez hnutí v kuchyni, mu zatím nevěnovala jediný pohled.

Camargo odvrátil hlavu a pohlédl na Eve.

Byla bledá jako stěna. Aniž by se prsty pustila zástěry, vykročila ke svému muži a řekla: „Dicksone…“

„Ptal jsem se jeho,“ přerušil ji Corrigan, aniž spustil Camarga z očí.

Eve udělala další krok a odhodlaně zvedla hlavu.

Camargo viděl, že se jí na tvářích objevily malé červené skvrny.

„Dicksone, to je Jim Camargo,“ řekla tichým, ale důrazným hlasem. „Kdysi pracoval na ranči mého otce.“

„A co dělá tady?“ otázal se Dickson Corrigan a rozvážným pohybem nechal remington vklouznout zpátky do pouzdra.

„Náhodou jsem ho dneska večer potkala na léčitelské show a pozvala jsem ho k nám.“ Chvíli váhala a pak dodala: „Chtěl bys tebou o něčem mluvit.“

Corrigan za sebou zavřel dveře a svraštil čelo.

Camargo si jej bez rozpaků prohlížel.

Marshal nebyl příliš vysoký, možná byl jen o půl hlavy vyšší než Eve. Měl však atletickou postavu a nebyl na něm snad ani gram tuku. Pleť měl opálenou do hnědá, díky čemuž vypadal starší, než doopravdy byl. Bylo na něm vidět, že strávil spoustu času pod texaským sluncem.

„Nevím, o čem bych měl mluvit s míšencem,“ řekl Dickson.

„Je to přítel mé rodiny,“ podotkla Eve, „klidně by ses k němu mohl chovat kapánek přátelštěji.“

„Přítel tvé rodiny,“ řekl, „takže tak…“

Camargo cítil, jak se jej zmocňuje vztek. Nerozčilovala ho povaha toho muže, ale to, jak se choval ke své ženě.“

Vstal, protože měl hloupý pocit, že sedí jako jediný. Pohlédl na Eve a řekl: „Namáháš se marně, Eve. Nemá mě rád. Asi nemá smysl, abych sním mluvil.“

Dickson Corrigan zrudl.

Přistoupil ke Camargovi a Eve, chytil míšence za ruku a přitáhl ho k sobě.

„Je mezi vámi dvěma něco, co bych měl vědět?“ otázal se ostře.

Camargo mu strhl ruku ze svého předloktí.

„Je to jenom mezi námi dvěma, Currigane,“ odvětil chladně. „Přijal jsem pozvání Eve, protože jsem s vámi chtěl mluvit o Lipanovi, kterého držíte ve vašem vězení.“

V očích Dicksona Corrigana se zračila nedůvěra. Pohledem těkal mezi Eve a Camargem.

„Co je s ním?“ otázal se.

„Chtěl bych, abyste ho nevydával Mexičanům, protože vím, že by ho za hranicí zavraždili. Škody, které způsobil krádeží, bych nahradil.“

„Tak o tomto jste se mnou chtěl mluvit?“ zeptal se Corrigan.

Camargo přikývl.

„Pak nás nech samotné, ženo,“ řekl Corrigan a přitáhl si židli. Potom si sedl.

Camargo se ohlédl a rovněž se posadil.

Eve se otočila a šla do kuchyně. Zavřela za sebou dveře.

„Vy jste se snad zbláznil,“ řekl Corrigan, když se zavřely dveře kuchyně. „Mám právoplatný a řádný příkaz k vydání mexické provinční vládě Nuevo Leonu. Co by se mnou udělal okresní šerif, kdybych toho indiána nechal pláchnout?“

„Je toto důvod, proč to neuděláte?“ otázal se Camargo.

„Vy se ale dobře vyznáte v lidech, pane,“ prohodil Corrigan s chladným úsměvem. „Máte pravdu. Šerifa se nebojím. Toho indiána bych pustil, kdyby mě o to šerif požádal tak jako vy.“

Camargovi jeho slova hnula žlučí.

„Vy pro principy uděláte všechno, že?“ řekl. „ Pro své zásady klidně necháte trpět a umírat jiné.“

Corrigan sevřel ruce v pěst.

V jeho očích se zajiskřilo a hlas se mu chvěl, když říkal: „Nenechám se urážet ve svém domě, míšenče! Ven, než ztratím trpělivost!“

Zvedl se tak prudce, že se židle převrhla na podlahu.

Camargo pomalu vstal.

Pokoušel se potlačit vztek, který pociťoval. Měl pocit, jako by vypil příliš mnoho whisky. Demonstrativně se ohlédl a nedokázal zakrýt zášť ve svém hlase, když řekl: „To je přesně to prostředí, kde může žena být šťastná.“

Corriganova ruka se ocitla u revolveru.

Camargo reagoval okamžitě. Byl mnohem rychlejší než marshal. Ten ještě ani zpola nevytáhl remington z pouzdra, když už na něj mířil Camargův armádní kolt.

Marshal zbledl a sevřel rty. Pustil pažbu revolveru a nechal jej sklouznout zpátky do pouzdra.

Camargo ustoupil stranou, když uslyšel tiché vrznutí otevírajících se dveří kuchyně.

Na prahu stála Eve.

„Tos neměl říkat, Jime,“ zašeptala. „Nikdy jsem od něj nechtěla víc.“

„Žena jako ty nikdy nepožaduje víc,“ opáčil Camargo. „Ale zaslouží si, aby jí muž něco nabídl.“

„Drž tu svou nevymáchanou hubu, míšenče!“ zasyčel Corrigan, kterému se v očích zračila nenávist. Vypadalo to, že pochopil, že Camargo byl víc než jen rodinný přítel Mariinu.

Nedíval se na svou ženu, jeho pozornost byla zcela upřena na Camarga. Aniž dbal na armádní kolt v Camargově dlani, vyrazil proti muži, který ho ponížil před očima jeho ženy.

Camargo nepočítal s tím, že se ho Corrigan odváží napadnout.

Marshalova pravá ruka bleskově švihla od boku a minula svůj cíl jen proto, že Camargo instinktivně trhl hlavou.

Armádním koltem v pravé ruce trhl stranou a jeho pažbou marshala zasáhl do levého spánku.

Corrigan zavrávoral.

Chvíli to vypadalo, že se udrží na nohou, ale potom se zachvěl a složil se na zem jako pytel brambor.

Eve tiše vykřikla.

Přiskočila ke svému muži a klekla si k němu. Zvedla mu hlavu a dala si ji do klína. V očích měla slzy.

„Jime! Jime!“ šeptala. „Pročs to musel udělat? Já jsem to věděla… já jsem to věděla…“ Chvěl se jí hlas a pak se rozplakala.

Camargo zastrčil armádní kolt zpátky do pouzdra.

„Je mi to líto, Eve,“ řekl tiše. „Zase jsem tě jenom ranil.“

Otočil se a šel ke dveřím. Ještě k nim ani nedorazil, když za sebou uslyšel tiché kroky.

„Jime, miláčku,“ hlesla. „Musíš odtud rychle pryč. Jestli tě zabije, tak už nebudu chtít žít. Slib mi; že ještě dneska v noci odjedeš do Mexika!“

„Slibuju,“ odvětil.

Cítil pokušení vzít ji do náručí, vysvobodit ji z toho prostředí a odvést ji do světa, v němž by se cítila šťastná.

Věděl však, že by to dokázal stejně tak málo jako Corrigan.

Pohlédl na ni a řekl: „Neměla by ses spokojit s tímto životem, Eve.

Ještě jsi dost mladá na to, abys mohla začít znovu. Měla bys ho opustit.“

Se slzami v očích se na něj zadívala a zavrtěla hlavou.

„Nemůžu,“ tiše řekla. „Mám sním dvě děti.“

*

Věděl, že si musí pospíšit. Bylo možné, že Dickson Corrigan se brzy probere. Úder pažbou revolveru nebyl příliš tvrdý.

Hluk na Main Street ustal. Povoz doktora Abernathyho zmizel.

Doktor očividně opustil město nebo mu jeho povoz sebrali okradení občané, aby se odškodnili, když nedostali své peníze od přistižené Mexičanky.

Camargo se ze všeho nejdřív postaral o koně.

Svého buckskina nechal ve stáji v mexické části Lareda hned za dřevěným mostem přes Rio Bravo.

Jejím majitelem byl jeden gringo. Chamtivě se mu zablesklo v očích,-když mu Camargo řekl, že by chtěl koupit dva koně. Rychle si však povšiml, že cizinec se snědou pletí a zrzavými vlasy je odborník.

„Mám tu pěkného vraníka, který patřil jednomu indiánovi. Ten chlápek se tu v Laredu pokusil ukrást pušky, ale marshal ho chytil.“

„Ten indián vám toho koně daroval?“ ironicky se zeptal Camargo.

Stájník zbystřil pozornost.

„Chcete ty koně koupit, nebo ne?“

Camargo neměl čas se s ním dohadovat. „Koupím ho. Je k němu i sedlo?“

„Je. Ale ten kůň není levný.“

„Kolik?“

„Se sedlem dvě stě.“

„Sto za vraníka a dvacet za sedlo,“ řekl Camargo. Věděl, že i to je příliš moc. Stájník však přikývl a vyvedl koně z boxu.

Hernando toho koně po cestě do Lareda skutečně nešetřil.

Camargo nenáviděl, když někdo týral zvířata, věděl však, že indiáni mají ke koním jiný vztah.

Za padesát dolarů koupil ještě jednoho koně a nákladní sedlo, načež s koňmi odjel do americké části města, kde je nechal stát v tmavém průjezdu poblíž marshalovy úřadovny.

Z jednoho saloonu ven pronikal hluk. Podle všeho se tam chlapi poprali.

Camargo se plížil podél zdi marshalovy úřadovny. V oknech byly stažené rolety.

Právě dorazil ke dveřím, když se v jednom z oken roleta vytáhla.

Na verandu dopadlo světlo.

Camargo spatřil stín.

Přiskočil ke dveřím, provedl výpad armádním koltem a k smrti vyděšenému muži zákona jej vrazil do břicha.

„Tiše!“ sykl.

Zástupce zavrávoral zpět do kanceláře.

Camargo tam vklouzl za ním, zavřel za sebou dveře a zasunul zástrčku.

„Kdo jste?“ zeptal se zástupce.

Camargo mu z pouzdra vytáhl revolver a strčil si jej za opasek. Kývl k prkenným dveřím a chladně promluvil: „Tudy se jde do vězení? Tak otevři dveře.“

Zástupce pozpátku kráčel tím směrem. V očích se mu jiskřilo a Camargo viděl, jak horečně uvažuje. Přesto nedělal problémy a otevřel dveře, které nebyly zamknuté.

Camargo objevil kovový kroužek s klíči od cel. Visel na skobě vedle dveří. Bleskově zástupce udeřil armádním koltem.

Muž zákona chtěl ještě zvednout ruce, ale již nedokázal zabránit tomu, aby se jeho hlava neseznámila s tvrdosti oceli Camargova koltu. Skácel se na podlahu vedle psacího stolu.

Camargo vklouzl do vězení.

Ve svitu lucerny se staženým knotem spatřil v prostředních celách napravo i nalevo vězně.

Vlevo byla zavřená Mexičanka, kterou Camargo viděl, jak okrádá občany města.

Míšenec si jí nevšímal. Přiběhl k protější cele a zkusil první z osmi klíčů.

Vězeň se zvedl ze své pryčny.

Camargo byl překvapený. Toho Lipana si představoval jinak, mnohem menšího.

Hernando byl však chlap jako hora.

„Jsem tu, abych tě dostal ven, Hernando,“ sykl tiše Camargo. „Posílá mě Nicolás Gilmar.“

Indián na to nic neřekl.

Třetí klíč pasoval.

Camargo otevřel zamřížované dveře. V prvním okamžiku to vypadalo, že na něj indián chce zaútočit, ale pak jen Camargovi vytrhl z dlaně svazek klíčů a přiskočil k cele, v níž byla zavřená Mexičanka.

„Hej, co to má být?“ zeptal se Camargo.

„Patří ke mně,“ odvětil temným hlasem indián.

Potom našel správný klíč.

Mexičanka se mu vrhla kolem krku a začala na něj drmolit španělsky.

Camargo vytáhl klíč ze zámku a běžel k prkenným dveřím.

Zástupce ještě stále nehybně ležel na podlaze. Na psacím stole Camargo viděl peněženky. Očividně šlo o lup malé Mexičanky.

