John Kirby

Colorado western 096. Boj o Scott City

Na západě se nacházela spousta takových paličatých a arogantních despotů, kteří si mysleli, že stojí nad zákonem a že jejich moc jim dává právo ovládat jiné lidi a nutit jim svou vůli. Patřili k nim i Scottové. Dokonce i město ležící v okruhu jejich moci neslo jejich jméno. Když se občané pokusili ve Scott City zavést zákon, Scottové nemilosrdně udeřili a zabili muže zákona. Potom však přišel muž, který nevěděl, co je to strach. Na hruď si připnul hvězdu…

Svého koně Chuck Burnett zastavil na posledním kopci a otázal se: „ Co potom na zločiny bratří Scottů říká šerif?“

„Šerif? Ve Scott City už žádný není!“ řekl Gallagher a zamračeně pohlédl na domy městečka. „Občané si kdysi zvolili šerifa ze svého středu. Ten muž se úřadu ujal, jenže nezůstal dost dlouho naživu na to, aby poznal, jakou chybu udělal!“

Chuck Burnett si odkašlal. „Takže vražda?“ Gallagher pokrčil rameny. „To nikdo přesně neví. Dostal se do problémů s několika cizinci, kteří tudy projížděli. Vypukla přestřelka. Když bylo po všem, ležel šerif Scott City mrtvý ve své kanceláři a cizí jezdci byli fuč. Šeptá se, že v tom měli prsty bratři Scottové, ale to se samozřejmě nikdo neodváží říct nahlas.“

„Pochopitelně!“ Chuck Burnett se zasmál. „Vypadá to, že jsme se dostali do pěkného hnízda chřestýšů. A ty máš za úkol toto ďábelské město zkrotit?“

„Ano,“ přisvědčil federální marshal. „Občané a ostatní dobytkáři, kteří se bojí otevřené války, se obrátili s žádostí o pomoc na guvernéra O’Hallorana.“

Chuck si neklidně poposedl v sedle. „ Jime, dokážu si představit klidnější místo, než je toto město.“

„Máš strach?“ Gallagher přivřel oči a změřil si svého přítele pohledem.

„Strach zrovna ne. Ale mám takový divný pocit v zátylku. A ten mám vždycky, když se má něco semlít. A ve Scott City se něco semele, to si piš!“

„Samozřejmě. Jinak by mě sem přece neposílali,“ přisvědčil marshal. „Ale jestli chceš zatáhnout za brzdu, Chucku…“

Chuck Burnett mávl rukou. „Kdo mluví o tom, že chci zatáhnout za brzdu? Samozřejmě že zůstanu. Ale neměl bys to brát na lehkou váhu.“

Gallagher svraštil čelo. „Nikdy nic neberu na lehkou váhu,“ poznamenal. „Jeďme! Chucku, objedeš město a dostaneš se do něj z druhé strany.“

„All right!“ Chuck se zazubil. „V následujících dnech o mě sice tucetkrát zakopneš, ale přesto: nikdy jsme se neviděli - jako vždy.“

Ukázal na Gallagherovu košili, na níž chyběla marshalská hvězda. „Nechceš hned ukázat, že jsi muž zákona?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „To nemám v úmyslu. Nejdřív musím poznat situaci. Cizí jezdec je nenápadnější a víc toho uslyší. A kromě toho - riziko, že koupím kulku, je na můj vkus příliš vysoké. Marshalská hvězda by za takovéto konstelace na bratry Scottovy působila jako rudý hadr. A ani ten nejlepší muž nemá oči vzadu. Chucku, spoléhám na to, že mi budeš krýt záda, až půjde do tuhého.“

Chuck se opět usmál. „All right! A pod jakým jménem tam chceš vystupovat?“

Gallagher se zamyslel a zvedl obočí. „Řekněme - Jim Conlay. Souhlasíš?“

Chuck Burnett se zazubil. „Já jako vždycky.“

Chopil se uzdy a otočil svého šedáka.

„Hej, pane Conlayi! Na shledanou ve Scott City!“

Od kopyt koně se vznesl prach, když se Chuck vydal ze svahu.

Gallagher vytáhl z kapsy váček s tabákem, šikovně si z hnědého papíru ubalil cigaretu a zamyšleně začal kouřit, zatímco jeho Thunder pomalu kráčela směrem ke Scott City.

Byly zde i další věci, které ho znepokojovaly. Věci, o kterých svému příteli neřekl. Bratři Scottové byli tvrdí a svými metodami hnali kraj na pokraj otevřené války o prérii. Neštítili se ani vraždy, aby prosadili svou vůli. Skutečnost, že jejich otec byl prvním rančerem v této části Kansasu, v jejich očích takovéto jednání ospravedlňovala - a nebyli v tom na západě sami.

Mnozí malí rančeři už tlak ranče Dvojité S starého Samuela Scotta nedokázali vydržet a opouštěli své ranče. Ostatní se však chápali zbraní a přísahali, že se budou bránit.

Občané Scott City, třetí element této hry, pro změnu nenáviděli všechno, co mělo něco společného s dobytkem. Dobytkáři a obyvatelé měst spolu nikdy nevycházeli.

A potom tu byl ještě další prvek, který hrozil vyostřením celé situace: bandité!

Všude, kde spolu rančeři bojovali, se dařilo lupičům dobytka. Těm sváry mezi králi prérie jen vyhovovaly. V oblasti Scott to zkrátka vůbec nevypadalo růžově. Kraji vládli paličatí rančeři, zdivočelá kovbojská mužstva, horkokrevní bandité, desperados, zabijáci a lupiči.

A kdesi mezi těmito skupinami stah občané Scott City.

Jim Gallagher dorazil na hlavní ulici Scott City. Domy byly většinou čisté a udržované. Také hospody a saloony měly snesitelnou úroveň. Střediskem života Scott City byl kostel a banka sdružení dobytkářů z Kansas City.

Vedle ní stála podlouhlá nízká stavba, postavená z rudých cihel. Malá okénka na její delší straně byla zamřížovaná a byla v nich mléčná skla, navíc ještě špinavá a zaprášená. To bylo vězení Scott City a zároveň také úřadovna šerifa. Všechno však nasvědčovalo tomu, že už dlouho nebylo používáno.

Na druhé straně ulice stál hotel Treckhome. Vypadal poměrně obstojně a působil dobrým dojmem. Gallagher se rozhodl ubytovat se právě v něm.

Přijel k zábradlí, sesedl těžce jako člověk, který má za sebou dlouhou jízdu, a dřepl si, aby si protáhl své strnulé svaly na nohou. Potom uvázal uzdu k zábradlí, zachytil třmeny za hrušku sedla a uvolnil podbřišník.

Na rohu hotelu stáli dva muži a pozorovali ho. Byli oblečeni jako kovbojové, ale kolty měli nízko na pravém boku jako pistolníci. Jejich oči byly chladné a ostražité a v obličeji měli napjatý výraz.

Gallagher vyšel na vysoký dřevěný chodník a oklepal si prach z kalhot. Náhle uslyšel kroky obou mužů doprovázené cinkáním ostruh, ale nedbal na to. Když se napřímil, stáli před ním. Postavili se před dveře hotelu a zastoupili mu cestu. Palce měli vyzývavě zaháknuté za těžkými nábojovými opasky.

Jejich postoj byl jednoznačný a nebylo pochyb o jejich záměru. Gallagher se domníval, že patří k mužstvu bratří Scottů, protože jen Scotty mohl zajímat každý, kdo přijel do města.

„Dobrý den, cizince,“ řekl jeden z těch dvou, širokoplecí chlapík s hrubým výrazem v obličeji a topornými pohyby. „To je pěkný koník, jenom je asi trochu unavený. Máte za sebou dalekou cestu?“

„Dost,“ přisvědčil Gallagher a zkřížil si ruce na prsou.

Udělal jeden krok ke dveřím hotelu, ale ti dva mu opět vešli do cesty. Bylo to jasné: nechtěli ho pustit do hotelu, dokud se o něm nedozvědí všechno. Ben Scott - nebo kdo byl je-jich šéfem - byl prozíravý člověk.

„Nejste zrovna moc hovorný, cizince,“ řekl druhý muž, snědý chlapík s nápadně dlouhýma, opálenýma rukama, na nichž bylo vidět, že nikdy nepoužíval rukavice. „Odkud a kampak? Přivedlo vás do Scott City něco zvláštního?“

Gallagher udělal krok zpátky. V jeho modrých očích se objevil chladný lesk.

„Nevím, co by vám do toho mohlo být. Nebo jste snad místní šerif?“

Snědý chlápek se rozesmál, ale v tom smíchu se neskrývala ani stopa humoru.

„Šerif? To je dobré, cizince. Nevíte, s kým mluvíte. Budiž vám odpuštěno. Každý, kdo přijede do Scott Gity, nám musí odpovědět na naše otázky. Rozuměl jste mi?“

„Samozřejmě.“ Gallagher přikývl. „Myslím, že jste mluvil dost nahlas. A nejsem hluchý.“

Snědý pistolník zvedl obočí.

„Dave, ten všivý přivandrovalec je ještě drzý!“ zvolal.

Širokoplecí muž přikývl. „Ano! Ale my ho naučíme slušným způsobům!“

Jeho pěst vyrazila a zasáhla Gallaghera, jenž s touto reakcí nepočítal, do brady. Federální marshal padl na kolena. Jeho mrákoty však trvaly jen několik vteřin.

Když zvedl hlavu, spatřil ústí hlavně revolveru, kterým na něj mířil snědý muž. Gallagher znal manýry takových pistolníků. Byli dva proti jednomu a mířili na něj koltem. Kdyby sáhl po zbrani, zastřelili by ho.

Jeho mozek začal pracovat, zatímco se pomalu zvedal a oklepával si prach z kolen. Za tímto incidentem pravděpodobně stáli bratři Scottové. Jen oni mohli mít zájem na tom takovým způsobem upevňovat ve Scott City svou vládu. Měli peníze

a kupovali si pistolníky, kteří za ně dělali špinavou práci.

„Cizince,“ řekl širokoplecí muž, jehož jeho druh oslovoval jako Davea. „Nechcete mluvit - no dobrá. Vezmeme si teď vašeho koně a vyženeme vás z města. A půjdete pěšky! Náš kraj je mimochodem celkem rozlehlý.“

„Než seženete koně, tak budete mít zdřevěnělé nohy,“ dodal druhý.

Ve zlomku vteřiny Gallagher poznal, o co v této hře jde. Chtěli jeho koně - tak to bylo! Prostě a jednoduše si našli důvod, proč se s ním začít hádat a dostat se k jeho kobyle. Ať už byl jejich šéfem kdokoli, tato záležitost byla jejich osobní věcí.

Vzpomněl si na pohledy, kterými ho častovali, když před hotelem slezl ze sedla. Chlápkům, jako byli tito, stačilo jen několik slov na to, aby se dorozuměli. A kůň kvalit Thunder už stál za trochu námahy. Hlavně tehdy, když byli dva proti jednomu a když mohli zaplatit olovem.

Gallagherovi ztvrdly rysy ve tváři. Plán těch dvou byl dobrý, ale on byl rozhodnut jim to osladit.

„Chlapi,“ řekl zvolna a zády se opřel o podpěrný sloup verandy, „nechejte mého koně na pokoji. Je choulostivý a nenechá na sobě jezdit každého.“

Muž s širokými rameny mávl rukou. „Kůň jako kůň, zkrotit se dá každý.“

Vytáhl si kalhoty a otočil se ke svému kumpánovi. „Slime, dávej pozor, ať náš nový přítel neudělá nějakou hloupost!“

Snědý muž si pohrával s velkým revolverem v dlani.

„Vsadíš se, že to nezkusí, Dave? Dělej, ukaž té jeho herce, zač je toho loket!“

Gallagherovi potemněly oči hněvem, ale ovládl se. Pozoroval Davea, který odvázal Thunder uzdu ze zábradlí a upravil si délku třmenů. Potom levou rukou chytil Thunder za kantárek ohlávky a přitáhl její hlavu k sobě, načež se vyšvihl do sedla. Byl to starý kovbojský trik, který znejistil zvíře při nasedání. Díky tomu při něm kůň nemohl vykopnout zadníma. Popravdě řečeno však tento trik nebyl úplně férový.

Gallagher sledoval, jak se klisna pod váhou cizího jezdce prohnula. Zkřížil si ruce na prsou a začal si tiše pískat monotónní melodii, která se náhle změnila v ostrý hvizd, když se onen neomalený muž dotkl těla Thunder ostruhami.

O vteřinu později klisna mezi stehny toho cizího jezdce přímo explodovala. Vyskočila do vzduchu, napjala záda jako ocelové pero a prudce trhla hlavou dolů, k široce rozkročeným předním nohám, díky čemuž vyrvala Daveovi uzdu z ruky. Pak tvrdě dopadla kopyty na zem.

Ze sedla až do Daveovy hlavy projel děsivý náraz. Vykřikl bolestí. Už se neodvážil použít své strašlivé ostruhy. Pravou rukou se chytil hrušky sedla a zoufale se pokoušel najít rovnováhu a nespadnout na zem.

Klisna se opět vzepjala do vzduchu - a to hodně vysoko - a tentokrát dopadla se skloněnou hlavou a prohnutým hřbetem na přední nohy. Ještě ve vzduchu přitom vražedně prudkým pohybem ohnula hřbet a zadek téměř do pravého úhlu. Jezdec ztratil rovnováhu, nohy mu vyklouzly ze třmenů a potom se zřítil do prachu.

Kobyla se otočila a vyhodila zadníma. Její kopyta trefila tohoto muže, který dopadl do prachu ulice a převalil se. Dave Slocum zakoulel očima a začat sténat. Klisna zůstala s chvějícími se boky stát tam, kde se její uzda dotkla země.

Gallagher se třemi dlouhými kroky dostal ke Slocumovi a sklonil se k němu. Spatřil bledou tvář s výrazem prázdnoty v očích. Bylo jasné, že tento muž už nikdy na cizího koně nenasedne.

Čísi ruka ho chytila za ramena a otočila ho.

„Dave!“ vykřikl snědý Slim Dougherty. „Co k čertu - on si zlomil vaz…“

Chvíli stál strnule nad mrtvým, načež se prudce otočil.

„Máte Davea na svědomí! Vy a ta vaše zatracená herka, ten čtyřnohý zabiják! Za to ho zastřelím - a potom budete na řadě vy!“ Zvedl revolver. Gallagher zvažoval své šance. Musel jednat rychle. Tento podrážděný pistolník byl na nejlepší cestě zastřelit jeho výbornou kobylu.

Ležel mezi nimi mrtvý. Gallagher vykopl a trefil Doughertyho do pěsti. Revolver vypálil, ale střela koně minula. Kulka se zavrtala do verandy hotelu a vyštípla z jejích cedrových prken dlouhé třísky. Potom Gallagher Doughertyho zasáhl do brady. Muž těžce spadl na záda.

Stále se však nevzdával. Bleskově si sáhl do boty a zase zvedl ruku. Gallagher spatřil zablesknutí čepele nože. Vytáhl z pouzdra kolt a vystřelil.

Nad zábleskem v hlavni svého revolveru Gallagher viděl, jak k němu letí nůž. Uhnul hlavou. Chladná ocel ho řízla do tváře a s tupým nárazem se za ním zabodla do dřeva.

Palcem levé ruky natáhl kohoutek podruhé, ale to už nebylo nutné. Slim Dougherty klečel s bolestí zkřiveným obličejem na zemi a levou rukou si držel pravé zápěstí.

Gallagher spatřil krvavý šrám, který jeho kulka způsobila Doughertymu na hřbetu ruky. Uvolnil se a strčil svůj kolt zpět do pouzdra. Tento muž pro něj již nepředstavoval nebezpečí. Aspoň v té chvíli ne.

„Vstávej!“ přikázal mu. „Muži, jako jsi ty, neumírají na takové škrábance.“

Snědý pistolník poslechl. V jeho černých očích se jiskřilo, ale raději nic neřekl. Ten světlovlasý cizinec s inteligentníma modrýma očima byl nad jeho síly. Cítil to instinktem člověka, který žil ze své zbraně. A který věděl, kdy je poražen.

„Ke kterému mužstvu patříte?“ zeptal se ostře marshal. „Kdo vám poručil obtěžovat všechny cizince v tomto městě? Mluvte!“

„Ben Scott z Dvojitého S,“ zavrčel Dougherty, jemuž z poraněné ruky tekla krev. Chvěl se zlostí a nenávistí a jen s vypětím všech sil se dokázal ovládnout. Přesto vycítil, že by pro něj bylo rozumnější promluvit.

Gallagher se chladně usmál. Tuto odpověď čekal. Znal historii bratrů Scottových. Ben byl nejstarší a nejkrutější z nich. Vedl ranč po smrti starého Sama. Jeho mladší bratři Al a Roy za ním takřka v ničem nezaostávali. Byla to obávaná trojka. Gallagher se chopil Doughertyho koltu, jenž ležel v prachu vedle mrtvého Slocuma, vyklopil bubínek a nechal náboje vypadnout do písku.

„Kde máte koně?“ zeptal se.

Dougherty kývl na dva osedlané dobytkářské poníky, kteří stáli se skloněnými hlavami před zábradlím saloonu, který se honosně nazýval Golden Horseshoe.

„Přiveď je sem!“ přikázal mu muž zákona.

Dougherty mlčky poslechl. Přešel na druhou stranu a odvázal ze zábradlí uzdy koní. Gallagher ho ani na vteřinu nespustil z očí. Přesto si všiml mužů, kteří se jakoby stydlivě drželi ve stínu verand a hleděli na něj. Tváře, které se na vteřinu objevily za zaprášenými okny a zase zmizely.

Tito lidé měli strach. Strach ze Scottova muže, kterého pokořil onen neznámý cizinec. Přesto se neodvážili vyjít ven. Tak velký byl stín, který na město vrhalo Dvojité S.

Dougherty se vrátil s oběma koňmi, kteří měli na zadku vypálený cejch ranče Scottů, kaligrafické S.

Gallagher ustoupil stranou. „Well, teď přivažte svého kumpána k jeho koni a zavezte ho tam, kam patří.“

Čelo Slima Doughertyho se pokrylo krůpějemi potu, když nakládal těžké tělo svého druha na sedlo a přivazoval ho k němu lasem.

Když skončil, obrátil se ke Gallagherovi. „Můžu už jít?“

Gallagher přikývl. „Jistě! Zmizte - a už mi nikdy nechoďte do cesty!“ Dougherty se chopil uzdy a nasedl. Gallagher přistoupil k němu a podal mu revolver bez nábojů.

Snědý pistolník zbraň na okamžik potěžkal v ruce, načež si ji strčil do pouzdra.

„Cizince, jednou se setkáme,“ řekl výhružně. „A já se na tebe budu dívat přes mušku svého revolveru.“

Gallagher pokrčil rameny. „Jak je libo,“ odtušil chladně. „Ale myslete na má slova: příště už vám nebudu mířit na ruku!“

Dougherty již nic neřekl, jeho tmavé oči však zčernaly nenávistí a hněvem. Chytil uzdu druhého koně a vyjel.

Gallagher za ním hleděl.

Marshal se otočil a sáhl po uzdě Thunder.

Horečně přemýšlel. Znovu spatřil smrt, tu stálou družku své plechové hvězdy. Byl ve městě necelou hodinku a už se jeho stopa zalila krví.

Přitom to nebyla jeho vina. Nešťastná náhoda, jakých se při sedláni ohnivých koní udaly stovky. A přece cítil hořkost. Jim Gallagher, drsný federální marshal, který zkrotil již nejedno divoké honácké město, nesnášel, když musel střílet na lidi.

Přes ulici k němu kráčela skupina mužů vedená malým vyhublým mužem s chytrým obličejem, bílými vlasy a smutnýma očima.

Gallagher ten podivný průvod pozorně sledoval. Měl za sebou dlouhou ostrou jízdu a byl unavený. A Thunder na tom byla podobně. Měla žízeň a i on toužil po chladivém pivu, po silné kávě, velkém steaku, horkých fazolích a jablkovém koláči.

Malý muž v čele skupiny musel zachytit výraz netrpělivosti v jeho tváři. Zvedl ruku a řekl: „Ještě okamžik, cizince! Bude to trvat jen jednu minutu.“

Gallagher zůstal stát. Uzdu Thunder držel mezi prsty.

„No dobrá,“ zavrčel. „Co po mně chcete? Ale pospěšte si, než vám hlady padnu k nohám.“

Starý muž se usmál a zdvořile si sáhl na okraj svého tuhého černého klobouku.

„Jmenuji se Hugh Darnell a jsem starosta tohoto města, pokud se tedy ve Scott City o něčem takovém, jako je úřad starosty, dá vůbec mluvit.“

„To je hezké, pane Darnelli,“ odvětil Gallagher, jenž si hrál s koncem uzdy. „Mé jméno je Jim Conlay. Co byste rád?“

„No, to je jednoduché.“ Darnell na federálního marshala vrhl přátelský pohled. „Conlayi, viděli jsme, jak jste vyřídil ty dva chlápky, Slocuma a Doughertyho. Jste levák! Líbilo se nám to. Možná bychom pro vás měli nabídku!“

„A to?“

„Well, potřebujeme tu šerifa, muže, který bude schopný odkázat tyto chlápky, kteří se roztahují v našem městě, do patřičných mezí.“

Gallagher se zašklebil. „Aha! A vy si tedy myslíte, že já jsem ten pravý muž pro tento džob?“

„Ano,“ přitakal Darnell. „Conlayi, nemusím vám vysvětlovat, že Scott City je drsné město, že ano? Bratři Scottové si přivlastňují práva, která jim nepřísluší. A opírají se přitom

o revolvery chlápků, kteří se vydávají za kovboje.“

„Ten Slocum a jeho kumpán patří k těm Scottům?“ vyzvídal Gallagher.