Camargo zavřel prkenné dveře a zamkl je. Než indián mohl něco říct, ukázal na dveře, které musely vést do dvora. Proběhl kolem těch dvou a na první pokus našel správný klíč.

„Jdeme,“ řekl, když dveře otevřel. „Budeme se držet spolu!“

Pohlédl na dívku a zeptal se: „Máš koně?“

Energicky přikývla.

„U řeky.“

Camargo zavřel dveře. Měl pocit, že v kanceláři se ozval nějaký zvuk, ale nebyl to ani výkřik, ani výstřel, který by mohl vyvolat poplach.

Přes dvůr sousedního domu se dostali na Main Street. V marshalově úřadovně byla tma. Zástupce se očividně ještě neprobral.

Dorazili ke koním.

„Můj vraník!“ užasle vykřikl indián.

„Koupil jsem ho ve stáji,“ poznamenal Camargo na vysvětlenou.

„Ten bastard!“ Ukázal na druhého koně a dodal: „Má soumarské sedlo.“

„Ano. Ještě bych rád odbyl jednu návštěvu, než opustíme toto pohostinné město.“

Otočil se k dívce a řekl: „Běž si pro koně. Setkáme se u cantiny na Carrizo Street poblíž mostu. Víš, kde to je?“

„Najdu to,“ řekla a odběhla.

Indián hbitě vyskočil na hřbet vraníka, který tiše zafrkal.

Camargo nasedl na buckskina a vzal soumara za uzdu.

„A teď mě přiveď k obchodníkovi, který tě podvedl,“ řekl indiánovi.

*

Larry Hubbard pobyl v bezvědomí jen krátkou dobu. Viděl, jak si zrzavý cizinec bere klíče ze skoby a zavírá prkenné dveře vězení, v němž zmizel.

Hubbard okamžitě vyskočil. V prvním impulsu chtěl běžet ke skříni se zbraněmi. Chtěl se chopit brokovnice a dát tomu zrzavému bastardovi lekci.

Potom však jeho zrak zaujaly věci na psacím stole. Byly to peněženky. Tento pohled ho ochromil. Vzpamatoval se teprve po několika vteřinách. Pak sebou trhl. Uvědomil si, že mu zde osud nabízí jedinečnou šanci, která se nemusí opakovat.

Přikročil ke stolu a začal ty peněženky vybírat. Bral jen bankovky.

Srdce mu divoce bušilo vzrušením. Nemusel nic počítat, bylo zjevné, že v ruce drží víc, než v co doufal. Muselo to být nejméně pět set dolarů!

Třásly se mu ruce. Cítil pokušení vyběhnout s nimi z kanceláře, osedlat koně a pláchnout do zaječích. Letmá myšlenka na Dicksona Corrigana ho však přivedla zpátky k rozumu.

Rozhlédl se. Jeho pohled ulpěl na malé plechové konvici, která stála na polici vedle kamen.

Z vězení se ozval tichý hlas. Vyděsil se. Že by se ten zrzek vrátil?

Potom uslyšel, jak v zámku prkenných dveří šramotí klíč. Doufal, že zrzek s oběma vězni zmizí dveřmi do dvora.

Podíval se do zrcadla a začal se usmívat. Na čele měl ránu po úderu revolverem, ze které mu tekla krev. Límec košile měl celý červený.

Slyšel tiché vrznutí, když se zavřely dveře do dvora. Přestal být nervózní. Nikdo ho nebude podezírat, když bude tvrdit, že to zrzek sebral ty peníze.

Hubbard jen doufal, že se tomu chlápkovi podaří s oběma vězni zmizet dřív, než Dicksonu Corriganovi dojde, co se to v marshalově úřadovně vlastně odehrálo.

Lehl si vedle psacího stolu a předsevzal si, že bude předstírat bezvědomí, dokud zrzek a indián nezdrhnou přes Rio Bravo do Mexika.

*

Dickson Corrigan měl pocit, že se probudil z hlubokého spánku.

Zvedl hlavu a v tom okamžiku v ní pocítil ostrou bolest.

Chtěl vykřiknout, ale z hrdla se mu vydralo jen zasípání. Bolely jej rty, měl je vyschlé.

Uvědomil si, že leží na koberci svého obývacího pokoje, a potom si rázem vzpomněl, co se stalo.

Sténaje se posadil. Levou rukou si sáhl na spánek a trhl sebou, když se prsty dotkl boule velké jako vejce.

Camargo!

Ten zrzavý bastard ho ponížil před očima vlastní ženy a omráčil ho pažbou revolveru.

Dicksona Corrigana se zmocnila taková nenávist, že začal vidět rudě. Sevřel ruce v pěst a necítil bolest, když se mu nehty zaryly do dlaní.

Trvalo to několik vteřin, než se znovu ovládl. Opřel se o podlahu a rozhlédl se.

V tom okamžiku uviděl svou ženu.

Eve Corriganová rezignovaně seděla na gauči s prodřeným potahem. Měla pokleslá ramena a ruce položené na přitažených kolenou.

Její hezká tvář byla bledá. Na lících byly patrný zřetelné stopy po slzách. Oči měla tak rozšířené, že se Dicksonu Corriganovi zdálo, jako by v něm viděla cizince.

S hekáním vstal.

„Jak dlouho jsem tu ležel?“ vyhrkl. Nedokázal potlačit nenávist ve svém hlase.

Když Eve hned neodpověděla, při-, vrávoral k ní a tak silně ji sevřel ramena, že tiše vykřikla.

„Mluv! Jak dlouho jsem tu ležel! A co měl ten míšenec za lubem!“ zařval.

„Pusť mě, Dicksone!“ zašeptala. „Nepokaz to! Jednou překroč svůj stín a nechej Jima Camarga běžet!“

Pustil ji.

Plameny v jeho očích ji vyděsily.

„Ty toho bastarda ještě pořád miluješ!“ vyštěkl.

„Mám tebe a děti, Dicksone. Víc nechci.“

Chtěl slyšet něco jiného. To, že miluje jeho a ne toho míšence.

„Řekni mu to!“ naléhal na Eve její vnitřní hlas. Lži mu, pak možná Jima nebude štvát. Nedokázala to však vyslovit.

Natáhla před sebe ruce, ale v tom okamžiku se Dickson Corrigan prudce otočil.

Přidušeně vzlykla, když viděla, jak si po cestě ke dveřím kontroluje svůj kolt.

Potom za sebou zabouchl dveře.

Eve Corriganová se schoulila ještě víc. Už ani nemohla plakat. Všechny slzy vyplakala. Znala Dicksona Corrigana. Věděla, že se nezastaví, dokud mu Jim Camargo nebude ležet mrtvý u nohou.

Myšlenka, že Jim zemře - kvůli ní - ji drtila.

Jaký smysl by potom měl život?

Pak by už nedokázala dál s Corriganem žít.

Přistoupila k příborníku a vytáhla zásuvku, v němž měl Dickson malý revolver. Věděla, že je nabitý.

Upřeně hleděla na poniklovanou zbraň a náhle, aniž si toho byla vědoma, ji měla v dlani.

V tom okamžiku za sebou uslyšela šramot.

Ohlédla se.

Dveře do dětského pokoje se pomalu otevřely.

Objevila se v nich blonďatá, kudrnatá hlava. Asi tříletá holčička v noční košili až na zem si malými pěstmi mnula oči a plačtivě říkala: „Proč táta tak křičel, mami?“

Eve pustila revolver, jako by se o něj popálila. Spadl do šuplíku, který potom prudce zastrčila.

Pak se rozběhla ke své malé dceři a klekla si před ni.

Po tvářích jí tekly slzy, když šeptala: „To nic nebylo, Sandy. Vůbec nic. Táta jenom musel pryč.“

„Zatknout nějakého zlého člověka?“

„Ano, malá, ano. Pojď, půjdeme zpátky do postele.“

Vzala Sandy do náruče a odnesla ji do potemnělé místnosti, v níž tvrdě spal pětiletý Jim.

*

Tlustý obchodník kvičel jako prase na porážce.

Camargo bez okolků rozbil okno železářství na straně do dvora. Náhodou to bylo zrovna okno do obchodníkovy ložnice.

Tlusťoch se pokusil sáhnout po revolveru, který měl v šuplíku nočního stolku, ale to už byl Camargo u jeho postele. Chytil obchodníka za noční košili a prudce s ním zacloumal.

Temnou místností se ozvalo hekání. Kvičet začal ten tlouštík teprve tehdy, když za Camargem do ložnice osvětlené kerosinovou lampou vlezl i Lipan.

Camargo sevřel látku tak, že obchodníka jeho noční košile začala škrtit.

„Přestaň kvičet, Rusku,“ chladně poznamenal Camargo, „nebo tě podříznu.“

Svou výhrůžku zdůraznil tím, že vytáhl nůž a jeho špičku tlouštíkovi přitiskl pod trojitou bradu.

Kvičení ustalo.

Leopardu Ruskovi - tak se ten tělnatý obchodník jmenoval, Camargo to zjistil na štítě před železářstvím - zabublalo v hrdle. Podlomily se mu nohy a pak spadl zpátky na postel, když ho Camargo pustil.

„Co - co po mně chcete?“ naříkal.

„Jenom žádné hloupé otázky, Rusku,“ zavrčel Camargo. „My to víme a ty to víš také.“

Camargo se rozhlédl a neuniklo mu, že obchodník odhrnul deku tak, že sklouzla přes okraj postele a zakrývala nyní malý noční stolek.

Camargo přistoupil k posteli a odhodil deku. V zásuvce spatřil jen revolver, ale když otevřel dvířka pod ním, našel kožený váček. Uslyšel Lipanův překvapený výkřik.

Hodil mu váček, Hernando jej rozvázal a vysypal jeho obsah na postel.

Ve svitu lampy se zalesklo zlato. Camargo viděl řetízky, náramky a prsteny ozdobené zelenými drahokamy. Mezi tím se třpytily zlaté mince - mexické pesos.

Krátký pohled Camargovi stačil na to, aby zhruba odhadl cenu. Kdyby za to zlato dal Rusk Lipanovi dva tucty winchestrovek a bednu munice, byl by to pro něj pořád dobrý obchod.

Camargo znovu chytil tlouštíka pod krkem a zvedl ho z postele. Muž koulel očima.

Camargo jej přitáhl k sobě. Obchodníkovi vyvstaly na čele krůpěje studeného potu.

„Dáš nám za to zlato dva tucty winchestrovek a všechnu munici, kterou máš na skladě!“

Obchodník chtěl začít naříkat, ale čepel nože mu to nedovolila.

Camargo ho postrčil ke dveřím.

„Mysli na to, že nemáme co ztratit, Rusku,“ řekl chladně.

Tlusťoch stáhl hlavu mezi ramena.

Potácel se, když otevřel malé skladiště na dvoře a kývl na podlouhlé bedny naskládané u stěny. Camargo byl přesvědčen, že tlouštík s těmi zbraněmi provádí špinavé obchody.

„V každé bedně je deset pušek,“ řekl přidušeně Rusk.

„Dobrá,“ poznamenal Camargo. „Vezmeme si dvě bedny a indiánovi dáš ještě jednu winchestrovku navíc. Kde jsou náboje?“

Rusk ukázal na několik malých beden.

Na dvoře zafrkali koně. Lipan zavedl soumara před otevřené dveře. Ruskovi ani nemuseli nic říkat a obchodník hned začal indiánovi pomáhat tahat podlouhlé bedny s winchestrovkami z kůlny, načež je přivázali k sedlu.

Camargo, který tlustého obchodníka nespouštěl z očí, se postaral o bedny s municí, když se předtím přesvědčil, že jde o náboje správné ráže.

Potom již bylo vše naloženo na soumarovi.

Leonard Rusk vyděšeně vytřeštil oči, když ho Camargo strkal zpátky do kůlny.

Od čepele nože bowie se odrážel svit hvězd, který tam pronikal otevřenými dveřmi. Camargo zašermoval nožem obchodníkovi před obličejem.

„Dobře mě poslouchej, Rusku,“ poznamenal chladně. „Už se mě ani toho Lipana nikdy nepokusíš podvést. O tomto obchodě budeš mlčet jako hrob. Jednou se do Lareda vrátím a přísahám ti, že si budeš přát, aby ses nikdy nenarodil, jestli zaslechnu něco, co se mi nebude líbit.“

Tlustý obchodník otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale vtom mu již na bradě přistála Camargova pěst. To, že jej míšenec svázal a dal mu roubík do úst, už nevěděl.