Darnell přikývl. „Ano, jezdí pro Scotty. Jsou to pěkní padouši, to mi věřte. Ale Ben Scott a jeho bratři mají takových mnohem víc. Máme před sebou těžké časy. Viděl jste to sám: nikdo, kdo přijede do Scott City, před nimi není v bezpečí.“

„Well, proč si za šerifa nezvolíte někoho ze svých řad?“

Starý muž ustaraně svraštil čelo.

„Protože v tomto městě se pro tento džob nikdo nehodí,“ upřímně odpověděl. „Ben Scott řekl, že ve Scott City nikoho s hvězdou na hrudi nestrpí. Chce, aby to bylo otevřené město. A bohužel to, co řekne, u nás má svou váhu.“

Gallagher se zazubil. „A kvůli tomu tedy chcete, abych za vás tahal horké kaštany z ohně? Myslím, že z toho nic nebude. Když mi někdo stoupne na nohu, tak se bráním. Ale nemám pocit, že bych měl obzvláštní talent na to, abych mohl být šerifem.“

Darnell sklesle pokrčil rameny. „Je to vaše poslední slovo, Conlayi?“

„Myslím, že ano.“

„Well, bylo by to příliš krásné na to, aby to mohla být pravda,“ zamumlal starý muž. „Nic ve zlém, Conlayi. Zapomeňme na to.“

Otočil se a shrben se svěšenýma rukama se vydal zpátky ke skupině mužů, kteří ho mlčky přijali do svého středu.

Gallagher se díval, jak s,e rozcházejí. Darnellův návrh se ideálně hodil pro jeho plány, ale nesměl na to přistoupit hned. Vzbudil by podezření, a to si ve své situaci nemohl dovolit.

Zavedl Thunder za hotel a nalezl stáj, která patřila k hotelu. Odsedlal klisnu, dal jí napít a ustájil ji. Chopil se tašek a rance s oblečením a vydal se k přednímu vchodu.

Než otevřel dveře, ze zvyku pohlédl na dlouhou Main Street, která se táhla k purpurově zbarveným svahům Cayenne Range. Při tom si všiml štíhlého muže, který pomalu přijížděl do města. Jel na šedém, prachem pokrytém koni. Na hlavě měl tmavé sombrero, které měl posunuté do zátylku, oblečen byl do černého kabátu s dlouhými šosy a květované vesty, jakou nosili profesionální hráči. I jeho dlouhé těsné kalhoty byly černé, ačkoli se jejich původní barva pod vrstvou šedého prachu již nedala rozeznat.

Ten muž nosil v pouzdře na opasku kolt a v sedlovém pouzdře pod pravým chráničem proti koňskému potu winchestrovku. To však nebylo nic neobvyklého. Šlo o standardní výbavu muže na cestách.

Gallagher se lehce usmál, když toho jezdce krátce pozoroval přivřenýma očima. Chuck Burnett byl na místě. Bylo dobré vědět, že přítel mu kryje záda.

Slim Dougherty nešetřil svého koně, když za ním v nekonečných dálavách kansaské prérie zmizely domy Scott City.

Zaklel a trhl lasem, na němž byl přivázaný kůň s mrtvým Slocumem. To však jeho situaci nijak nezlepšilo.

Myslel na uplynulé hodiny a náhle se ho zmocnil pocit, že unikl smrtícímu nebezpečí. Modré oči toho cizince - oči, které byly chladné jako ledovce - jeho neuvěřitelně rychlé tasení revolveru - tak hladké, že to snad mohla být jen náhoda - to všechno ho varovalo a nahánělo mu to husí kůži. Vyznal se v lidech a v jejich zacházení s revolvery - jako ostatně každý, kdo se živil koltem. A jeho instinkt ho vždy varoval, když potkal někoho, kdo byl lepší než on. A tento světlovlasý cizinec rozhodně byl lepší, o tom nemohlo být pochyb.

Vzpomněl si na poslední slova, která řekl ten cizinec. „Příště už vám nebudu mířit na ruku!“

Dougherty náhle pocítil, že má zpocené dlaně a že mu vyschlo hrdlo. Měl strach. Strach z muže, který mu ve zlomku vteřiny dokázal vypálit na ruku a také ji zasáhnout.

Měl co dělat, aby ten svíravý pocit překonal. K čertu, já ještě nechci zemřít, řekl si. Jsem ještě příliš mladý a celý život mám před sebou. Komu bych posloužil, kdybych se nechal pohřbít na krchově ve Scott City?

Když dorazil k brance, která oddělovala volnou pastvinu od vlastních pozemků Dvojitého S, měl již jasno: Opustí Kansas, ještě dnes v noci. Ben Scott mu sice platil dobře, ale co by mu pomohly jeho dolary, kdyby ještě jednou narazil na toho drsného cizince? Mrtvola už peníze nepotřebuje.

Před hlavním domem ranče pustil laso koně s mrtvým Slocumem a zastavil svého ponyho kovbojským způsobem tak prudce, že se vzepjal na zadních. Seskočil ze sedla a s cinkáním ostruh vyběhl po širokých schodech vedoucích ke dveřím.

Ben Scott, vysoký drsný chlapík, kterému mohlo být kolem třiceti, seděl v hale a dumal nad účty za jedno stádo. Překvapeně zvedl hlavu, když tam vtrhl Dougherty.

„Ty, Slime? Well, vypadáš tak, jako kdyby ses setkal s čertem. Co se stalo?“

„Šéfe,“ řekl Dougherty ztěžklým hlasem a nahnul se nad stůl. „Šéfe, odjíždím! Ještě tuto noc.“

„Co?“ Scott se zvedl a změřil si svého pistolníka pohledem. Potom znovu klesl do křesla.

„Mluv!“

Dougherty se posadil na židli. Nohy se mu po té ostré jízdě chvěly. Bena Scotta se bál také, ale jeho rozhodnutí bylo pevné. Opustí Kansas. Jednou provždy.

„Do Scott City dnes přijel jeden cizinec,“ vyhrkl. „Dave a já jsme ho vzali do kleští jako obvykle. Ani se nebránil. Potom Dave nasedl na jeho koně - je to krásné zvíře. Klisna, ryzá, s jednou bílou skvrnou. Dave měl na ni zálusk. Well, když seděl nahoře, cizinec hvízdl a Dave přistál

na zemi. Kůň vykopl zadníma a trefil ho. Dave je mrtvý. Má zlomený vaz. Přivezl jsem ho na jeho koni.“

Dougherty se odmlčel. Měl vyschlé rty. Rukávem si otřel pot z čela.

„Dál!“ naléhal Ben Scott, v jehož očích se objevil chladný svit. „Slime, zatím mi v tom vyprávění nějak chybíš ty. Cos podnikl? Nic?“

Dougherty zavrtěl hlavou.

„Ale ano, šéfe. Měl j sem v ruce kolt a ty víš, že s ním umím zacházet. Chtěl jsem na toho zrzavého ksindla vystřelit, jenže ten mi vykopl revolver z ruky a srazil mě na zem. Ani potom jsem se nevzdal a vytáhl jsem nůž. Měl jsem ho v ruce dřív, než ten cizinec sáhl po zbrani. Přesto byl rychlejší. Vypálil a zasáhl mě do hřbetu ruky, ale stejně tak dobře mě mohl trefit i do srdce!“

Rančer vstal ze židle.

„A kvůli tomu chceš odjet?“

„Ano! Nejsem sebevrah, šéfe. A nikdy nejdu proti muži, proti kterému nemám šanci. A to bych jednoho dne musel udělat, kdybych zůstal ve Scott City.“

„No dobrá, jak chceš.“

Scott otevřel zásuvku, vytáhl z ní svazek bankovek, část z nich odpočítal a položil na stůl.

„Tvá zbývající mzda. A teď zmiz!“

Slim Dougherty shrábl peníze a klidil se ke dveřím. Scottův hlas ho však ještě zastavil. „Jak se ten cizinec jmenuje?“

„To nevím.“

„Kde bydlí?“

„Myslím, že se chtěl ubytovat v hotelu Treckhome.“

„V Treckhome?“ Ben Scott si položil nohy na stůl. Zuby na ostruhách do dřeva stolu vyryly hluboké zářezy.

„V Treckhome,“ zamyšleně si opakoval. „O.K., Slime, pošli za mnou Mesquiteho! A potom se kliď z Dvojitého S!“

Dougherty zmizel. Oddechl si, když se ocitl na dvoře. Na čele mu stály krůpěje potu. Chytil visící uzdu svého koně a šel si do noclehárny sbalit věci. Mrtvý Slocum ho už nezajímal. To teď byla Scottova záležitost.

Mesquite byl malý vyschlý chlapík se snědou pletí míšence a očima supa. Opravdu trochu připomínal suchý trnitý keř. Odtud také pocházelo jeho jméno.

Tvrdilo se, že pochází ze Sierra So-nory a že mu v žilách koluje apačská a yaquiská krev. Přesně to nikdo nevěděl. Mesquite neměl přátele a ani žádné nehledal. Dokonce i mezi drsným pistolnickým mužstvem Dvojitého S měl privilegované postavení, a to pochopitelně díky svému koltu.

Byl to dlouhohlavňový kolt Bišbee, jaký se ještě používal mezi kovboji na jihu pod označením „dobytkářský revolver“. Byl velký, těžký, měl obvyklou ráži 45 a hlaveň, která byla poněkud příliš dlouhá na hladké tasení.

Mesquite však se svým Bišbeem udělal významné změny. Jeho hlaveň trochu zkrátil, upiloval mušku a odstranil spoušť. Mesquite byl jedním ze střelců, kteří stříleli takzvaným ovíváním, když pouze palcem obsluhovali kohoutek.

Dobře vycvičený člověk tak dokázal vypálit o desetinu vteřiny rychleji než ten, kdo ještě musel stisknout spoušť. A tato desetina vteřiny často rozhodovala o životě a smrti v pistolnických duelech, které byly pro muže s rychlými revolvery denním chlebem.

Mesquite ležel na své posteli, když Dougherty přišel do noclehárny.

Snědý pistolník si odkašlal. „Mesquite, šéf tě chce vidět.“

„Který šéf?“ Mesquite se pomalu zvedl na lokty. V jeho černých očích se jiskřilo.

„Ben! A má zatraceně naspěch.“

Mesquite si olízl rty. „Něco horkého?“

- „Vypadá to tak. Ve Scott City se objevil cizinec. Měl bys ho vyřídit.“

Míšenec se zlovolně zašklebil. „All right, potom ho nesmíme nechat čekat.“

Vstal a přišel ke dveřím. Dokonce ani tady, v noclehárně mužstva, po jehož boku bojoval, neodkládal opasek a revolver.