Hernando mezitím už seděl v sedle vraníka. Laso soumara měl přivázané k hrušce sedla. Před sebou měl na sedle položenou zcela novou winchestrovku s plným zásobníkem.

Camargo vyskočil na buckskina. Vyjeli ze dvora a o něco později zmizeli v mexické čtvrti.

Temnými uličkami se dostali až na Carrizo Street.

Pak spatřili tmavé obrysy mostu klenoucího se přes Rio Bravo.

Tu a tam svítily lampy. Camargo viděl malou strážní boudu před mostem, kde hlídala pohraniční policie.

Od jednoho malého zděného domku vyjela Lupe Cortezová.

Camargo počkal, až se ocitne u nich, načež indiánovi a dívce vysvětlil, že se přes řeku mají přebrodit jižně od města, zatímco on pojede po mostě, aby na druhém břehu odpoutal pozornost pistolníků dona Lucera de Lopena.

„Ale buďte opatrní,“ řekl na závěr. „Proud je tam velmi silný.“

Lipan přikývl. V jeho snědé tváři se zračilo odhodlání, když otočil vraníka. Se soumarem a malou Mexičankou zmizeli brzy v temnotě.

Camargo počkal, až dusot kopyt utichne, a pak vyjel k mostu. Jedním uchem naslouchal, co se děje ve městě. Dickson Corrigan už by se mohl probrat.

Potom upřel své myšlenky na to, co bylo před ním - doslova i obrazně.

Za oknem strážní boudy se mihl stín.

Pohraniční policista očividně zaslechl dusot. Nevyšel však ven, aby Camarga zastavil. Nezajímali ho lidé, kteří chtěli opustit Texas, ale ti, kteří do Texasu přijížděli z Mexika.

Na prknech mostu zaduněly buckskinovy kroky.

V Rio Bravo bylo tou dobou jen málo vody.

Camargovi do tváře vanul chladný vánek.

V temnotě svítila okna dvou strážních domků na konci skoro 800 yardů dlouhého dřevěného mostu.

Z chat vystoupili dva rurales v zelených uniformách. Camargo se nacházel ještě dvacet yardů od nich.

V rukou volně drželi pušky. Stáli tam široce rozkročeni a čekali na něj.

Camargo je poznal. Byli to ti samí strážní jako večer, když jel po mostě opačným směrem.

Byli zvědavější než jejich texaští kolegové, řekl jim, že přijel z Big Bendu a že chce v Laredu koupit několik chovných býků pro své stádo.

Jeden z mužů se na něj usmál.

„A pořídil jste dobře?“ zeptal se španělsky.

Camargo mu opětoval úsměv a přikývl.

„Ti gringové jsou šílení,“ řekl též španělsky. „Ti by z Člověka sedřeli kůži. Chtěli pět dolarů za nocleh. To si radši ustelu na hnízdě plném chřestýšů.“

Mexičané se rozesmáli.

„Tady v Nuevo Pareso to není o moc lepší než naproti,“ řekl jeden z nich. „Gringové zmršili ceny. Dokonce i puty chtějí jen gringovské dolary nebo zlaté pesos.“

„Hm, pojedu kousek za město a lehnu si pod širým nebem,“ odvětil Camargo a poklepal si na okraj klobouku, přičemž pobídl buckskina.

Rurales se vrátili do svých strážních chat.

V tom samém okamžiku Camargo spatřil stíny mužů, kteří stáli před zděnými domy na kraji mexické osady.

Nespouštěl je z očí. Instinktivně cítil, že je zajímá, a zároveň věděl, kdo ti muži jsou.

Pistolníci dona Lucera.

*

Dicksona Corrigana se zmocnil vztek. Už když našel vchod do své úřadovny zavřený a když mu na jeho bušení Larry Hubbard neodpověděl, věděl, že přišel pozdě.

Oběhl zděnou budovu a těsně přede dveřmi zadních dveří vězení zakopl o svazek klíčů, které tam odhodil Camargo.

Vězení bylo samozřejmě prázdné.

Camargo osvobodil i Mexičanku.

Corrigan už se chtěl otočit a běžet do stáje, aby osedlal koně, když tu uslyšel hluk vycházející z kanceláře a krátce nato i bušení na dřevěné dveře oddělující kancelář a vězení.

Marshal přiběhl ke dveřím a otevřel je.

Larry Hubbard mu se zakrváceným obličejem klopýtal naproti. Mumlal nesrozumitelná slova a levou rukou ukazoval na prázdné cely, jako by Corrigan už sám nevěděl, co se tam stalo.

Marshal odstrčil Hubbarda a skočil do kanceláře.

V mihotavém světle lampy se stáhnutým knotem spatřil peněženky ležící na stole. Ještě než nahlédl do první z nich, dobře věděl, že v nich nejsou peníze.

Prudce se otočil ke svému zástupci.

„Sakra, ty ses nechal obalamutit jako malý kluk, Larry!“ vykřikl.

Larry Hubbard sebou trhl.

V očích měl výraz vzdoru. Svraštil obočí a přidušeně řekl: „I ty máš ale pěknou bouli na hlavě, Dicku.“

Corrigan vyštěkl šťavnatou nadávku.

„Já toho bastarda dostanu!“ zavrčel.

„Ten už je i s tím indiánem a tou dívkou dávno za hranicí,“ zamumlal Hubbard. „A tam nemáš žádné pravomoci.“

„To nechej na mě,“ chladně odvětil marshal. Přistoupil ke skříni se zbraněmi a přes rameno Hubbardovi řekl: „Za deset minut chci mít svého koně osedlaného přede dveřmi, Larry!“

„Musím k doktorovi,“ namítl zástupce.

„Na to budeš mít dost času, až budu pryč.“

„Rurales ti pěkně zatopí, jestli jim budeš pytlačit v revíru.“

„Je v jejich zájmu, aby mi nezkřížili cestu,“ procedil mezi zuby Dickson Corrigan a málem upadl do mdlob, když se mu před očima vybavil snědý obličej se zrzavými vlasy.

*

Jim Camargo neměl šanci se pistolníkům vyhnout. Odstoupili od světlé zdi a na úzké ulici mu zastoupili cestu.

Dveře domu se náhle otevřely a na pistolníky padlo světlo.

Camargo zastavil buckskina a pohlédl na tři muže na ulici.

Prostřední z nich byl blondýn, kterému nemohlo být víc než dvacet.

V jeho postoji se zračila výzva. Byl lehce rozkročen a ruce mu visely jako drápy dravého ptáka nad pažbami revolverů, které měl zavěšené nízko u pasu. Byl celý v černém. Měl na sobě černou košili, koženou vestu i revolverový opasek. Dokonce i pažba revolveru byla černá. Tvář měl snědou a chladnou.

Muž nalevo od něj stál Mexičan. Neměl klobouk. Ve světle vycházejícím ze dveří se leskly jeho černé vlasy. Kolem krku měl červený šátek. V pouzdře se mu skvěl poniklovaný kolt. Jeho úzké tváři dominoval orlí nos.

Mexičan působil vyrovnaně. Nevypadal tak nebezpečně jako světlovlasý mladík, ale Camargo věděl, že ho nesmí podcenit.

Jeho pohled sklouzl ke třetímu muži, který stál napravo od blondýna, poblíž otevřených dveří.

Camarga se náhle zmocnil podivný neklid, když spatřil volné šaty toho chlapíka, který vypadal jako strašák do zelí. A potom, když ten muž zvedl hlavu a do tváře mu padlo světlo, Camargo zatajil dech.

Tu větrem ošlehanou, vrásčitou tvář už jednou viděl!

Na rtech toho muže se objevil úsměv. Smekl klobouk a odhalil tak své šediny.

Camargo rázem věděl, kdo to je.

„Pasco!“ vydralo se mu ze rtů.

„Ahoj, Jime,“ odvětil pistolník, „je to už dlouho, co jsi zmizel od Pecos.“

Camargo přikývl.

Pasco býval sousedem Mariinu. Podle všeho i on ve víru let po občanské válce ztratil svůj ranč, kterého se zmocnil nějaký obchodník ze severu.

„Jak ses sem dostal, Pasco?“ zeptal se ho.

Hubený muž pokrčil rameny.

„Přišel jsem o ranč tak jako Marlinové, Jime. Víš, že Eve je v Laredu?“

Camargo rychle přikývl. „Potkal jsem ji.“

Ze stínu vystoupil blondýn. Jeho tvář lehce zrudla.

„Co mají ty kecy znamenat, Pasco?“ zasyčel. „Jestli ho znáš, tak nám řekni, jestli má něco společného s tím Lipanem.“

Pasco se na něj usmál.

„Gringo se zrzavými vlasy?“ posměšně odvětil.

„Tak ať zase vypadne, sakra!“

Pasco chtěl něco odvětit, ale blondýn ztratil trpělivost.

Camargo se měl na pozoru. Dobře věděl, čeho jsou takoví horkokrevní mladíci schopni.

Ačkoli měl armádní kolt z pouzdra vytažený dřív než blondýn, byl přesto překvapen tím, jak rychle ten mladík umí se svými revolvery zacházet. Vypadal sice jen jako frajírek, ale tím určitě nebyl. To dokazovala už skutečnost, jakým tónem mluvil s Paskem.

Camargo mu mířil přesně mezi oči. V prvním okamžiku to vypadalo, že ten muž přesto své revolvery zvedne, ale potom je zase nechal klesnout a strčil je do pouzder.

„Zmizte, pane!“ sykl.

„Máš zatraceně nevymáchaný zobák, chlapče,“ chladně řekl Camargo.

Viděl, že Pasco neznatelně zavrtěl hlavou, ale to už blondýn vyskočil a vztekle vykřikl: „Neříkej mi chlapče, ty irský smraďochu! Já tě…“

„ Co se to tu děje?“ zazněl ostrý hlas se španělským přízvukem.

Ve dveřích se objevil malý tělnatý muž se sombrerem zdobeným stříbrem, které muselo stát celé jmění.

Blondýn sebou trhl a zvedl ruce z pažeb revolverů.

Teprve nyní i Camargo sklonil svou zbraň a lehce otočil hlavu.

„Jenom jsme kontrolovali jednoho muže, done Lucero,“ řekl Pasco.

Camargo pohlédl na hidalga.

Toto tedy byl otrokář, který ohrožoval samotnou existence kmene Lipanů.

Camargo cítil, jak se jej zmocňuje vztek.

„No a co? Má snad něco společného s Hernandem?“

„Ne.“

„Proč se s ním potom vybavujete? Pošli ho pryč!“

Hidalgo se otočil a vrátil se do domu.

Na chvíli zavládlo ticho. Pak blondýn řekl: „Jednou tě dostanu na mušku, smraďochu!“

Camargo věděl, že to přání se mladíkovi brzy splní. Nechtěl ho však už dál provokovat.

„To si nepřej, chlapče,“ řekl proto, zatímco pobídl buckskina a projel kolem pistolníků tmavou úzkou ulicí.

Napětí z něj opadlo teprve tehdy, když zajel za roh jednoho domu a nebyl tak v dostřelu horkokrevného mladíka.

Camargo viděl jen tři pistolníky.

Kde byl zbytek?

Rozestavil je snad don Lucero podél řeky, protože počítal s tím, že se Lipan někde pokusí přebrodit, kdyby se mu povedlo uprchnout z vězení v Laredu?

Camargo držel v ruce revolver. Vyjel z malé osady směrem na jih.

Uplynula skoro hodina, než před sebou uviděl obrysy tří koní a dvou jezdců. Nechal je přijet blíž, a teprve když si byl jistý, že jde o Lipana a Mexičanku, tak se jim ukázal.

Lupe Cortezová byla celá mokrá.

Sklouzla z koně do vody a jen s námahou se udržela na hrušce sedla své hnědé klisny. Byla zcela vyčerpaná.

Lipan jí chtěl dopřát půl hodiny odpočinku.

Camargo to chtěl odmítnout, ale odpovědět již nestačil.

Ze severu se ozval ostrý dusot kopyt. Nedaleko od nich chvátal cvalem oddíl jezdců.

Camargovi neuniklo, jak Lipan sevřel pažbu své winchestrovky. Přikývl a řekl: „Ano, to byla smečka dona Lucera. Je tam i on sám. Určitě se dozvěděl, že se ti podařilo uprchnout. Teď už musíme počítat s nějakou léčkou…“

*

Dickson Corrigan tiše zaklel.