Doughertymu se náhle sevřel žaludek. Ten světlovlasý cizinec ve městě - proti Mesquitemu nemá šanci! Pak si vzpomněl na varování Bena Scotta a jeho myšlenky se vrátily k jeho vlastním záležitostem. Nacpal své věci do cestovních tašek, sroloval si deku a běžel ven ke svému koni.

Gallaghera probudila rána do skla. Vstal a sáhl po revolveru pod polštářem.

Byla noc, ale již se blížilo svítání. Kdesi poblíž kokrhal kohout. Za oknem se jevil mléčný přísvit.

Další rána na sklo. Do okna narazil kamínek a odrazil se od něj. Gallagher vyskočil z postele. V temnotě dvora hotelu Treckhome spatřil tmavé obrysy muže v dlouhém kabátě a s černým sombrerem na hlavě.

Chuck Burnett! Muselo se stát něco důležitého, když ho chce vzbudit uprostřed noci!

Gallagher zvedl okno a vyklonil se ven. Jeho pokoj byl v prvním patře. Chuck Burnett ukazoval na požární žebřík, který na zadní straně hotelu vedl k jedněm dveří, jež se daly otevřít pouze zevnitř.

Gallagherovi stačila jediná vteřina na to, aby svého přítele pochopil. Vyklouzl do chodby, jež byla matně osvětlena jedinou petrolejovou lampou, a odsunul zástrčku dveří. O deset vteřin později již Chuck stál vedle něj. Opatrně zavřel dveře a odtáhl ho ke svému pokoji.

„Chucku, co se děje?“ zeptal se marshal, když za sebou zajistil dveře. „Snads tolik neriskoval jenom pro zábavu?“

Chuck Burnett se zazubil. „Samozřejmě že ne.“

Nato zvážněl. „Nerozsvěcuj!“ varoval Gallaghera, který chtěl sáhnout po lampě. „Někdo tě chce navštívit a možná už je blízko. To světlo by ho varovalo.“

Gallagher si sedl na postel, zatímco Chuck položil podušku na židli, která patřila k vybavení pokoje.

„Nechceš mi konečně říct, o co tu jde?“

Burnett se posadil na židli a pokusil se potlačit zívnutí.

„Samozřejmě,“ prohodil. „Jime, včera večer jsem se trošku podíval po okolí. Průzkum terénu se tomu říká u armády. Nejvíc mě při tom zajímal Scottův ranč. Well, je to tam zatraceně dlouhá cesta a už byla tma, když jsem tam přijel.“

„To je tvé štěstí, chlapče,“ usmál se marshal. „Díky tomus unikl kovbojům Bena Scotta. Jsou prý proklatě ostří a každého cizince, který se objeví na pozemcích Dvojitého S, rozsypou na kusy.“

Chuck Burnett se tiše zasmál. „Jime, měl bys vědět, že mě nikdo nevidí, když nechci, aby mě někdo viděl. Takže, přiblížil jsem se k ranči a schoval svého koně do křoví. Po chvíli odtud vyjel muž na hnědém ponym - s cestovními taškami, rancem a srolovanou dekou. Jel jako s větrem o závod, a jestli se mě chceš zeptat, kdo to byl, tak ti to hned řeknu: byl to ten samý chlápek, kteréhos dneska trefil do ruky. Viděl jsem ho sice z dálky, ale nemyslím, že bych se mýlil.“

„Měl namířeno do Scott City?“ rychle se otázal Gallagher.

„Ne, jel na západ. Vypadalo to, že má dost naspěch. Už jsem ti řekl, že byl nabalený na dlouhou jízdu. Jime, tys toho chlápka připravil o nervy. Vsadím se, že teď jede do Colorada.“

„Dál,“ naléhal Gallagher. Měl pocit, že Chuck má nějaké eso v rukávu.

„Po chvíli se objevil další chlápek, malý, vyschlý, se snědou kůží a očima jako Apač na válečné stezce. Jel po cestě do města a jeho kůň byl lehce osedlaný.“

Gallagher svraštil obočí. „To nemusí nic znamenat, Chucku.“

Chuck Burnett se usmál. „Možná že ano. Měl bys být opatrný! Ten muž, kteréhos porazil na kolty, o tobě řekl bratrům Scottovým a potom zmizel. Ten druhý, který vypadá jak rudoch, je na cestě do města. Míli před městem se utábořil, cítil jsem kouř jeho ohně. Proč jel uprostřed noci do města, aby se potom utábořil před ním?“

Gallagher na svého přítele vrhl ostrý pohled. „Co myslíš ty, Chucku?“ zeptal se ho.

Burnett pod svou hráčskou vestou opatrně pohnul rameny.

„Myslím, že ten chlápek nejenom že vypadá jako rudoch, ale také to rudoch je, přinejmenším míšenec, a jedná podle svých rudých předků. Indiáni jen málokdy zaútočí v noci. Čekají do rána, do té šeré hodiny mezi nocí a dnem, kdy pozornost hlídek nejvíc polevuje a kdy je spánek nejtvrdší. A tento chlápek na tuto hodinu také čeká.“

„Ty tedy myslíš, že…“

„Myslím, že hledá cizince, který včera pokořil dva jezdce Dvojitého S. Něco takového bratři Scottové nemohou nechat jen tak.“

Gallagher se zvedl a vklouzl do holínek. „Díky za varování, Chucku. Nebezpečí, které člověk zná, už není nebezpečím.“

Připnul si revolverový opasek a strčil si kolt do pouzdra. Potom přistoupil k oknu. Nad vzdáleným horizontem se již objevil šedý pruh. Noc začala ustupovat. Šedá hodina již nebyla daleko.

Dole pod ním se rozprostíral dvůr hotelu Treckhome, v určité vzdálenosti od něj se rýsovaly kontury stáje. Přesně uprostřed mezi domem a stájí se nacházela studna, u které se napájeli koně. Na volném prostranství se válely prázdné sudy, odpad a harampádí. Stálo tam několik hromad beden. V rohu odpočívala bryčka s ojí vztyčenou k šednoucímu nebi.

„Chucku, kdybys byl rudoch, kde bys to zkusil?“ zeptal se Gallagher.

Chuck Burnett se opřel čelem o vlhkou okenní tabuli. Usmál se.

„Tam dole,“ řekl a kývl do dvora. „Někam bych se schoval a počkal bych, až muž, kterého hledám, půjde do stáje krmit koně. Střelil bych ho do zad právě v okamžiku, kdy by otevíral vrata stáje.“

Gallagher si odkašlal. Náhle mu vyschlo v krku.

„Chucku, myslím, že ti tentokrát musím vděčit za hodně,“ zamumlal.

Štíhlý hráč se zasmál. „Řekl bych, Jime, že tys mě tahal z bryndy častě-ji. Koneckonců je to můj úkol krýt ti záda.“ Sáhl po klobouku a dodal: „Well, raději půjdu. Někdo v tomto hotýlku by mohl být ranní ptáče a mohl by nás vidět spolu. A to bych nerad.“

„Půjdu s tebou,“ řekl Gallagher a rovněž si na hlavu nasadil klobouk.

Burnett se neubránil výrazu překvapení.

„Kam?“

„Do stáje!“ Marshal se usmál. „Náš přítel si myslí, že vyjdu z domu, takže ho budu čekat ve stáji.“

U úpatí požárního žebříku se rozdělili. Chuck Burnett si stáhl klobouk do čela a odběhl. O vteřinu později ho pohltila ranní mlha, jako by vůbec neexistoval.

Gallagher ještě chvíli počkal. Potom neslyšně přešel dvůr, otevřel vrata stáje, která tiše zavrzala, a vklouzl dovnitř.

Ve stáji panovala tma.

Jen velmi pomalu si na ni zvykly jeho oči. V jednom prázdném boxu objevil balík slámy. Sedl si na něj.

Obklopoval jej teplý, důvěrně známý pach koní. Vzduch tam byl prosycen prachem, kůží, ostrým zápachem potu a čerstvým senem. Většina koní ležela. Jen několik jich stálo na třech nohách, přičemž čtvrtou nechali volně pod sebou, aby si odpočinula. Spali se skloněnými hlavami. Thunder, jeho ryzka, byla úplně vzadu.

Čas se vlekl pomalu. Jen velmi zvolna do stáje malými otvory v čelní stěně pronikalo šero. Vzduch tam byl horký, čpavý a vydýchaný a Gallagher se díky tomu silně potil. Nevěděl, jak dlouho tam seděl a čekal. Pak už to nemohl vydržet.

Vstal, pootevřel vrata stáje a vyhlédl ven. Všude vládl klid a mír.

Gallagher se zhluboka nadechl a vyšel ven. Posadil se na okraj studny a nasál do plic chladný ranní vzduch. Svítalo. Do východu slunce již chybělo jen několik minut.

Už si myslel, že Chuck Burnett se zmýlil, když tu uslyšel dusot kopyt. Váhavý dusot kopyt koně jedoucího krokem. Blížil se k hotelu Treckhome, ale ne od cesty, nýbrž z louky za stájí.

Gallagher sáhl po pažbě svého revolveru a skryl se za studnu. Dusot kopyt ustal za stájí. Uslyšel vrzání sedla a cinkání ocelového třmenu, který narazil do ostruhy, když jezdec sesedal. Stále však toho muže nemohl vidět. Překážela mu stáj a on skoro tělesně cítil blízkost nebezpečí.

Lehké škrábání velkých ostruh upřelo jeho pozornost k opačnému rohu stáje. Nejdřív tam nebylo nic, ale potom se od stěny odlepil stín, který se pak kradl po volném prostranství.

Stín malého, vyschlého muže se snědým obličejem a černýma očima. V jeho pravé ruce se matně leskl těžký kolt Bisbee se zkrácenou hlavní a upilovanou muškou.

Muž dorazil ke stáji. Opatrně pootevřel přivřená vrata, aniž by způsobil sebemenší zvuk. Jeho talent neslyšně se pohybovat byl ohromující.

Chuck měl pravdu. Opravdu ho bylo možné považovat za rudocha. Rudoch na válečné stezce, který zavětřil skalp bledé tváře:

Gallagher se otřásl. Ten chlápek je nebezpečný, to poznal svým jistým instinktem muže, jenž přestál již bezpočet pistolnických soubojů.

Když zvedl hlavu, byl ten malý muž pryč. Pohltila jej stáj.

Gallagher se uvolnil a sundal ruku z revolveru.

Neměl strach, ale atmosféra této časné ranní hodiny ho skličovala. Věděl, že tento protivník si bude vyžadovat jeho naprostou pozornost. Byl to záludný chlap, který chtěl bojovat všemi prostředky.

Čas plynul. Byly to jen minuty, ale Gallagherovi připadly jako celá věčnost. Trhl hlavou, když vrata stáje tiše zavrzala. Ten malý muž se v nich objevil tiše jako stín. V obličeji měl spokojený výraz. Spatřil cizincovu ryzku a věděl, že jeho oběť je poblíž.

Od žlabu Gallagher pozoroval míšence, který se plížil těsně kolem něj. Ostruhy toho muže se zarývaly do země. Jejich cinkot ho mohl prozradit. Sklonil se, aby si je odepnul.

To byla jeho šance!

Gallagher vyskočil. Netasil, ale položil levou ruku těsně vedle pažby revolveru.

„Dobrý den, cizince, hledáte mě?“

Malý muž se s úžasnou rychlostí narovnal a otočil se. Na jeho bronzové tváři se na okamžik objevil děs a ohromení, načež však opět nasadil kamennou masku.

Vteřinu si hleděli do očí.

Gallagher míšence upřeně pozoroval a v jeho tváři spatřil vůli zabíjet.

Mesquite se přikrčil. V očích se mu zablesklo a jeho kolt, který už měl opět v pouzdře, mu vyskočil do dlaně.

Gallagher se bleskově vrhl k zemi. Kulka přeletěla nad ním, cítil jen, jak mu ožehla vlasy. Převalil se stranou a vrátil se za žlab. Mohl toho chlapa zastřelit, ale to se mu protivilo.

Mesquite ovládal kohoutek svého revolveru s neuvěřitelnou rychlostí. Kulky se zavrtávaly do země před Gallaghera, díky čemuž se marshalovi dostal písek do očí. Když natáhl hlavu, spatřil levou nohu svého soka. Viděl ji až po koleno. Rychle na ni vypálil.

Muž vykřikl a padl na kolena. Kolt však stále držel v ruce.

Oba tak různí muži leželi na tři feroky od sebe, tvářemi k sobě. Jejich revolvery třeskly takřka současně. Gallagher cítil ožehnutí, když ho kulka škrábla na tváři a způsobila mu šrám pod levou lícní kostí.

Skrze kouř viděl, jak se Mesquite toporně zhroutil. Mířil mu na rameno, ale náhlý pohyb, když ho škrábla Mesquiteho kulka, směr střely změnil. Indiánova hlava narazila do země. Divoké plameny života v jeho očích zhasly.

Gallagher pomalu vstal, s pohledem upřeným na mrtvého. Krvácel na levé tváři. Sáhl si na ni a s bolesti ucukl, když se jeho prsty dotkly šrámu po kulce. Když pohlédl na ruku, byla červená od krve.

Prudce se otočil na podpatcích a strčil si kolt do pouzdra.

Byl tu nový den a nad střechami Scott City svítilo slunce. Za okny hotelu Treckhome se tlačily zvědavé tváře. Gallagher na ně nedbal. Přede dveřmi se srazil s majitelem.

„Pane Conlayi, propánajána, co se stalo?“ lamentoval ten muž. „Vy jste zraněný! Je to zlé?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „To nic není. Je to jenom škrábanec. Na vašem dvoře leží jeden mrtvý. Tady je dvacet dolarů. Dejte vědět funebrákovi.“

Vyšel na ulici, která byla zalita září ranního slunce. Směrem k němu kráčel malý, bělovlasý muž s chytrýma, smutnýma očima.

Hugh Darnell. Šosy kabátu vlály za ním.

„Conlayi, co se stalo?“ vykřikl.

Gallagher zavrtěl hlavou. „Nic zvláštního. Jeden chlápek ze Scottova mužstva mě chtěl zavraždit. To je všechno.“

„Kdo?“ řekl Darnell se zatajeným dechem.

„Jeden malý muž. Vyschlý a hubený. Vypadá jako míšenec.“

„Mesquite!“ Darnell zbledl. „Co udělal?“

„Och, nic moc. Vystřelil na mě a já se bránil. Chtěl jsem ho jenom poranit, ale jeho kulka mě škrábla ve tváři, když jsem mířil. Díky tomu jsem ho nezasáhl tak, jak jsem chtěl.“

„Je mrtvý?“

„Ano. Nechtěl jsem ho zabít, ale kdo s čím zachází, tím také schází.“

Darnell se zachmuřil.

„Mesquite je mrtvý! To bude pro Bena Scotta varováním, nebo teď pustí všechny své psy z řetězu!“

Marshal si toho muže, který mu nesahal ani po ramena, změřil pohledem.

„Starosto, včera jste tvrdil, že hledáte šerifa. Je to místo ještě volné?“

Darnell zvedl hlavu. „Samozřejmě, synu! Jak to mám chápat?“

„Tak, že tu nabídku přijímám, starosto,“ odtušil Gallagher. „Ode dneška má Scott City znovu šerifa a já vám slibuju, že budu dobrý šerif. Stačí?“

Hughu Darnellovi se rozzářil obličej.

„Samozřejmě!“ vykřikl radostí. „Synu, toto je nejkrásnější den mého života za posledních deset let. Člověk, který vyřídil Mesquiteho, šerifem Scott City! To bude pro bratry Scotty trpká pilulka. Vypadá to, že doba jejich řádění se konečně chýlí ke konci.“

Chytil Gallaghera za ruku a impulsivně jí potřásl.

„Díky, Conlayi. A teď pojďte, podíváme se do úřadovny. Jestli budete se vším spokojený, tak můžete hned složit přísahu.“

Když se Gallagher toho večera vůbec poprvé ve funkci vydal na obchůzku městem, vypadal úplně jinak než předtím.

Na levé polovině hrudi se mu třpytila stříbrná šerifská hvězda, ale to nebylo všechno. Opasek mu na pravém boku stahoval dolů těžký revolver, což občanům Scott City obzvlášť imponovalo.

Nebylo tam totiž obvyklé nosit dva revolvery. Z Texasu občas přijížděli muži, kteří byli ozbrojeni podobně. Muži na rychlých koních, s ostrými obličeji a ostražitýma očima - a s texaskými rangery v patách. Takoví se však objevili jen málokdy.

A ještě méně obvyklí byli muži, kteří současně používali obě ruce - a obě stejně dobře. Většina těch, kdo nosili dva kolty, byli frajírci, kteří si na něco hráli.

Well, nový šerif Jim Conlay nevypadal jako frajírek. Nosil své dva revolvery jako někdo, kdo dobře ví, co si s nimi počít.

Gallagher chodil toho večera od lokálu k lokálu a všude říkal to samé. Když opouštěl saloony, mnozí hosté se tvářili kysele, ale většina z nich jeho opatření uznávala. Tvrdá doba si vyžadovala tvrdé zákony.

Nakonec Gallagher navštívil hotel Treckhome. Vešel do haly, v níž několik hostů sedělo u baru. Vedle schodů, jež vedly do patra, byl průchod zakrytý rudým závěsem, který vedl do herny.

Gallagher odhrnul závěs a vešel do herny. U kulatého stolu tam půl tuctu mužů hrálo poker a více než polovina z nich byla ozbrojená. Nosit kolt zde očividně patřilo k dobrému tónu.

Gallagher čekal, ale hráči jej ignorovali. Karty šustily a hromádky bankovek měnily své majitele. Hotel Treckhome byl znám tím, že se zde hrálo o vysoké sumy. Toto nebyl poker o pěticentové mince, jaký hráli kovbojové nebo horníci z měděných dolů. V hotelu Treckhome šlo o vysoké sumy a ne každý si zde mohl zahrát.

Gallagher chvíli pozoroval hru. Bank držel štíhlý muž v černém kabátě a s květovanou vestou. Vypadalo to, že své spoluhráče již hezky oškubal. Chuck Burnett rozuměl svému řemeslu, to se mu muselo nechat. Žádný karetní trik mu nebyl Cizí.

Gallagher věděl, že nemá smysl zasahovat, dokud se hraje poctivě. Přesto nyní vytáhl kolt a vystřelil do stropu. V uzavřené místnosti měla rána ohlušující účinek. Zraky všech byly nyní upřeny na nového šerifa.

„Gentlemani,“ tvrdě řekl Gallagher a strčil zbraň do pouzdra, „omluvte mě, že jsem musel tímto způsobem požádat o slovo.“

„Nošení zbraní je ve Scott City ode dneška zakázáno,“ dodal. „Dávám vám čas do zítřejšího poledne, abyste si na nové okolnosti zvykli. Jestli potom někoho chytím s revolverem, ten riskuje, že ho zavřu.“ Odkašlal si a dodal: „Řádní občané tohoto města tomuto opatření porozumí. Slouží tomu, abychom jistým lidem, kteří sem jezdí z prérie a vnášejí sem neklid, zatnuli tipec.“

Jeho oči těkaly po přítomných. „Potřebuji ještě jednoho zástupce, který by mi při prosazování tohoto opatření pomáhal. Město je ochotné platit osmdesát dolarů za měsíc a stravu a ubytování zdarma. Kdo se hlásí?“

Muži se rozhlíželi. V očích se jim zračilo ohromení a strach. Všichni mlčeli. Nikdo neměl chuť riskovat kůži pro město, ve kterém žili.

Gallagher se pohrdavě usmál. „Nikdo? Well, Scott City je asi město plné zbabělců.“

Muži se přikrčili. Jeho slova měla účinek ran bičem. Pouze hráč v černém kabátě se usmíval.

„Co kdybyste vzal za zástupce mě, šerife?“

Gallagher si Chucka Burnetta změřil pohledem, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Raději zůstaňte u svých karet, hráči,“ odtušil chladně a opustil místnost.

Před hotelem Treckhome, mimo plochu osvětlenou lampou nad dveřmi, se zastavil. Všude řekl ta samá slova a všude se stejným úspěchem. Nikdo v tom proklatém městě se nechtěl stát zástupcem šerifa. Tak velký byl strach ze Scottů a jejich pomsty.

Gallagher pomyslel na to, co mu řekl Hugh Darnell. Ben Scott a jeho bratři chtěli otevřené město. To znamenalo město, v němž budou udávat tón. Nový muž zákona jim musel být trnem v oku. Bylo jisté, že se ho pokusí co nejrychleji odklidit. A to, jak jednali, mu ukázal jejich vyhublý pistolník Mesquite dosti názorně.

Gallagher si právě chtěl rozsvítit lampu na svém psacím stole, když někdo zaklepal na dveře v kanceláři. Uplynulo už čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy vyhlásil zákaz nošení zbraní ve Scott City.

Chvíli váhal, aby pak sfoukl sirku, která mu málem popálila prsty. V místnosti byla tma jako v pytli.

Pak vytáhl revolver a vklouzl do rohu mezi psacím stolem a vchodem do vězení. Musel být opatrný a nesměl riskovat. Zákaz nošení zbraní byl ve skutečnosti namířen proti Scottům a jejich pistolníkům, to ve městě věděl každý. A bratři Scottové takovou provokaci nepřejdou jen tak. Zareagují - a to brzy, než ztratí tvář.

Opět se ozvalo klepání na dveře.