Nemýlil se. Ten zatracený Lipan a Camargo byli dost drzí na to, aby vtrhli k Ruskovi a zopakovali loupež pušek.

Seskočil ze sedla svého šedáka a chtěl jít k zadním dveřím, když spatřil světlo v okně Ruskovy ložnice. Vtom však uslyšel přidušený vzlyk z malé kůlny.

Teprve nyní si všiml, že dveře kůlny jsou jen přivřené.

Přešel dvůr, strčil do nich a spatřil postavu ležící na zemi.

Levou rukou vytáhl sirku a škrtl jí o rám dveří. Plamének osvítil Ruskovu zarudlou tvář.

Tlouštík se marně snažil vyplivnout roubík.

Corrigan mu jej vytáhl a rozvázal mu ruce.

„Tak mluv,“ zavrčel. „Kolik ti toho ukradli, Leo?“

Rusk mumlal cosi nesrozumitelného.

„Co říkáš?“

„Hm. Tentokrát zaplatil, Dicku.“

„Ten Lipan?“

„ Ano - ech, ten druhý měl zlato…“

Corrigan svraštil čelo a postrčil tlustého obchodníka ven na dvůr. Zmocnil se ho vztek. Náhle pochopil, že Rusk mu lhal.

Rusk chtěl marshalovi zabránit v tom, aby šel do jeho ložnice, ale Corrigan ho odstrčil stranou.

Marshal s námahou polkl, když na posteli uviděl indiánské šperky a zlaté mince.

„Ty odporný podvodníku!“ zavrčel. „Klidně bys bez hnutí brvou přihlížel, jak Mexičané vraždí toho indiána, co?“

„Neměls ho vydávat,“ opáčil obchodník.

„Myslíš, že tři roky vězení by tomu rudokožci nevadily?“

Rusk mlčel.

Dickson Corrigan měl sto chutí tomu tlustému ničemovi jednu vrazit.

Vším byl vinen Rusk!

Nebýt něj, tak by Camargo nepřijel do Lareda a nepotkal by Eve!

Corrigan se prudce otočil.

Musím odtud pryč, pomyslel si, nebo toho tlusťocha rozsápu!

Hlavou se mu honily myšlenky.

Uklidnil se, teprve když se ocitl kousek od mostu přes Rio Bravo.

Věděl, že nemá jinou možnost. A nebyl to Lipan, koho chtěl dostihnout. Nic si nepředstíral. Chtěl Camarga. Chtěl ho vidět ležet mrtvého u svých nohou. O tom, jestli mu to zachrání čest, pochyboval. Nedokázal by však žít s myšlenkou, že jeho vlastní žena miluje víc míšence než jeho.

Přejel po mostě a na druhé straně ho zastavili rurales. Ukázali na hvězdu na jeho kabátě a řekli: „Tady váš zákon neplatí, marshale.“

Dickson Corrigan přikývl a sundal si hvězdu.

„Nejedu do Mexika služebně,“ odvětil. Viděl, jak naproti u jednoho domu stojí tři muži, a zeptal se: „Čekají na někoho?“

„Si, to jsou muži dona Lucera de Lopena,“ s úsměvem odpověděl jeden z rurales. „Nevezete jim dárek?“

„Toho Lipana?“ zeptal se přidušeně Corrigan.

Mexičan s úsměvem pokrčil rameny a nijak Corriganovi nebránil v odjezdu. Marshal pobídl šedáka ostruhami a vydal se přímo k těm mužům.

Dona Lucera de Lopena znal. Synovec starého Lopeny dříve v Laredu často pobýval.

V očích malého hidalga se zračila nedůvěra.

„Jedete sám, marshale?“ otázal se.

„Čekáte na toho Lipana, že ano?“

„Si. Proč ho nevezete s sebou?“

„Dnes v noci byl vysvobozen z vězení. Jedním zrzavým míšencem…“

Corrigana přerušil hidalgův zlostný výlev.

Ze všech stran tam začali proudit muži, kteří se o něco později rozprchli, když utíkali pro koně.

Někdo přivedl hidalgovi hnědáka. Když don Lucero usedl na jeho hřbet, přijel k Dicksonu Corriganovi.

„Jste nula, marshale!“ zasyčel. „Budu si na vás stěžovat!“

Corrigan nic neodpověděl.

Počkal, až celá kavalkáda zmizí. Vyjel teprve tehdy, když se usadil zvířený prach.

Před svítáním Camargovy stopy beztak nenajde, to dobře věděl.

Potom se však do nich zakousne a neodpočine si, dokud toho míšence nedostane na mušku svého koltu.

*

Ozvěna výstřelu ještě nedozněla, když se Lipan zvedl z prachu a uskočil před bijícími kopyty svého vraníka.

Zvíře leželo na boku a vyděšeně řehtalo. Z krku mu tekla krev. Ještě několikrát škublo kopyty a pak zůstalo bezvládně ležet. Soumar s řehtáním odcválal pryč a nyní stál ve zhruba stoyardové vzdálenosti a poulil očima.

Camargo obrátil buckskina, seskočil z něj a přikázal hřebci, aby si lehl. Po čtyřech se pak připlížil k Lipanovi.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ho.

Vysoký indián přikývl a ukázal na dívku, která se zoufale pokoušela ovládnout své zvíře.

„Seskoč ze sedla!“ zvolal Camargo.

Mexičanka si však nevěřila. Viděl, jak se pevně drží hnědákovy hřívy.

Camargo vyskočil a přiběhl k ní. Chytil ji za nohu a zařval: „Pusť se hřívy, sakra!“

Tentokrát poslechla. Vykřikla, když dopadla na zem, a do jejího výkřiku se ozval třesk několika výstřelů.

Camargo se na ni vrhl a přitiskl ji do písku.

Něco mokrého mu stříklo do obličeje. Viděl, jak se do dívčiny hnědé klisny zavrtalo několik kulek. Zvíře zařehtalo a šlo k zemi.

Camargo si utřel z tváře koňskou krev a odvlekl dívku od mrtvého koně k Lipanovi. Potom se plazil dál ke svému hřebci. Sáhl po pažbě winchestrovky a vytáhl ji ze sedlového pouzdra.

Přidušeně zaklel.

Už si myslel, že se jim to podařilo.

V pozdních nočních hodinách se vyhnuli patrole rurales a potom zmizeli východně od Sabina ve výběžcích Sierra Perotes.

Teď je však přece jen dostihli.

Camargo pohlédl na východ a proti světlejší obloze na pozadí kopců a hor spatřil obrysy postav čtyř jezdců.

Museli mít zatraceně dobré oči, protože trefit za ranního šera na takovou vzdálenost není jednoduché.

Jezdci znovu vystřelili. Kulky hvízdaly blízko, ale jenom se zavrtávaly do písku.

Lupe Cortezová se zhroutila. Plakala a prsty měla zabořené do Camargovy levé ruky.

Udeřil ji do tváře a hned přestala plakat.

Pohlédla však na Camarga a řekla: „Všechny nás postřílejí!“

„Počkáme,“ odvětil Camargo. „Až se trochu rozední, uvidíme, co mají rurales za lubem.“

„Odkud víš, že to jsou rurales?“

„Nikdo jiný potmě nestřílí na lidi, o kterých neví, kdo jsou.“

Připlazil se k nim Lipan.

„Nebylo by lepší ještě za šera odtud zmizet?“ navrhl španělsky.

Camargo zavrtěl hlavou.

„Jen se dvěma koňmi nemáme šanci. Kromě toho bychom museli jet k železnici mezi Mondovou a průsmykem Eagle, kdybychom těm čtyřem chtěli uniknout. A tam bychom vběhli do náruče zelenokabátníkům.“

„Co chceš dělat?“ otázal se Lipan.

Camargo viděl v jeho pohledu nejistotu.

Toto byl boj, jaký neznal. Pro něj a jeho lid bylo nemyslitelné napadnout někoho v uniformě. To se dosud vždycky rovnalo rozsudku smrti.

„Počkáme, až přijedou blíž,“ řekl Camargo. „Nevědí, že máme pušky. Rurales se často přeceňují, protože si myslí, že jsou polobohy. Až budou dost blízko, naše šance stoupnou. Umíš zacházet s tou winchestrovkou, Hernando?“

V Lipanových černých očích se zajiskřilo.

„Naučím se to,“ řekl pevným hlasem, „protože vím, že bez těchto pušek nikdy nebudeme svobodní. Ukážeš mým lidem, jak s těmito zbraněmi střílet a tref ovát?“

Camargo přikývl a podal Lipanovi winchestrovku, kterou při pádu z koně pustil do písku.

Hernando po ní váhavě sáhl.

„Už jsem jednou střílel s jinou puškou tohoto typu,“ řekl. „Ale ty s ní určitě umíš zacházet lépe.“

Camargo zavrtěl hlavou.

„Nemusíš se za každou cenu trefit. O to už se postarám já.“

Lipan za ním hleděl, když se plazil zpátky ke svému buckskinovi, aby ze sedlové kapsy vytáhl balík v plachtovině a rozvázal jej.

Hernando vykřikl překvapením, když z něj Camargo vytáhl krátký luk a toulec s šípy.

Camargo napnul tětivu a zahákl její konec do zářezu na druhém konci luku.

Potom vytáhl z toulce šíp. Camargo přezkoušel pevnost tětivy.

Zacházel s tou zbraní takřka něžně. Měl ji rád a mnohdy ji upřednostnil před puškou, protože její výhody byly v mnoha situacích neocenitelné.

Rurales se skutečně blížili. Ani se nesnažili nějak krýt. Očividně si mysleli, že jedou k lidem, kteří jsou vůči jejich kulkám bezbranní.

Šedý pruh na východním horizontu se rychle rozšiřoval.

Camargo spatřil zelené uniformy. Nemýlil se. Šlo o rurales.

Dívka se ukryla několik yardů za buckskinem. Hřebec frkal a hleděl na ni vypoulenýma očima. Camargo jej uklidnil několika slovy.

Ve vzdálenosti padesáti yardů rurales zastavili koně.

Camargo vrhl krátký pohled na Lipana a přikázal Hernandovi, aby winchestrovku schoval.

Jezdci se mezi sebou bavili. Pravděpodobně uvažovali, jestli není nebezpečné přiblížit se tak blízko lidem, kteří se před nimi tiskli do prachu.

Camargo uslyšel tichý smích.

Rurales opět pobídli své koně.

Camargo držel luk s šípem na tětivě, další tři šípy měl položené vedle sebe.

Čekal ještě tři vteřiny, potom se zvedl na kolena, namířil a o zlomek vteřiny později se ozvalo zasvištění šípu.

Camargo sáhl po druhém šípu a tu strnul. Ranním tichem třeskl výstřel.

Okamžitě věděl, že to nestřílel Lipan.

Pohlédl na rurales a uviděl, že jeden z nich se s šípem v hrudi zřítil ze sedla. Další zasažený se schoulil ke hřívě svého koně.

Ozvalo se staccato výstřelů.

Camargo poznal, že to je jenom jedna puška. Muž, který s ní střílel, ji tedy musel ovládat skutečně mistrovsky.

Rurales neměli sebemenší šanci.

Třetí z nich byl neviditelnou pěstí shozen ze sedla a skácel se do prachu.

Čtvrtý se pokusil obrátit svého koně, ale uprostřed pohybu jej zasáhly dvě kulky a bezmocně se svalil ze sedla. Nohou však zůstal viset ve třmeni, takže jej kůň vlekl s sebou, až o nějakých sto yardů dál zůstal stát a přemetem se pokusil zbavit zátěže.

Camargo a Lipan se otočili a pohlédli na muže, jehož postava se rýsovala v šeru nastupujícího dne.

Stál jen třicet kroků od nich a winchestrovkou mířil na Camarga a na Lipana.

Vykročil směrem k nim. Camargo mu zatím neviděl do tváře. Slyšel, jak se Hernando vedle něj nadechl a zvedl pušku. Muž okamžitě vypálil. Kulka se zaryla indiánovi těsně před nohy do země a Lipan instinktivně uskočil. Přitom strhl hlaveň své winchestrovky a kulka, kterou vystřelil, tak letěla do nebe.

„Další ranou už ti ustřelím hlavu, indiáne,“ řekl ten muž. Byl to Dickson Corrigan. Camargo cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Byl připraven zvednout luk a druhý šíp vypálit na toho muže.