Gallagher zvedl hlaveň revolveru. „Vstupte!“ zvolal.

Na prahu se objevil nějaký muž. Gallagher z něj neviděl víc než siluetu.

„Šerife, kde jste?“ tiše se zeptal cizí návštěvník.

„Pojďte dovnitř a zavřete za sebou dveře,“ řekl Gallagher. „Pojďte blíž a mějte ruce v klidu.“

Muž tak učinil. Tiše se zasmál, když uviděl, jak se marshal vynořil ze svého úkrytu.

„Zřejmě jste velmi opatrný, Conlayi.“

Gallagher přikývl. „To vždycky.“

Strčil zbraň zase do pouzdra a rozsvítil lampu. Její žlutavá zář padla na bodrou, upřímnou tvář mladého muže, který na sobě měl oblečení kovboje. Nebyl vyšší než pět a půl stopy, a přesto působil šlachovitě. Zdálo se, že má velkou sílu. Měl vyrovnané pohyby rozeného jezdce. Jeho šaty však byly otrhané a v očích mu planul divoký přísvit.

Gallagher to všechno registroval svými zostřenými smysly. Tento mladík vypadal drsně, ale nikoli zle. Přesto tu bylo něco, co ho znepokojovalo.

„Jsem Conlay,“ řekl Gallagher, který svého návštěvníka nespouštěl z očí.

Mladý kovboj přikývl. „Vím, šerife. Možná vás bude zajímat, že Roy Scott už půl hodiny sedí v hotelu Treckhome a hraje poker. U pasu má kolt a přísahal, že rozstřílí na cucky každého, kdo by mu ho chtěl vzít.“

„Opravdu?“ Gallagher svraštil čelo. „No, tak se na toho pana Scotta podíváme. Dejme mu příležitost k tomu, aby mě rozstřílel na cucky.“

V hnědých očích jeho návštěvníka se objevilo cosi jako obdiv.

„Vy asi nemáte strach, co?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Ne z Dvojitého S. Strach, příteli, to je široký pojem. Každý člověk ho má. Jde jen o to, jak se s ním vyrovná.“

Ostře si mladého kovboje změřil pohledem a poznamenal: „Proč jste mi to řekl - to s tím Royem? Vy nejste přítelem Scottů, že ne?“

Mladíkova tvář se zachmuřila. „Při všech svatých, to tedy nejsem!“ vyhrkl. „Přítelem Scottů, copak někdo v tomto kraji může být přítelem Scottů?“

Potom se pomalu otočil a šel ke dveřím. Gallagher hleděl za ním, ale nesnažil se jej zadržet. Scottové tomuto mládenci kdysi museli něco udělat, to bylo jisté. Well, jak se zdálo, bylo načase postarat se o to, aby ranči Dvojité S nerostly stromy do nebe.

Povzdechl si, když si připínal opasek s druhým revolverem. Roy Scott, to byl ten nejmladší z dynastie Scottů. Dělal to na příkaz svých bratrů? Určitě ne.

Ne, ten chtěl šerifa Scott City vyzkoušet na vlastní pěst. Bude mít, co chce.

Muži u baru rázem zmlkli, když Gallagher vešel do haly hotelu Treckhome.

Koutkem oka zjistil, že prostorná hala praská ve švech. Kovbojové stáli před pultem a točili si sklenicemi s whisky mezi prsty. Přesto skoro nikdo nepil. Gallagher se spokojeně usmál. Znal tato znamení. Už se rozneslo, že jeden z bratří Scottů chce vyzkoušet nového šerifa, a všichni chtěli vědět, jak to dopadne.

Ucítil pohyb za zády, když se za ním zase zahrnul závěs. Jeho pohled letmo zachytil klidnou, napjatou tvář Chucka Bumetta. Chuck na něj téměř neznatelně kývl a Gallagher se nadechl. Jestli je v hale někdo ze Scottových jezdců a napadne ho hrát si s koltem, bude Chuck na místě.

Gallagher okamžitě poznal Roye Scotta, který seděl přímo naproti vchodu. Mladý, hloupý a pobledlý obličej pod stetsonem, který stál nejméně sto dolarů. Scott na sobě měl farmářský oděv, ale bylo na něm zcela zřetelně vidět, že peníze pro něj nehrají žádnou roli.

A potom tu bylo ještě něco, co jej odlišovalo od jeho spoluhráčů: velký revolver se světlou pažbou, který měl položený na stole vedle sebe. Tento revolver byla vyložená provokace a Gallagher věděl, na koho je ta provokace namířená.

Kromě Scotta seděli u stolu ještě tři muži. Dva z nich byli oblečeni jako rančeři, i když ne s takovou elegancí jako Scott. Jejich tváře byly ostražité a napjaté. Přišli tam ze zvědavosti. Chtěli zjistit, jestli je nový šerif schopný prosadit se proti Dvojitému S. Pokud by to nedokázal, pak by v tomto městě zůstalo všechno při starém. Potom by zase všichni mohli chodit po Scott City s kolty u pasu.

Čtvrtý muž byl malý chlapík v tmavém obleku profesionálního hráče s bledou tváří člověka, který nevychází moc na vzduch. I on se zdál být neozbrojen, ale Gallagher si nebyl jistý, zda někde pod svou květovanou vestou nemá krátkohlavňový derringer nebo revolver ráže 38.

Tvář toho muže se mu nelíbila. Vypadal jako krysa: lačně a odporně.

Gallagher si nevzpomínal, že by se s tímto mužem kdy ve Scott City setkal. Očividně přijel s Royem Scottem, takže to byl přítel Scottů. Musel se před ním mít na pozoru.

Roy Scott předstíral překvapení.

„Ach - nový šerif Scott City!“ zasmál se a úkosem na Gallaghera pohlédl. „Šerife, toto není poker o půldolarovky. Myslím, že tu jste omylem.“

Gallagher neztrácel klid. Znal tyto frajírky, kteří tak rádi provokovali. Klidným gestem si odhrnul cípy svého kabátu, takže odhalil hnědé ořechové pažby svých dvou revolverů.

„To bych neřekl,“ odtušil chladně. „Well, pojďme k věci: vy jste Roy Scott, že ano? Patří vám ten hezký kolt tady na stole?“

Scott se usmál. „Uhádl jste, šerife. Máte něco proti?“

Gallagher přikývl. „Ano, a hodně, Scotte. Od včerejška platí zákaz nošení zbraní ve městě a vy to dobře víte. Vědomě a záměrně jste se provinil proti vyhlášce místního šerifa a za to vás teď vezmu do vazby.“

Oba dobytkáři zadrželi dech a pokradmu si vyměnili pohledy. Zatknout Scotta, to tu ještě nebylo. Byli zvědaví, jak na to Roy bude reagovat. Mladý Scott se opřel o opěradlo židle a pronikavě se rozesmál. Jeho pravačka se při tom plazila po desce stolu směrem ke světlé pažbě revolveru.

Gallagher se však měl na pozoru. Tasil kolt a tentokrát použil pravou ruku.

Palcem natáhl kohoutek a namířil na rančera.

„Scotte, nechejte ten revolver na pokoji! Nebo budu muset střílet -tak jako se Slimem Doughertym!“

Mladému Scottovi pobledly líce. Ve zlomku vteřiny poznal, že toho blondýna s chladnýma modrýma očima podcenil. Ovládla ho pýcha a poraněná hrdost. Vřel vztekem. Přesto se ovládl. Jeho pravačka se zastavila jen jeden palec od pažby jeho koltu. Chvěl se potlačovaným hněvem, ale zbytky rozumu mu napovídaly, že je lepší poslechnout.

„Šerife, opravdu mě chcete zatknout?“ zeptal se přidušeným hlasem.

Gallagher přikývl a strčil si kolt zpátky do pouzdra. „Samozřejmě! Zákon je stejný pro všechny. A to platí i pro vás.“

Oči mladého rančera byly skoro černé zlostí.

„Šerife - zatknout Scotta, to v tomto městě nejde!“ zavrčel. „Ne-žeňte to na ostří nože! Moji bratři by vtrhli do vězení a vás by rozcupovali na kusy!“

Gallagher se chladně usmál. „All right, to chci vidět,“ odtušil. „A teď jdeme, Scotte, a už žádné výmluvy!“

Chvíli bylo všechno na vážkách, ale potom se to rázem změnilo. Pandořinu skříňku přitom otevřel někdo jiný;

Byl to malý hráč. Zatímco Gallagherova pozornost se soustředila na

Scotta, on jednal. Kolenem vrazil do stolu a převrhl ho. Těžký kus nábytku se převalil na oba rančery a přimáčkl je k jejich židlím. Hromádky peněz, hrací karty a Scottův revolver, to všechno spadlo na podlahu.

Mladý Scott byl přitisknut ke stěně a na chvíli vyřazen z boje. Zoufale sahal po svém koltu, ale nemohl na něj dosáhnout. Zmizel kdesi mezi nohama mužů, střepy rozbité láhve whisky a svazky bankovek.

Gallagher se otočil. Něco podobného čekal, a tak ho to nemohlo překvapit. Viděl, jak hráčova ruka mizí pod jeho květovanou vestou, aby se potom znovu objevila s dvouhlavňovým derringerem.

„ Joe, dávej pozor na jeho pravačku!“ křikl Roy Scott, kterému se ještě stále nepodařilo vylézt zpod stolu.

Derringer vyletěl nahoru, ale marshal byl rychlejší. Jeho kolt vyskočil z pouzdra a tentokrát to byla levá ruka. Třeskl výstřel, který hráče zastavil. Muž s krysím obličejem vykřikl a padl na záda. Jeho zbraň skončila na podlaze. V místnosti se vznášel namodralý dým, který dráždil plíce.

Gallagher se otočil na podpatcích - právě včas.

Royi Scottovi se podařilo chopit se svého revolveru. Zvedl jej a vypálil. Marshal však byl o zlomek vteřiny rychlejší, o onen zlomek vteřiny, který tak často rozhoduje o životě a smrti v pistolnických duelech.

Přes záblesk svého koltu uviděl, jak z hlavně Scottova revolveru vyšlehl výstřel, ale jeho kulka jej minula a zaryla se do obložení stěny. Scott zařval a mávl naraženou rukou, z níž mu jakoby zázrakem zmizela zbraň. Jeho tvář zežloutla. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Nechápavě hleděl na muže, který ho právě pokořil a odzbrojil, aniž by při tom prolil jedinou kapku krve.

Gallagher namířil svou zbraň na svíjejícího se hráče, jenž se nyní opíral o stěnu a držel se za rameno. Mezi prsty mu kapala krev.

„Pane, proč jste se do toho pletl?“ zeptal se ho ostře. „Příště už vám nebudu mířit na rameno. A spolehněte se na to, že mám dobrou trefu!“

Otočil se a jeho pohled ulpěl na obličejích obou rančerů. V očích se jim zračil obdiv, úžas, úcta a do jisté míry také strach.

„Šerife,“ řekl jeden z nich a jeho hlas zněl chraplavě, neboť byl velmi rozrušen, „ještě nikdy v životě jsem neviděl někoho, kdo by tasil tak rychle jako vy, a to už jsem poznal pěknou řádku dobrých střelců. Well, myslím, že jste ten pravý muž, který by mohl toto doupě zkrotit. Lekce, kterou jste nám uštědřil, byla dostatečně názorná. Budeme si ji pamatovat.“

Otočil se ke svému druhovi a dodal: „Hanku, raději půjdeme. Jestli se Ben Scott dozví, co se tu dnes stalo, tak v tomto Bohem zapomenutém městě bude zatraceně horko.“

Zvedl svůj klobouk ze země a sebral své peníze. Oba potom opustili místnost a prodrali se mezi lidmi, kteří se shromáždili před rudým závěsem a snažili se zjistit, co se v herně dělo.

Gallagher si pohrával s revolverem.

„Jdeme, Scotte!“ přikázal. „Mám pro tebe hezké vězení se zamřížovanými okny. Myslím, že se v něm budeš cítit skvěle.“

Zatímco to Gallagher říkal, sklonil se, zvedl hráčův nabitý derringer a nedbale si ho strčil do kapsy kabátu.

Mladý Scott chtěl něco namítnout, ale pohled Gallagherových modrých očí ho umlčel. Naraženou pravou ruku si držel levačkou, když kráčel k východu.

Gallagher si oddechl, když dorazili k východu, aniž by se jim něco stalo. Majitel hotelu Treckhome stál u dveří, byl bledý a měl těkavé pohyby.

Gallagher kývl přes rameno. „Jetu v této díře nějaký doktor? Měl by se postarat o raněného, než vykrvácí. Dobrou noc!“

Jim Gallagher strkal vězně před sebou po temné ulici. Dostali se na druhou stranu a bez jakýchkoli problémů dorazili k úřadovně.

Mladý Scott vypadal, jako by byl omámený. To, že se nějaký šerif opovážil vztáhnout ruku na člena jeho rodiny, jej zlomilo. Ze strnulosti se probral, teprve když za ním s řinčením zapadly dveře cely.

„Conlayi!“ křičel a zacloumal mřížemi. „Pusťte mě ven, k čertu! Copak nevíte, co děláte? Řežete si pod sebou větev! Až se Ben dozví, co se tu dneska stalo, tak vás odkrouhne. V tomto městě se nic nestane proti jeho vůli.“

„Opravdu ne?“ Gallagher si svého zajatce chladně změřil pohledem. „ All right, to jsem chtěl slyšet z tvých úst. Odhaduju, že se tu objeví nejpozději zítra ráno, aby osvobodil svého drahého bratříčka. No, já mu to osladím, na to se spolehni, chlapče!“

Mávl svazkem klíčů od cel, otočil se a vydal se do své kanceláře. Poněkud zaraženého Roye Scotta nechal za zády.

Gallagher stáhl knot lampy a uvelebil se za svým psacím stolem. Začal intenzivně přemýšlet o událostech posledních hodin.

Dostal za mříže jednoho příslušníka klanu Scottů. To neznamenalo nic jiného než to, že Ben Scott, současná hlava rodiny, nyní bude muset vylézt ze svého doupěte. Teď už se nemůže schovávat za kolty svých pistolníků. Teď už musí jednat osobně, pokud chce osvobodit svého bratra.

Gallagher si povzdechl. Byl si naprosto jist tím, že to je teprve začátek tohoto boje. Dosáhl úspěchu, ale to byla jen malá šarvátka. Hlavní bitva ještě měla přijít a nebylo pochyb o tom, že Ben Scott ji bude vést všemi prostředky, které měl k dispozici. A Dvojité S mělo k dispozici zatraceně hodně prostředků.

Někdo zaklepal na dveře, krátce a tvrdě. Gallagher sundal nohy ze stolu.

„Kdo je tam?“

Přes dveře se ozval čísi hlas: „To jsem já - Leroy Lane!“

Muž přede dveřmi se tiše zasmál. „Před hodinou jsem vám dal tip,“ řekl. „Tip, který vás přivedl k zatčení mladého Scotta.“

Gallagher se uvolnil. „Ach tak, to jste vy. Pojďte dovnitř!“

Spatřil mladého kovboje s hnědýma očima a hustými černými vlasy. Pečlivě za sebou zavřel dveře.

„Takže vy se jmenujete Leroy Lane?“

Mladík přikývl. „Ano, šerife.“

Jeho úzké tváři dominovaly planoucí tmavé oči.

„Conlayi, byl jsem v hotelu Treckhome - předtím,“ zasmušile zamumlal. „Viděl jsem, jak jste zatočil se Scottem. S ním a s tou zatracenou hráčskou krysou - a líbilo se mi to.“ Zvedl hlavu a dodal: „Slyšel jsem, že hledáte zástupce. Vzal byste mě?“

Gallagher svraštil čelo. „Vy máte se Scotty nevyřízené účty, že?“

Lane zachmuřeně přikývl. „Je to tak, Gonlayi. Vy také víte všechno.“

„Skoro všechno,“ usmál se marshal. „Well, než vás zaměstnám, tak musím vědět, co se stalo mezi vámi a bratry Scottovými.“

Lane na něj hleděl planoucím zrakem.

„Byl jsem kovboj na Dvojitém S,“ řekl. „Jednoho dne přišel Ben Scott na to, že jsem si vzal neocejchované tele a prodal ho jednomu obchodníkovi. Nechal mě zbičovat před celým mužstvem a potom mě vyhnal z ranče. Od té doby je to se mnou horší a horší. Žádný rančer v celém Walnut River Valley už mi nedá práci a v tom má také prsty Ben Scott.“

Gallagher měl pocit, že nevěří vlastním uším. Znal zvyklosti prérie. Všude docházelo k tomu, že si kovbojové brali mavericky, ještě neocejchovaná telata.

Samozřejmě, při striktním výkladu to byla krádež dobytka. Ale rančeři proti tomu nic nepodnikali, pokud to probíhalo v přijatelných mezích.

Velcí dobytkářští králové západu většinou také začínali jako kovbojové a základem jejich pozdějšího bohatství byl prodej mavericků. Vyhnat však kvůli něčemu takovému kovboje bičem z ranče, to bylo hnusné a názorně to ukazovalo, jaké metody používal Ben Scott a jeho bratři.

„To je všechno?“ zeptal se Gallagher.

Chlapec přikývl. „Všechno, a je toho zatraceně dost. Na této prérii jsem vyřízený!“

Gallagher si odkašlal. „Najímám vás tedy jako svého pomocníka. Podmínky znáte: osmdesát dolarů měsíčně, stravu a ubytování zdarma.“ Usmál se. „Ty peníze nebudou stačit ani na náboje, které budeme muset vystřílet při cvičných střelbách, ale víc si toto město nemůže dovolit. Máte zbraň?“

„Samozřejmě!“ Leroy Lane se usmál. „Ale mám ji schovanou ve svém ranci ve stáji Lerna Tuckera. Nechtěl jsem se nechat zatknout novým šerifem Scott City kvůli tomu zákazu nošení zbraní.“

Gallagher se musel zasmát. Ten mladík byl mazaný. To se mu líbilo.

„Well,“ řekl, „od zítřka můžete znovu nosit zbraň - a hvězdu k tomu. Přineste si své věci. Budete spát v kanceláři. Druhá postel stojí ve vězení. Bude dobré, když našeho vězně nespustíme z očí.“

Lane přikývl. „Jistě, to bude dobře. Ben Scott bude dštít oheň a síru, až se dozví, že jeho bratříček Roy sedí v našem vězení. Conlayi, doufám, že se nenecháte zastrašit, až přitáhne se svou suitou!“

Gallagher si zahákl palce za nábojovým opaskem. Jeho snědá tvář působila tvrdě a odhodlaně.

„Vypadám snad na to?“

„Ne, nevypadáte,“ odtušil Lane a zavrtěl hlavou. „Zdá se, že ti zatracení Scottové si na vás chtějí vylámat zuby. Conlayi, zítra chci být při tom, až se tu objeví Ben. Je to drsňák, ale vy jste tvrdší. Chci vidět, jak se bude tvářit, až na vás narazí.“

Jim Gallagher spatřil jezdce ještě dlouho předtím, než dorazili do města. Pozoroval oblak zvířeného prachu, který se vznášel nad hřebenem a rychle se zvětšoval. Když se z něj vynořily temné obrysy mužů, věděl, že nastal čas jednat.

Nasadil si na hlavu klobouk a sáhl po svých dvou revolverech, které nosil ve zkřížených opascích. Bylo možné, že Ben Scott nebude chtít vyjednávat. Pak půjde o to, kdo bude nejrychleji střílet.

Pomalu přišel k cele, kde s nevrlým výrazem ve tváři snídal mladý Scott. Snídaně nebyla tak bohatá, jak byl doposud zvyklý.

Gallagher chvíli pozoroval mladého muže přes mříže. Byl si vědom toho, co před ním stálo. Ben Scott udělá všechno pro to, aby dostal svého bratra z vězení, protože kdyby se mu to nepovedlo, ztratil by jednou provždy tvář, a to bylo to nejhorší, co se pyšnému dobytkářskému bossi mohlo stát.

„Už přijíždí váš bratr, Scotte,“ řekl a zastrčil si palce za zbraňový opasek. „Sebral celou hordu zabijáků a pistolníků, aby vás odtud vytáhl. Ale to mu nepomůže. Doufám, že je dost chytrý a nesáhne po koltu. Je to ve vašem zájmu.“ Umíněná mladická tvář Roye Scotta zbledla ještě víc.

„Co tím chcete říct, Conlayi?“ vyhrkl.

Namísto odpovědi marshal přistoupil ke stojanu s puškami, rozvázal řetěz a vytáhl starou dvouhlavňovou brokovnici s ráží budící respekt. Otevřel její komory, prohlédl obě hlavně a ze zásuvky vytáhl dva velké náboje, kterými ji potom nabil.

Pak ji vtiskl do dlaně Leroyi Laneovi, který se mlčky opíral o zeď a kterého zdobila stříbrná hvězda zástupce šerifa a obnošený kolt v pouzdře.

„Leroyi,“ řekl tvrdě Gallagher, když podával pušku svému pomocníkovi. „Budeš dávat pozor na našeho vězně. Jestli se Ben Scott pokusí vtrhnout do kanceláře, víš, co máš dělat, že?“

Lane se pousmál. „Ano! Při prvním výstřelu, který vypálí někdo ze Scottových lidí, ho odprásknu!“

Současně si potěžkal brokovnici v ruce, znalecky natáhl oba kohoutky a spokojeně se usmál.