Nyní váhal. Vybavil se mu obličej Eve a přemýšlel, co by pro ni znamenalo, kdyby zabil jejího muže.

To krátké zaváhání mu vzalo šanci.

Dickson Corrigan zůstal stát deset yardů před nimi. Byla by sebevražda proti němu nyní zvednout zbraň. Corrigan tím, jak vyřídil rurales, ukázal, že s opakovači puškou umí zacházet opravdu dobře.

„Pusť tu winchestrovku, indiáne,“ řekl tvrdě marshal.

Lipan pohlédl na Camarga, a když ten neznatelně přikývl, hodil pušku do prachu.

Corrigan upřel svůj pohled na Camarga.

„A teď k tobě, míšenče,“ řekl. „Sáhls po něčem, co patří mně. A to za žádnou cenu nestrpím. Za to zaplatíš.“

Camargo si olízl rty, které mu rázem vyschly. Viděl nenávist v Corriganových očích a pochopil dvojsmyslnost marshalových slov.

„Znal jsem se s Eve dlouho před vámi,“ řekl. „Setkali jsme se jen náhodou. Nic jsem vám nevzal.“

„Nemyslel jsem svou ženu,“ odtušil chladně Corrigan. „Myslím toho rudokožce, který seděl v mém vězení. Eve nemá nic společného s džobem, který tu musím vyřídit.“ Jeho oči však hovořily jinou řečí. Corrigan byl pokrytec. Ilegálně přejel hranici a chladnokrevně zastřelil čtyři rurales - ale ne kvůli indiánovi. Chtěl zabít Jima Camarga. Zřejmě vycítil, že jeho žena ve skutečnosti nemilovala jeho, ale toho zrzavého míšence.

Corrigan trhl hlavní winchestrovky.

Camargo pustil luk a šíp na zem a pravou ruku posunul směrem k pažbě armádního koltu. Věděl, jak malé má šance uniknout Corriganově kulce, ale chtěl se aspoň pokusit vzít Corrigana s sebou, kdyby ho muž zákona oddělal.

Corrigan postoupil několik kroků stranou a náhle se ocitl vedle Hernanda.

Camargo viděl, jak se v Lipanových tmavých očích zablesklo. Chtěl jej varovat, ale už bylo pozdě.

Hernando chmátl rukama, ale jen do prázdna.

Corrigan ten útok vyprovokoval a byl na něj připraven. Trhl hlavní své winchestrovky a kalená ocel pušky udeřila Lipana do hlavy a poslala jej k zemi. Indián zůstal bezvládně ležet.

V Corriganově tváři se objevil chladný úsměv. Jeho pohled padl na dívku, která se tiskla do písku a vše sledovala vytřeštěnýma očima.

„I tos mi chtěl ukrást, míšenče,“ řekl posměšně. „To už by stačilo na šibenici. Jelikož by ale bylo problematické tě dostat přes hranici, tak mi nezbývá nic jiného než rozsudek vykonat kulkou.“

„Jaký rozsudek?“ otázal se Camargo. „Nejste můj soudce, Corrigane. Eve mi tvrdila, že znáte jen zákon. To, co chcete udělat, nemá se zákonem nic společného. To není nic jiného než osobní msta.“

Corrigan se zašklebil.

„A jak mi to chceš dokázat, když budeš mrtvý?“

„Já to povím každému, kdo to bude chtít slyšet!“ vykřiklo děvče, které se zvedlo z prachu. Jednou rukou si Lupe držela roztrženou blůzu nad ňadry. „Jste prase, Corrigane, a všichni v Laredu se to dozvědí!“

Corrigan reagoval rychleji, než Camargo čekal. Jeho winchestrovka vyplivla oheň a olovo.

Kulka zasáhla Mexičanku do hrudi a odhodila ji stranou. Dívka se vedle buckskina zhroutila do prachu.

Hřebec vyděšeně vyskočil a odcválal pryč.

Camargo udělal krok směrem ke Corriganovi, ale marshal opět otočil hlaveň winchestrovky.

Corrigana rozleptala nenávist. Jednal proti svým vlastním principům, bez nichž, jak věřil, nemohl žít, a vinu kladl tomuto míšenci, kterému patřila láska jeho ženy.

Camargo pohlédl na ženu, která ležela zhroucená v písku. Měla rozhozené ruce a její roztržená blůza byla nasáklá krví. Musela být hned mrtvá. Kulka ji zasáhla přímo do srdce.

„Teď jsi na řadě ty, míšenče!“ Corriganův hlas přešel v šeptání. Jeho rty byly jako bez života.

Camargo déle nečekal. Každou vteřinu byl blíže smrti. Uviděl, jak se Corriganův ukazováček zkřivil na spoušti, a s divokým výkřikem se vrhl stranou. Ještě během pádu tasil armádní kolt a namířil jej před sebe.

V uších mu zazněl výstřel. Měl pocit, jako by zároveň vypálilo několik zbraní. Na spánku ucítil ostrou bolest a na okamžik měl pocit, že omdlívá.

Jako skrze mlhu před sebou viděl Dicksona Corrigana, který jako by rostl. Marshal ještě stále držel v rukou winchestrovku, ale její hlaveň už byla skloněná k zemi.

Zazněl další výstřel.

Corrigan sebou trhl a zatřásl se jako hadrový panák. Winchestrovka mu vyklouzla z rukou do písku. Natáhl ruce před sebe, aby zabrzdil pád, jenže se mu podlomily lokty a marshal tvrdě dopadl hlavou na zem.

Camargo se levou rukou dotkl spánku. Trhl sebou bolestí a ucítil lepkavou tekutinu.

Corrigan ho trefil, ale nezabil ho.

Camargo s námahou vstal a přes mrtvého Dicksona Corrigana pohlédl na klečícího Hernanda, který v rukou svíral winchestrovku.

Lipan hleděl marshalovi na záda. Na košili mu zely dvě díry s ohořelými okraji. Tmavá skvrna se rychle rozšiřovala.

Camargo se sehnul a pokusil se marshalovi nahmatat puls. Marně.

Dickson Corrigan byl mrtvý.

Camargo vstal.

Cítil v sobě prázdno. Musel myslet na Eve. Řekla mu, že by nepřežila, kdyby ho Dickson Corrigan zabil.

Jak ale přežije smrt Dicksona Corrigana?

Hernando jej vrátil zpátky do reality. Přiběhl k marshalovu šedákovi, který stál zhruba sto yardů odtud se svěšenými uzdami a poulil na ně oči.

Kůň se nechal chytit. Hernando se vyšvihl do sedla a přijel ke Camargovi.

Camargo mezitím odložil luk. Pohlédl na Lipana a řekl: „Marshala a to děvče vezmeme s sebou, ať nikdo neví, kdo zabil ty rurales. Jeď pro koně a nalož na ně oba mrtvé.“

Hemando přikývl a rozjel se ke koním rurales.

Mezitím Camargo vytáhl šíp z hrudi jednoho z rurales. Byl nepoškozený. Ocelový hrot se tomu muži zabodl do srdce.

Společně naložili oba mrtvé na koně, kteří neklidně poskakovali, a Hernando jim pod břichem koně svázal ruce a nohy, aby nemohli sklouznout ze hřbetu zvířete.

Camargo smazal všechny stopy. Dával také pozor na to, aby při další jízdě žádné další stopy nezanechávali. Bylo jasné, že čtyři mrtví rurales přilákají mraky zelenokabátníků a Camargo se tak té oblasti v příštích týdnech chtěl pokud možno vyhýbat.

*

Kavalkáda procválala branou haciendy a pak přijela přes dvůr k sídlu rodiny Lopena. Nad jezdci se vznášel oblak nažloutlého prachu, když zastavili své zpocené a zpěněné koně.

Don Lucero de Lopena seskočil ze sedla svého vraníka a uzdu hodil jednomu z pistolníků.

Než dorazili ke schodům verandy ozdobené sloupy, otevřely se velké vchodové dveře.

Ven vyšel štíhlý Mexičan. Měl podobné rysy jako don Lucero, jen byl mnohem mladší.

Tvář dona Lucera byla zrudlá hněvem. Vyběhl po schodech a zůstal stát jeden krok před svým mladším bratrem.

„Co se to tu děje, Diego?“ sykl. „Proč Lipani nejsou na polích a namísto toho hnijí ve svých chatách?“

Diego de Lopena zůstal klidný.

„Na to by ses měl zeptat Viescy, Lucero,“ odvětil tiše. Pak pohlédl za bratra a don Lucero se ohlédl.

Od stáje k nim kráčel hubený muž. V levé ruce nesl dvouhlavňovou brokovnici s uřezanými hlavněmi. Za opaskem měl stočený bič.

Viesca byl dozorcem na haciendě rodiny Lopena. Don Lucero ho přijal, když převzal dědictví po svém strýci Ricardovi.

Viesca zůstal stát před schody a pohlédl na dona Lucera.

„Proč Lipani nepracují?“ vyštěkl hidalgo na svého dozorce.

Viesca pokrčil rameny.

„Zeptejte se svého bratra, doně Lucero,“ odvětil.

„Sakra, vy se mi snad chcete posmívat? Diego, mluv, nebo poznáš můj hněv!“

Diego na dozorce vrhl pohrdavý pohled, načež vypnul ramena.

„Viesca na poli zbičoval jednoho Lipana tak, že skoro zemřel. Zabil by ho, Lucero, kdybych nezasáhl. Lipani jsou vydráždění na nejvyšší míru. Poslal jsem je do chat a slíbil jsem jim, že s tebou promluvím. Kdyby je Viesca dál trýznil, tak by raději zemřeli, než by pro tebe dál pracovali.“

Viesca se zachechtal.

„Ti tak snadno nezemřou. Při pohledu na můj bič budou ti rudí bastardi pracovat víc než kdy předtím.“

„Vy jste ras, Viesco,“ řekl přidušeně Diego de Lopena.

„Drž hubu, Diego!“ Don Lucero strčil do svého mladšího bratra tak prudce, že pozpátku zavrávoral k otevřeným dveřím domu.

Pistolníci, kteří ještě stále seděli na svých vyčerpaných koních, hleděli na oba muže a mlčeli. Věděli, že don Lucero a don Diego jsou si podobní jako voda a oheň.

Když se dveře domu zavřely a zevnitř se začaly ozývat rozčilené hlasy, kývl Pasco na ostatní jezdce a řekl: „Sesedněte a postarejte se o koně. A buďte připravení. Může se stát, že brzy zase budeme muset vyrazit.“

Pasco si vzpomněl na to, že onen horkokrevný blondýn Lex Cushing s nimi nejel na haciendu a vydal se po Camargových stopách.

Na úzkých rtech hubeného muže se objevil náznak úsměvu.

Lex Cushing byl hlupák. Pasco věděl, že nezestárne, protože nedokázal odhadnout lidi. Možná však věděl, že Camargo je lepší, a jenom si to nechtěl přiznat.

Pasco projel kolem Viescy. Nesnášel toho Mexičana tak jako Diego. Viesca byl řezník, který by bez hnutí brvou oddělal vlastní matku, kdyby mu z toho kynula nějaká výhoda.

Hlasy v domě byly stále rozčilenější. Don Lucero nadával.

Pasco pokrčil rameny a pomyslel na to, že by bylo lepší se na tento džob vykašlat. Tolik by si však nikde jinde nevydělal.

Před stájí ztěžka slezl ze sedla. Jeden peón mu vzal uzdu z ruky.

Pasco už chtěl odejít do noclehárny, když tu se rozletěly dveře sídla.

Mladý Diego pozpátky vyšel na verandu.

„Už tě mám plné zuby!“ zakřičel don Lucero. „Zmiz z haciendy a už se tu neukazuj!“

Pak práskl dveřmi.

Diego několik vteřin stál na verandě, načež sebou trhl a otočil se. Vypadal odhodlaně, když sešel po schodech do dvora a ráznými kroky se vydal ke stáji.

Pasco tam stál a čekal, až Diego projde kolem něj.

„Vy chcete opustit haciendu?“ otázal se.

Diego přikývl. „Můj bratr mě vyhnal.“

„Budou problémy s Lipany…“

Diegovy tmavé oči zamyšleně hleděly na pistolníka.

„Vy jste zvláštní člověk, Pasco,“ řekl po chvíli Diego. „Jste jiní než ti tam,“ dodal, načež ukázal na stáj, kde Cisco Zavalla a ostatní pistolníci odsedlávali koně.

Pasco pokrčil rameny.

„Váš bratr má špatné rádce. Lidé po sobě nenechají dupat věčně. Jednou jim bude všechno jedno a vrátí mu vše i s úroky.“

Diego přikývl.

„Co se stalo s Hernandem, Pasco?“ tiše se otázal.

Pasco se pousmál.

„Někdo ho osvobodil z vězení v Laredu a dostal ho zpátky přes Rio Bravo.“

„Žije?“

„Ano.“

Diego zhluboka vydechl a pohlédl zpět k domu.

„Tak proto Lucero tak ztratil nervy.“

„Asi tuší, co ho čeká, jestli Hernanda nezabije.“

Diego mu neodpověděl a šel si do stáje pro koně.

Pasco uslyšel kroky u domu a otočil se.

Don Lucero vyšel ven.

„Pasco!“ zvolal. „Pověz mužům, že za hodinu vyrážíme!“

Aniž by počkal na Pascovu odpověď, zmizel znovu v domě.

Pasco vešel do stáje a sdělil ostatním rozhodnutí dona Lucera. Mlčeli. Někteří se usmívali, když Diego de Lopena s osedlaným koněm, jehož vedl na uzdě, kráčel k vratům stáje.

Diego se krátce zastavil vedle Pas-ca a tiše řekl: „Kdyby něco, tak mě najdete u tety v Monterrey, Pasco.“

Pistolník lehce přikývl. Pak šel za Diegem na dvůr a díval se za ním, když jako pravý hidalgo projížděl branou haciendy.

Starý Ricardo měl haciendu odkázat jemu, pomyslel si Pasco.

*

Lex Cushing si olízl oschlé rty. Oheň v šeru před ním už skoro zhasl, ale stále mu ukazoval cestu.

Bušilo mu v hlavě. Nedokázal potlačit vzrušení, které se jej zmocnilo.

V těch hodinách, kdy sledoval Camargovu stopu, si neustále připomínal, jak ho ten chlap ponížil v Nuevo Laredu. I teď se mu nahrnula krev do tváře, když pomyslel na pohrdavý úsměv Pasca, který toho zrzka znal.

Cushing našel stopy ještě v noci a nebyl překvapen, když několik mil na jih od Rio Brava narazil na tři další stopy, které se připojily k zrzkovým.

Ten zrzek Camargo na druhém břehu opustil Lipana a dva další pomocníky, a ti překonali Rio Bravo jinde než on, aby se pak znovu setkali na jih od Nuevo Lareda.

V pozdních ranních hodinách Cushing na obloze spatřil kroužící supy a o něco později narazil na mrtvé rurales.

Rozhlédl se tam a nalezl stopy dalšího jezdce, který tam očividně přijel kvůli Camargovi.

Cushing nevěděl, co znamená. Moc o tom ani nepřemýšlel. Bylo pro něj důležité jen jedno: Chtěl dostat toho zrzka před hlavně svých revolverů, aby mu dokázal, že je rychlejší.

Jenže teď už bylo mnohem těžší sledovat jeho stopy.

Nejdřív objevil slabé, smazané stopy čtyř jezdců.

V jednom křivolakém arroyu jezdci zastavili a strhli tam břeh.

Cushing se nezdržoval tím, že by se podíval, co pod tím kamením a pískem je. Zajímaly ho jen stopy nyní již tří koní, které sledoval až do setmění.

Potom je ale ztratil.

Tušil, že Camargo pod pláštíkem temnoty změnil směr, a začal jezdit v kruhu, aby je zase našel.

Pak na ně opět narazil.

Nebyl si úplně jistý, že jsou to ty správné stopy, ale po nějaké době v temnotě uviděl oheň. A za tím se vydal. Koně nechal stát ve vzdálenosti asi jedné míle před ohněm.

K uším se mu donesly tiché zvuky. Viděl obrysy tří koní, kteří stáli poblíž trnitého keře. Musel tedy počítat se třemi protivníky.

Opatrně se plížil dál. Oheň nyní definitivně vyhasl. V temnotě bylo vidět jen sálající temně rudé zbytky ohniště.

Od koní ke Cushingovi vanul lehký vítr. Pistolník cítil jejich pach.

A ještě něco: vodu.

Zamyslel se nad tím, kudy vlastně jel, a pochopil, že před ním je Rio Candela.

Camargo se očividně utábořil stranou od řeky, protože souběžně s ní procházela cesta.

Cushing se přikrčil, když poblíž žhnoucího ohniště spatřil stín.

Byla to vyšší postava. Sklonila se a prohrábla ohniště.

Vyskočily plameny a Cushing poznal, že ta postava na sobě má špinavé plátěné oblečení. Ve svitu ohně se zaleskly černé vlasy.

Lipan!

Cushing Hernanda nikdy neviděl. Vstoupil do oddílu dona Lucera až po tom, co Lipan utekl.

Mladý pistolník překonal dalších deset yardů.

Kolem rostly trnité keře, za kterými se mohl skrýt.

Kromě Lipana nikoho neviděl.

Kde byli jezdci těch dalších dvou koní?

V tom okamžiku si Cushing všiml podlouhlých beden v písku. Okamžitě poznal, co v nich je.

Ten zatracený zrzavý míšenec opravdu z Lareda odvezl dvě bedny se zbraněmi!

To znamenalo, že jeden z těch koní je soumar. Kromě Lipana tam tedy už mohl být jenom ten zrzek.

Na východě šedla obloha.

Cushinga tlačil čas. Musel jednat, pokud se nechtěl nechat připravit o výhodu, kterou mu poskytovalo šero.

Jeden z koní trhl hlavou a tiše zařehtal.

V ranním šeru Cushing viděl, že to velké zvíře je sedák. Camargo jel na malém buckskinovi.

Lex Cusning sebou trhl. Pomyslel na uplynulý večer a vzpomněl si na laredského marshala, který donu Lucerovi řekl o Lipanově útěku.

Marshal Dickson Corrigan jel na šedákovi. Cushing instinktivně tušil, že to zvíře u ohně patřilo Dicksonu Corriganovi.

Byl poblíž i on? Nebo snad už toho zrzka zabil?

Proč potom ale ten Lipan je na svobodě?

Cushing se plazil pískem jako had.

Od ohně, u něhož seděl Lipan, ho dělilo ještě deset yardů.

V tom okamžiku Hernando zareagoval. Očividně zachytil signál svého instinktu, který jej varoval, že mu hrozí nebezpečí.

Vrhl se stranou. Lex Cushing pochopil jeho záměr.

Hernando nechal své zbraně pod dekou a teď se k nim chtěl dostat.

Cushing bleskově vyskočil na nohy a vrhl se do té písečné doliny, v níž hořel oheň, právě když chtěl Lipan ke své dece.

Chladným ranním vzduchem se ozvala ocelová cvaknutí kohoutků Cushingových revolverů.

Lipan strnul.

Potom se pomalu otočil a narovnal se. Jeho černé oči se upřely na mladého pistolníka, který na něj mířil oběma svými kolty.

„Sebemenší pohyb a jsi mrtvý, Hernando!“ zašeptal Cushing.

Těkal pohledem, ale druhého muže nenalezl. Koutkem oka viděl, že u ohně stojí plechový hrnec. Že by Camargo odešel k řece pro vodu na kávu?

Lipan se náhle pohnul. Cushing viděl, jak otevřel ústa.

Přiskočil k indiánovi a pažbou levého koltu ho udeřil do zátylku.

Z Hernandových rtů se vydral tichý výkřik, načež se mu podlomily nohy a Lipan se skácel do písku.

Světlovlasý pistolník si strčil revolver do pouzdra a klekl si k omráčenému Lipanovi.

Pravou rukou vytáhl nůž bowie, který nosil za zády v pouzdře na opasku. Chytil Hernahda za vlasy, zvedl mu hlavu a přiložil mu ostří nožek hrdlu.

Číhavě se rozhlédl.

Kde vězíš, Camargo? pomyslel si. Nemysli si, že mě překvapíš, protože potom bude tvůj rudý přítel o hlavu kratší!

*

Na východě se již šeřilo.

Jim Camargo stál na kraji široké cesty, která podél břehů Rio Candela vedla na západ.

Ačkoli nebylo moc vidět, poznal stopy mnoha okovaných kopyt. Před nedávném tudy musela jet větší skupina jezdců.

Camargo pomyslel na rurales.

Že by zelenokabátníci už zahájili štvanici na muže, kteří na sever odtud zavraždili jejich čtyři kamarády?

Camargo si vzpomněl na kroužící supy na obloze, které viděl před nedávném a kteří byli neomylným znamením smrti.

Naslouchal, ale neslyšel nic podezřelého.

Z místa, na kterém stál, také nebyl vidět ohýnek, který hořel v jejich táboře v písečné dolince.

Jeho myšlenky těkaly, když s dřevěným vědrem slezl k řece a ponořil ho do její studené vody.

Dicksona Corrigana a Mexičanku pohřbili pod břehem jednoho arroya.

Při strhávání toho břehu si vzpomněl na Eve. Byla teď vdovou. Corrigan určitě neměl žádné úspory. Jak Eve mohla s malými dětmi přežít?

Cítil se mizerně jako ještě nikdy v životě. Pomohl by jí, ale co když ho bude nenávidět za to, že zabil otce jejích dětí?

Polkl.

Zaplašil myšlenku na Eve a vytáhl vědro z vody.

Musel se soustředit na to, aby dostal Hernanda a winchestrovky do hor k Hernandovým mužům.

Potom by před ním ležela dlouhá cesta zpátky k Rio Bravo a teprve pak by mohl začít myslet na to, jak pomoct Eve. Hodně záviselo na tom, jestli si pomoct nechá.

Přikrčen přešel cestu a pak se ve stínech křovin na svahu vrátil k táboru.

Přes okraj vědra do písku stříkala voda.

Nacházel se ještě padesát yardů od tábora, když uslyšel tiché frkání svého buckskina.

Okamžitě postavil vědro na zem a z pouzdra vytáhl armádní kolt.

Se zatajeným dechem naslouchal do noci.

Panovalo ticho.

Camargo se tím však nedal ošálit. Znal svého buckskina a věděl, že nefrkal bezdůvodně.

Před Camargem se ozval sotva zachytitelný šramot. Nato uslyšel přidušený výkřik.

Teď už Camargo věděl, že se něco muselo stát. Hernandovi se něco přihodilo.

Někdo se připlížil do tábora a zmocnil se Lipana!

Camargo se tiše plazil od keře ke keři.

Nemířil přímo k dolince, ale o něco západněji. Tam ho vetřelec - či vetřelci - proti temné noční obloze uvidí mnohem hůře.

Potom už nic neslyšel.

Hlavou se mu honily myšlenky.

V prvním okamžiku si pomyslel, že rurales našli jejich zametené stopy, ale potom si řekl, že to nevypadá na styl mexických zelenokabátníků -neslyšně se připlížit do tábora. Ti by se tam přiřítili hlučně.

Kdo jiný by ale na Hernanda zaútočil z temnoty?

Lidé dona Lucera?

Camargo se domníval, že haciendero se se svými pistolníky vrátil na svou usedlost, aby potlačil vzpouru Lipanů v zárodku - až se dozvědí o Hernandově osvobození.

Camargo se plazil mezi dvěma trnitými keři. Pohyboval se tiše jako had.

Potom uviděl stíny tří koní. Buckskin a Corriganův sedák byli neklidní a stříhali ušima.

Camargo se neslyšně plížil dál, až uviděl zář ohně.

A potom spatřil obrysy muže, který klečel v písku vedle Hernanda, držel jej za vlasy a k hrdlu mu tiskl nůž. Na zádech mu na šňůrce visel klobouk.

Camargo spatřil světlé vlasy a okamžitě pochopil, kdo to je. Ten horkokrevný mladík z pistolnické smečky dona Lucera!

Stopoval je sám? Nebo někde poblíž číhali jeho kumpáni?

Camargo krátce pohlédl na oba koně. Pozornost obou zvířat byla plně soustředěna na oba muže u ohně.

Hernando ochablé visel v blondýnově sevření. Musel být omráčený.

Blondýn hleděl k řece. Pravděpodobně se domníval, že Camargo se objeví odtud.

Minuty plynuly. Camargo viděl, že blondýn začíná být nervózní. Navíc se Hernando probral a začal se hýbat.

Blondýn jím trhl a přitiskl mu čepel nože silněji na hrdlo.

Potom zvedl hlavu a zvolal do temnoty: „Já vím, že tu jsi, Camargo! Máš jednu minutu na to, aby ses ukázal, jinak toho rudokožce podříznu!“

Camargo se divil, že ten mladý pistolník Lipana nezavraždil hned. Co měl za lubem?

Camargo neslyšně vstal.

Blondýn si ho ještě stále nevšiml. Protože jednou rukou držel Hernanda za vlasy a v druhé měl nůž, nepředstavoval pro Camarga žádné akutní nebezpečí.

Sedák hodil hlavou.

Mladík sebou prudce trhl. Otočil hlavu a oči mu málem vypadly z důlků, když ve vzdálenosti ani ne pěti kroků uviděl vysokou Camargovu postavu.

Camargo na něj mířil armádním koltem. Věděl, že by jej neminul, ale nebyl si jist, jestli by ta kulka blondýnovi zabránila podříznout Hernandovi v posledním impulsu hrdlo.

„Ahoj, synku,“ řekl Camargo hlubokým hlasem, „zatoulal ses?“

Blondýnovi naběhly žíly na spáncích. Pravá ruka s nožem se pohnula. Na čepeli se objevila kapka krve.

Hernando zasténal.

„Nevěř tomu, že blufuju, Camargo!“ zavrčel světlovlasý pistolník. „Zabiju ho a nehnu ani brvou!“

„A o vteřinu později koupíš kulku, synku.“

„To Lipanovi život nevrátí!“

Camargo opatrně sklonil ruku s koltem.

„Co chceš, synku?“

V blondýnových očích se zablesklo.

„Chci vědět, jestli jsi rychlejší než já, Camargo!“ vyhrkl. „A neříkej mi synku, sakra! Jmenuju se Lex Cushing. Říkám ti to, ať víš, kdo tě poslal do pekla!“

„A když na tvou výzvu nepřistoupím?“

„Pak ten rudokožec zemře! A s ním i naděje Lipanů na svobodu.“

Camargo si olízl oschlé rty. Pomyslel na to, že v Nuevo Laredu tasil rychleji než Cushing, ale tam ho pistolník ještě neznal. Teď už věděl o jeho kvalitách a určitě by tasil tak rychle jako ještě nikdy.

Jenže Camargo neměl na vybranou. Zdálo se, že Cushing je odhodlaný svou výhrůžku provést, pokud Camargo nepřistoupí na jeho výzvu.

Míšenec strčil armádní kolt do pouzdra.

Blondýn zaváhal, jako by s tím nepočítal. Potom uvolnil nůž z Hernandova hrdla a pustil mu vlasy.

Lipan na něj chtěl okamžitě zaútočit, ale blondýn ho kopl do hrudi a srazil ho do písku.

Cushing uskočil a pustil bowie knife, jehož zakrvácená špice se zabodla do písku.

S lehce rozkročenýma nohama stál na druhé straně ohně a ruce se zkroucenými prsty držel nad černými pažbami svých koltů. V jeho bledých očích se zračila směsice dychtivosti a strachu.

Hernando chtěl vstát, ale Camargo lehce zvedl levou ruku a naznačil mu, ať se nehýbá.

„Máš, cos chtěl, Cushingu,“ řekl. „Tak začni.“

Ani to nedořekl a v Cushingových očích se zajiskřilo.

Camargova pravačka pleskla na pažbě armádního koltu. Prsty ji sevřely a během pohybu, kdy revolver vytahoval z pouzdra, natáhl palcem kohoutek.

To vše se téměř nedalo zachytit očima, tak rychlé byly tyto již tolikrát vyzkoušené pohyby.

Hlaveň vychrlila oheň a kouř a do levé poloviny hrudi Lexe Cushinga se zaryla kulka. Pistolník instinktivně stiskl spouště obou revolverů, když ucítil tvrdý náraz.

Hlavně obou revolverů však již byly skloněné k zemi.

Jedna z kulek Camargovi proletěla nohavicí, další se zavrtala do země před špičku jeho boty.

Camargo byl připraven vypálit podruhé, jenže blondýn už nedokázal zvednout ruce s kolty. Ty mu vypadly z rukou do písku.

Cushing nevěřícně hleděl na svého přemožitele.

Otevřel ústa, jako by chtěl ještě něco říct, ale z úst už se mu nevydrala ani hláska.

A pak život v jeho očích vyhasl.

Mladý pistolník začal vrávorat. Nezhroutil se, nýbrž se strnule svalil dopředu, přímo do ohně.

Camargo k němu přiskočil a odtáhl jej z ohniště.

Potom pohlédl na Lipana.

„Musel nás stopovat sám,“ zamumlal Hernando. „Pohřbím ho. Potom pojedeme dál. Večer už budeme v horách.“

Camargo přikývl. Mlčky se obrátil a začal sedlat soumara, načež na něj naložil obě bedny, zatímco Hernando kopal mrtvému pistolníkovi hrob.

*

Do údolí Valle de San Marcos přišla smrt. Jiná než tichá smrt, která už roky ohrožovala hladovějící Lipany v údolí. Byla to hlasitější, brutálnější a krvavější smrt, která přijela na mnoha koních.

Don Lucero jel v čele své pistolnické hordy. Na ústech se mu objevil pohrdavý škleb, když viděl, jak vyděšené ženy a děti s jekotem utíkají pryč.

Na malém prostranství mezi nuznými hogany, chatami Apačů s kruhovitým půdorysem, zastavil svého hnědáka. Kopyta koně vířila rudý prach, který jezdcům bránil ve výhledu.

„Obkličte vesnici!“ zvolal haciendero. „A potom rudokožce vyžeňte z jejich hoganů!“

Pistolníci se rozjeli mezi hogany.

Dozorce Viesca vytáhl z opasku bič a práskl jím. Ten zvuk zazněl jako výstřel.

Všechno bylo zahaleno rudým prachem. Mezi ranami Viescova biče se ozýval pláč dětí a výkřiky žen.

Jeden stařec se vrhl pod kopyta hnědáka dona Lucera.

Hřebec se s řehtáním vzepjal a málem shodil svého jezdce.

To roznítilo hacienderův vztek ještě víc.

Náhle třeskly výstřely. Jeden z pistolníků dona Lucera zařval.

Don Lucero vyvedl hnědáka z hustého oblaku prachu a uviděl, jak dva jeho muži bijí jednoho Lipana.

Před hoganem vstal vrávorající Cisto Zavalla. Držel si levou ruku a mezi prsty mu kapala krev.

Don Lucero pobodl hnědáka ostruhami a vyrazil k těm dvěma mužům.

Pasco právě srazil Lipana pažbou revolveru k zemi.

Zavallův obličej byl zkřiven bolestí. Zakrvácenou rukou vytáhl z pouzdra revolver a namířil jej na omráčeného Lipana.

Pasco mu tu ruku strhl dolů a potom vzhlédl na don Lucera, jehož hnědák tam zastavil.

„Odkud měl ten chlap pušku?“ zeptal se don Lucero a ukázal na novou winchestrovku, která ležela na zemi vedle Lipana. Pasco pokrčil rameny. Pohlédl na Zavallu, když Mexičan zasténal.

„To je Zape!“

Don Lucero strnul. Kvůli tomu Lipanovi to všechno začalo. Teprve jeho útěk v Lipanech probudil vzdor. Při jeho pronásledování vůbec poprvé zahynuli pistolníci.

„Jak to, že je ve vesnici a ne u mužů v horách?“ zeptal se don Lucero.

Viesca přijel blíž. Hnal před sebou několik žen. Když poznal Zapeho, seskočil ze sedla. Musel slyšel hacienderovu otázku, protože řekl:

„Ten bastard tu je určitě kvůli své ženě.“

Don Lucero si na ni vzpomněl.

Viesca zbičoval Zapeho ženu, aby ostatní Lipany zastrašil.

Lipani potom tu ženu odnesli někam pryč a don Lucero neměl nic proti, protože ho ujistili, že svá těžká zranění nepřežije.

Kývl na Viescu a řekl: „Dovlečte ho na prostranství!“

Otočil hnědáka a přijel zpátky na prostranství, kam již ostatní pistolníci sehnali starce, ženy a děti.

Zape byl očividně jediný ozbrojený muž ve vesnici. Všichni ostatní museli odejít do hor, aby tam bojovali s Hernandem.

Dona Lucera polil studený pot.

Vůbec poprvé pochopil smrtelné nebezpečí, které mu začínalo hrozit.

Proklínal marshala z Lareda, který nebyl schopný udržet Hernanda ve vězení a vydat ho rurales.

Narudlý prach se náhle usadil.

Don Lucero pohrdavě pohlédl na ubohé postavy, které stály namačkané před hogany a neodvažovaly se mu pohlédnout do očí.

Pasco a jeden další pistolník dovlekli na prostranství omráčeného Lipana a nechali ho spadnout do prachu před kopyty hnědáka dona Lucera.

Na prostranství se rozhostilo ticho. Lipani mlčeli. Dokonce i nářek malých dětí utichl.

Jeden z pistolníků vytáhl zátku z láhve a nalil Zapemu do tváře vodu.

O několik vteřin později se Lipan pohnul. Zvedl hlavu a pomalu jí zatřásl. Potom pochopil, co se stalo, a pokusil se vstát.

Pistolník s láhví ho však kopl do ramene a Zape se opět svalil na zem.

Cisco Zavalla k němu přistoupil se šklebem v obličeji. Levá ruka mu ochable visela podél těla. Její rukáv byl nasáklý krví. V pravačce držel winchestrovku, kterou střílel Zape. Ústí její hlavně mu přitiskl k zátylku.

„Zeptejte se ho, na co chcete, doně Lucero,“ zavrčel, „ať ho můžu odprásknout.“

Haciendero se sklonil ze sedla.

„Kde je váš úkryt v horách ?“

Zape si odplivl.

Statečně mlčel, když jej Zavalla udeřil a winchestrovka mu roztrhla kůži na tváři.

S hbitostí kočkovité šelmy se otočil a chytil winchestrovku překvapeného Mexičana. Trhl jí a puška vyletěla do vzduchu.

Zape ji chytil a zvedl. Přiložil prst ke spoušti, ale než mohl namířit na dona Lucera, stál u něj Pasco a už podruhé ho udeřil pažbou revolveru.

V pádu indián instinktivně stiskl spoušť. Winchestrovka vystřelila, ale kulka hvízdla nad koněm a nezpůsobila žádnou škodu.

Don Lucero zbledl. Chvěl se vztekem.

Když se hnědák uklidnil, vytáhl z pouzdra revolver a namířil jej na Lipana.

Vedle indiána ležícího na zemi se náhle objevil Viesca.

„Jestli ho zastřelíte, nebude vám moct prozradit, kde se v horách schovávají, patrone,“ řekl.

Don Lucero zavrtěl hlavou. „To bys toho bastarda musel znát, Viesco. Ten by raději zemřel, než by zrada své přátele.“

Viesca se zašklebil a v očích se mu zaleskla podlost. „Bude mluvit, patrone. Dejte mi pět minut.“

Don Lucero strčil kolt zpátky do pouzdra.

„Dobrá,Viesco. Počkám.“

Mexičan se otočil a dlouhými kroky šel k jednomu hoganu na okraji prostranství. Lipani se před ním okamžitě rozestoupili.

Don Lucero a jeho pistolníci potom přihlíželi, jak se Viesca sehnul a nízkým vchodem vstoupil do hoganu. O několik vteřin později se ozval ženský výkřik. Třeskl výstřel á jekot utichl.

Potom se ve vchodu něco pohnulo.

Objevil se v něm Viesca.

Táni za sebou ženu, která se sotva držela nohou. Na pravé tváři měl krvavý škrábanec a každý věděl, že mu jej způsobila ta žena nehty.

Ta squaw měla matné vlasy a propadlé tváře. Šedý plátěný šat na jejím, vychrtlém těle visel jako pytel.

Když ji Viesca odmrštil doprostřed prostranství j kde čekal don Lucero a jeho pistolníci, zakopla a skácela se na zem.

V tom okamžiku se Zape probral. Pohlédl tam, kam hleděli všichni pistolníci, a z jeho hrdla se vydralo zasténání.

Viesca se sehnul, chytil plátěné šaty té ženy a prudkým trhnutím je roztrhl.

Mezi Lipany to zašumělo. Všichni viděli strašné rány na zbědovaném těle té ženy a každý z nich věděl, že pocházejí od vražedného biče, který nyní Mexičan rozmotal.

„Máš přesně tři minuty na to, Zape, abys promluvil!“ zvolal. „Potom tvá žena zemře pod mým bičem!“

Zape chtěl vyskočit, ale Zavalla, který se opět chopil jeho winchestrovky, ho holínkou přitlačil do prachu.

Vtom se ozval Pasco.

Starý pistolník vkročil mezi Viescu a Zapeho ležícího na zemi. Jeho tvář měla barvu popela. V očích se mu zračilo zhnusení z Viescy.

„Jsi prase, Viesco,“ řekl ledovým hlasem, „A já už nebudu znovu přihlížet, jak mlátíš tuto ženu!“

Viesca se zasmál.

„Nemá se čeho obávat, když ten bastard promluví, Pasco.“

Pascova dlaň spočinula na pažbě revolveru. Lehce sebou trhl, když za sebou uslyšel cvaknutí kohoutku revolveru.

Pomalu otočil hlavu. Byly na něj upřeny malé, zákeřné oči dona Lucera. V ruce haciendero držel kolt.

„Viesca má pravdu, Pasco,“ řekl chladně. „Ten Lipan má v rukou život své squaw. A od svých mužů já požaduji naprostou loyalitu. Jsi mi loyální, Pasco?“

Pasco viděl prst dona Lucera na spoušti a věděl, že v černém ústí hlavně jeho revolveru se na něj šklebí smrt…

*

Pasco měl oschlé rty. V chladných očích dona Lucera viděl, že haciendero by to zmáčkl. Zmocnila se jej panika a křečovitě se mu stáhly svaly.

V tom okamžiku se Viesca pohnul. Dozorce otočil hlavu a z hrdla se mu vydral výkřik překvapení.

Pasco hleděl na kolt dona Lucera. Potom, když viděl, jak jej haciendero sklonil, se celý zachvěl.

Don Lucero trhl uzdou hnědáka. Hřebec se otočil a teď uviděl i Pasco to, co tolik vzbudilo pozornost Viesky a haciendera.

Pasco zatajil dech.

Nevěřícně hleděl na zrzavého chlapíka, který elegantními kroky kráčel na prostranství mezi hogany.

Jim Camargo měl stetson posunutý do zátylku. V levé ruce volně nesl winchestrovku, druhou měl nad pažbou armádního koltu, lehce natočenou ven.

Při každém kroku vířil prach.

Pasco se rozkašlal.

Camargo vzbuzoval dojem, jako by tam očekával přátelské přijetí.

Pasco ho chtěl varovat, ale nedostal ze sebe ani hlásku.

Don Lucero a ostatní pistolníci byli stejně tak ohromeni jako Pasco. Nikdo z nich nesáhl po zbrani. Všichni si mysleli, že se ten zrzek musel zbláznit.

Deset kroků před nimi se Camargo zastavil. Jeho lhostejný postoj i úsměv na rtech byly jednou velkou provokací.

A tou byla i jeho slova.

„Dobrý den,“ řekl. „Nemyslel jsem si, že vás tak rychle zase uvidím. Ztratili jste se? Ukážu vám správnou cestu.“

Don Lucero zrudl. Nedokázal potlačit chvění rtů, když zvedl hlavu a začal mluvit.

„Vy bastarde!“ vyhrkl vztekle. „Vy jste toho rudokožce dostal z vězení!“

Camargo přikývl.

„A nejen to, doně Lucero. Obstaral jsem mu i dva tucty winchestrovek, které chtěl za poslední prostředky svého kmene zakoupit v Laredu.“

Don Lucero zavrtěl hlavou, jako by nevěřil vlastním uším.

Jeden z pistolníků vyšel před ostatní a tiše se zeptal: „Co je s Cushingem? Chtěl…“

„Zkusil to,“ řekl Camargo. „Nechtěl věřit, že proti mně nemá šanci. Teď se dívá na trávu zespoda.“

„Vy jste zešílel,“ zavrčel don Lucero a rukou opsal kruh. „Stačí, abych kývl prstem, a moji lidé do vás napumpují tolik olova, že se nevejdete do žádné rakve.“

Camargo se usmál.

„Zapomínáte na Hernandovy winchestrovky, doně Lucero,“ odvětil. „Každá z nich teď míří na vás-a na vaše muže. Hernando vás chtěl postřílet bez varování, ale potom dal na mě a nechal mě jít sem, abych si promluvil s vašimi muži. Každý z vašich lidí má možnost nasednout na koně a navždy opustit kraj. Máte pět minut, potom začnou Hernandovi muži střílet.“

Pistolníci na něj nevěřícně hleděli. Několik z nich se ostražitě rozhlédlo. Žádné ozbrojené Lipany však neviděli. Nebyl to všechno jen zrzkův bluf?

Do ticha se ozval Zapeho ječivý výkřik.

Indián se nepozorovaně připlížil k Viescovi. Nyní vyskočil, a ještě než odezněl jeho výkřik, skácel se dozorce s otevřenými ústy a dlaněmi svírajícími čepel nože, který mu Zape zabodl do hrudi, k zemi.

Don Lucero se vztekem zkřivenou tváří zvedl ruku s revolverem a prohnal Lipanovi hlavu kulkou.

Tento výstřel spustil krvavou řežbu…

*

Jim Camargo viděl, jak don Lucero namířil revolver na Zapeho, a chtěl tomu zabránit. V tom okamžiku se však k němu otočil jeden z pistolníků.

Camargo se instinktivně přikrčil a zvedl hlaveň winchestrovky. V ozvěně výstřelu, jenž zabil Zapeho, zaduněla winchestrovka. Kulka pistolníka zasáhla do hrudi a odhodila ho stranou.

Potom se ozvala salva výstřelů.

Mezi hogany se objevily snědé postavy oblečené jen do bederních roušek. Jejich těla byla umazána od písku, v němž byli zahrabaní, když se skrývali před pistolníky dona Lucera.

Starci, ženy a děti se vrhli k zemi, takže muži mohli střílet na dona Lucera a jeho pistolníky.

Mezi hogany se blýskalo, hvízdaly kulky a ozývaly se výkřiky.

Jedna kulka jen těsně minula Camarga. Vrhl se dopředu, dvakrát se převalil v písku a potom jednou ranou z armádního koltu srazil Cisca Zavallu k zemi.

Don Lucero zařval, otočil hnědáka a pobídl jej ostruhami chtěje uniknout tomu peklu.

Hnědák vyrazil.

Camargo už chtěl vystřelit, ale vtom dona Lucera provrtalo několik kulek.

Haciendero pustil uzdu a svalil se ze sedla. Zůstal viset v levém třmeni, a když hnědák v panice cválal pryč, byl smýkán po zemi.

O několik vteřin později hřebec a bezvládný don Lucero zmizeli v oblaku prachu.

Camargo vyskočil.

Koně utíkali pryč.

Už se ozývala jen ojedinělá střelba z winchestrovek a i ta posléze ustala.

Camargo dýchal jen zlehka, aby nepolykal prach. Hleděl na bezvládné postavy, které ležely na prostranství. Vesnice Lipanů ve Valle de San Marcos se stala pro pistolnické mužstvo dona Lucera smrtící pastí. Jen několik z nich ten boj přežilo a dokázalo uprchnout.

Camargo skrze prašnou clonu viděl, jak se jeden z gringů pohnul. Ze všech stran k němu proudili polonazí Lipani. Ocelově to cvakalo, když indiáni nabíjeli winchestrovky.

Camargo rovněž vykročil k tomu pistolníkovi. Dorazil k němu zároveň s Hernandem a Nicolásem Gilmarem.

Byl to Pasco. Levý bok pistolníka byl zbrocený krví. Obličej měl zkřivený. Díval se na Camarga, ale nic neřekl. Očividně nevěřil, že by ho Lipani ušetřili.

Mezi Lipany se prodrala jedna vychrtlá žena. Byla to Zapeho manželka. Sotva se udržela na nohou. Jeden z indiánů k ní přikročil a podepřel ji.

„Už bylo dost zabíjení,“ řekla slabým hlasem. „Nechejte toho gringa odjet.“

Hernando pohlédl na Camarga, a když ten přikývl, položil ruku na Gilmarovu winchestrovku a sklonil ji.

Camargo přikročil k Pascovi a zamumlal: „Pojedu s tebou zpátky do Texasu.“

Pasco zavrtěl hlavou.

„Ta žena má pravdu, Jime,“ řekl chraplavě. „Už bylo dost zabíjení. Pokusím se svým dílem přispět k tomu, aby to přestalo.“

Pohlédl na Hernanda a řekl: „Ty znáš dona Diega, Hernando. Don Lucero ho včera vyhnal z haciendy. Teď je ale novým patronem on. Jste ochotni s ním začít znovu? Jestli ano, tak pojedu za ním do Monterrey a řeknu mu, co se tu stalo.“

Hernando neodpověděl. Dal svým lidem znamení a ti se stáhli, aby se poradili.

Camargo odvedl Pasca do stínu jednoho hoganu, aby se tam podíval na jeho zranění. Nebylo nebezpečné, Pascovi nehrozilo, že by na ně zemřel.

Když Camargo vzhlédl, spatřil v oblaku prachu, který se ještě stále vznášel nad vesnicí, hnědáka dona Lucera. Hřebec stál zhruba sto yardů odtud na jednom písčitém návrší. Vedle něj něco leželo v písku…

*

Jim Camargo měl oschlé rty. Hleděl na malý dům s úzkou, pečlivě udržovanou předzahrádkou a srdce mu bušilo až v krku. V okně vedle vchodových dveří se svítilo.

Camargo se zhluboka nadechl.

Věděl, že nadešel okamžik, kterého se tolik obával. Dlouho se mu vyhýbal.

Uplynuly už skoro tři týdny ode dne, kdy přejel Rio Bravo, aby doprovodil Hernanda k jeho lidem.

Po krvavé přestřelce ve Valle de San Marcos si řekl, že není správné ponechávat Eve Corriganovou tak dlouho v nejistotě, jenže strach z toho, že bude muset pohlédnout do jejích zoufalých očí, byl tak velký, že využil každé příležitosti k tomu, aby to setkání odložil.

Jel s Páscem do Monterrey, aby dona Diega doprovodil na haciendu. Potom ho poprosil Hernando, aby byl přítomen při jeho jednání s donem Diegem.

Don Diego slíbil, že pro Lipany vybuduje vesnici v údolí Rio Salina. Lipani měli pro dona Diega pracovat -za mzdu jako ostatní peóni.

Camargo potom ještě pomáhal Lipanům na cestě z Valle de San Marcos k haciendě Lopena, ale pak už nebyl důvod. Zdálo se mu, že má boty jako z olova, a když stanul před brankou zahrádky a sáhl na kliku, rozechvěla se mu ruka.

Lekl se i vrznutí branky.

Uklidnil se teprve po několika vteřinách.

A potom, když kráčel k domu, se otevřely vchodové dveře. Stála v nich Eve.

Camargo se zastavil.

„Jime?“ zašeptala Eve. „Jime!“ vykřikla a rozběhla se mu naproti.

Krok před ním se zastavila. Její oči byly široce otevřené. Pomalu zvedla ruku a dotkla se jeho obličeje. Camarga zaplavilo teplo.

„Jime!“ Dotkla se již zahojeného šrámu na spánku. „Tolik jsem se modlila, abys přežil!“

Camargo ze sebe nedostal ani hlásku. Strnuti z něj opadlo teprve tehdy, když ho vzala za ruku a odvedla k domu.

Měl pořád sevřené hrdlo a stále nedokázal říct jediné slovo, i když za nimi Eve zavřela dveře.

Její tvář doslova zářila dychtivostí. Viděl nejistotu v jejích očích a poznal, že se tohoto setkání bála tak jako on.

„Já - musím ti říct, Eve,“ vykoktal ze sebe.

Zavrtěla hlavou. „Nechci nic slyšet. Když se Dickson vydal do Mexika, tak jsem hned věděla, že se vrátí jen jeden z vás. A Bůh stál při mně, modlila jsem se, abys to byl ty, Jime.“

Zabořila mu hlavu do hrudi.

Camargo nenalézal slov. Objal ji a přivinul ji k sobě. Jeho pohled ulpěl na dveřích, za nimiž spaly děti.

Camargo se v tom okamžiku zapřísahal, že jim bude dobrým otcem. A že se nikdy nedozví, že Dickson Corrigan zemřel jeho vinou.