Roy Scott zpopelavěl. Jeho velkohubá nafoukanost splaskla jako sněhulák na rovníku. Znal Lanea a věděl, co mu Scottové udělali. Lane hořel touhou po pomstě. Neváhal by ani vteřinu, klidně by svou výhrůžku uskutečnil, i kdyby při tom sám zahynul.

„Šerife, to přece nemůžete!“ skoro plačtivě zamumlal Roy Scott, který se pokoušel nalézt ztracenou rovnováhu.

Gallagherovy modré oči zůstaly chladné a tvrdé.

„Opravdu ne?“ zeptal se ocelovým hlasem. „Scotte, jste tu proto, že jste porušil zákon platný v tomto městě, a to také víte. Jak byste nazval to, kdyby se váš bratr pokusil vás za pomoci násilí osvobodit?“

Scott pokrčil rameny. „Měl byste mě nechat mluvit s Benem, Conlayi,“ řekl zlomeným tónem.

Gallagher přikývl. „Jistě, za předpokladu, že váš bratr bude dost rozumný a nebude hned střílet, ale vyjednávat. Jestli ne, tak rodina Scottů ještě tohoto krásného rána přestane existovat. Opravdu politováníhodné…“

Zavrtěl hlavou, mrkl na svého pomocníka a otočil se ke dveřím. Když je otevřel, zjistil, že Ben Scott se svými muži již dorazil k prvním domům ve městě.

Dlouhá ulice zela prázdnotou. Nikde nikdo, ačkoli bylo venku příjemné teplo. Obyvatelé Scott City věděli své. Věděli, že když se Dvojité S vydá na válečnou stezku, je lepší zavřít oči a uši.

Ben Scott na čele malého oddílu spatřil nového šerifa ve chvíli, když ten už stál ve dveřích úřadovny. Pozvedl ruku a jeho muži za ním zastavili koně. Potom se rozjeli a v podstatě tak obklíčili budovu. Jejich tváře byly chladné a bez výrazu, ruce měli položené poblíž svých zbraní.

Marshal si nedělal iluze, když na ně hleděl. Tito muži znali svůj džob, to bylo jisté.

„Leroyi, teď to bude drsné,“ zamumlal a ohlédl se přes rameno.

Slyšel zrychlený dech svého pomocníka a dobře věděl, co se mladému kovboji nyní odehrává v hlavě.

„ Jime, pusťte mě a já tomu proklatému Scottovi srazím hřebínek!“ hlesl Lane.

Gallagher zvedl ruku. „Žádné hlouposti! Nejdřív počkáme, co nám chce pan Ben Scott říct. Když budou chtít střílet, tak jim miř na ramena nebo na nohy! Chci, aby zločinci končili před soudem a ne na hřbitově!“

Ben Scott sedící na hnědobílém strakáči vyjel z řady svých jezdců.

„Dobrý den!“ zvolal a změřil si Gallaghera přísným pohledem. Jeho oči ze všeho nejvíc připomínaly kámen. „Vy jste Conlay, nový šerif Scott City, že ano?“

Marshal přikývl. „Přesně tak!“

Rančer si odsunul klobouk do týla a opřel se rukama o hrušku sedla.

„Dneska je ale horko…“

Gallagher se usmál. „To jste přijel proto, abyste se tu se mnou bavil o počasí? Nikdy jsem vás neviděl, ale přesto vím, kdo jste. Co po mně chcete?“

Ben Scott se ušklíbl.

„Conlayi, včera jste zatkl mého bratra. Proč?“

„Protože měl u sebe revolver, ačkoliv nošení zbraní je ve městě zakázáno.“

Scott se chraplavě rozesmál. „Nebuďte směšný! Kolt přece k dobytkářům patří. S tímto argumentem Roye nebudete moct držet dlouho.“

„Och, je tu i něco jiného, a to vašemu bratrovi vynese pěkných pár let za mřížemi.“

Rančer si poposedl. „Co to má být?“

„Pokus o vraždu místního muže zákona. Vystřelil na mě, když jsem byl zaneprázdněn jeho spoluhráčem. To je pokus o vraždu a za to ho každý soud v této zemi pošle na nějakou dobu do vězení.“

„ K čertu, Conlayi, toho se neodvážíte!“ vykřikl zrudlý Ben Scott. „Scott nepůjde do vězení, ne v údolí Walnut River Valley!‘Pusťte ho, nebo napadneme vězení a z vás uděláme sekanou!“

Kývl palcem za rameno a dodal: „Stačí, abych pohnul prstem, a jste mrtvý dřív, než napočítáte do tří!“

Gallagher slyšel, jak se v přítmí kanceláře za ním natáhly dva kohoutky. Nato se ozval chraplavý hlas Leroye Lanea.

„Conlayi - mám to do něho na-pumpovat?“

Gallagher zvedl ruku. „Jen klid!“

Usmál se, zatímco se znovu otáčel k rančerovi, jeho oči však zůstaly chladné jako kus ledu.

„Myslel jsem si, že jste opatrnější, Scotte,“ řekl káravým tónem. „To nevíte, že mám v ruce trumf, který přebije všechno ostatní: vašeho bratra? Stačí, aby někdo z vás vystřelil, a je sním amen.“

Scott se posměšně zazubil. „Jak to chcete udělat, Conlayi, když vás tu venku provrtáme olovem?“

Gallagher kývl prstem. „Leroyi, pojď ven!“

Z přítmí se vynořil mladý kovboj, který se postavil vedle něj. Při tom jako by náhodou namířil velkorážní brokovnici Benu Scottovi na břicho. Oba kohoutky té staré brokovnice byly natažené a Laneův ukazováček se chvěl na spouštích.

„Pak se toho ujme zástupce šerifa Leroy Lane, jestli si tu budete chtít zastřílet,“ chladně odpověděl federální marshal.

Rančer zbledl. „Lane, ty zatracený kojote,“ zavrčel. Přestával se ovládat.

Kovboj pokročil dopředu.

„Scotte, ještě jedna taková urážka a zapomenu na hvězdu, kterou nosím, a srazím tě kulkou ze sedla,“ procedil mezi zuby. „Už jste někdy viděl, co dokáže brokovnice na malou vzdálenost? Nijak hezký pohled, to vám řeknu.“

Gallagher mávl rukou. „Leroyi, vrať se na své místo! Svůj úkol znáš.“ Otočil se k rančerovi a poznamenal: „No, Scotte, ještě pořád sníte o tom, že byste dal svým lidem příkaz střílet? I kdybych neměl žádného pomocníka, tak bych ještě pořád byl schopný tasit, pokud by mě někdo z vašich pistolníků chtěl sejmout. To přece víte!“

Ben Scott zbledl. Ten proklatý Conlay je zatraceně tvrdý chlapík. Tvrdší, než čekal. A s uskutečněním své hrozby, kdyby šlo do tuhého, by neváhal ani vteřinu, o tom nepochyboval. Vypadalo to, že Dvojité S si na tomto přivandrovalém tulákovi vyláme zuby.

„Well, Conlayi,“ pokoušel se na to jít jinak, přičemž si poposedl v sedle, „dejte nám Roye a všechno bude v pořádku. Scottové udělali z tohoto kraje to, čím je teď, a náš otec kvůli tomu zemřel. Není možné zavřít Scotta do vězení jako nějakého obyčejného pobudu!“

„Před zákonem jsou si všichni rovni, Scotte!“ zvolal ostře Gallagher. „Občan města, farmář nebo dobytkář, všichni jsou si rovni. Zákon nezná rozdílů!“

Ben Scott si pohrdavě odplivl do prachu ulice. „S tím zákonem běžte někam, Conlayi,“ zavrčel.

Položil pravou dlaň na kůži pouzdra revolveru. „Toto je zákon v této zemi: dobře naolejovaná a fungující pětačtyřicítka! Tak naposledy -chcete Roye pustit, nebo ne?“ Gallagher strnul. „Když se mě ptáte takto přímo, Scotte - tak ne!“

Rančer se zvedl ve třmenech. S tak zarytým odporem nepočítal.

V řadě jeho jezdců to zašumělo. „Bossi, skoncujme s tím chlápkem!“ zavrčel muž s černým vousem a temným, brutálním výrazem ve tváři.

Gallagher se ohlédl. „Pane, za ta slova bych po vás jednoho dne mohl žádat zadostiučinění!“ Podíval se na Scotta a dodal: „Nenechte se strhnout k nepředloženému jednání, Bene! Nezapomínejte, že váš bratr je v mých rukou. A já vám přísahám, že z něho moc nezbude, jestli se pokusíte vtrhnout do budovy.“

Scottovo čelo se pokrylo krůpějemi potu. „Conlayi, co budete mít z toho, když to opravdu uděláte?“ vyhrkl. „Pak byste byl v každém případě mrtvý muž. Vy a ten zatracený Lane, který k vám přitáhl jenom proto, aby se pomstil Dvojitému S.“

Gallagher mávl rukou. „To nechtě na mě, Scotte. Vašeho bratra dostanu před řádný soud. Je načase, aby vám někdo srazil hřebínek!“

Ben Scott sevřel rty a svraštil čelo. Z očí mu sršely blesky, ale přesto věděl, že tento proklatý Conlay má všechny trumfy v rukou. Aspoň zatím. Tento vysoký chlápek se smělým výrazem v obličeji a ledově modrýma očima, kterého musel do Scott City zavést ďábel, byl skutečně tak tvrdý, jak mu ho vylíčil Slim Dougherty. Šlo o to: získat čas a vymyslet nějaký nový plán.

„Šerife, chtěl bych mluvit s Royem,“ řekl konečně a zvedl hlavu.

Gallagher přikývl. „Dobrá. Sesedněte a pojďte sem. Touží po tom vám říct, abyste neudělal nějakou hloupost. Takže si odepněte revolver a pojďte sem. Ale jenom vy sám!“

Scott poslechl. Rozepnul přezku svého revolverového opasku a pověsil jej přes hrušku sedla. Potom seskočil ze sedla a pomalu přešel ulici, se svěšenýma rukama a dlaněmi otočenými ven.

Když dorazil k patě schodů, zvedl marshal ruku.

„Dost!“ zvolal. „To by stačilo!“

Scott se pokoušel protestovat. „Ale já chci Roye vidět! Řekl jste přece…“

Gallagher mu skočil do řeči. „Chtěl jste s ním mluvit, a to můžete i odtud. Zavolejte na něj a on vám odpoví.“

Rančer pochopil, že nemá na vybranou. Tento paličatý Conlay se nenechá přelstít, to bylo jasné. Hrál na jistotu. V očích Bena Scotta vzplála vražedná nenávist. Jen s námahou se mu povedlo se ovládnout.

Přiložil dlaně k ústům a zvolal: „Royi, tady je Ben! Slyšíš mě?“

Chvíli panovalo ticho, načež se ozval hlas Roye Scotta, vysoký, pronikavý a plný strachu. „Bene – při všech svatých, nestřílej! Stojí vedle mě ten Lane, kterémus dal kdysi výprask. Na místě by mě odpráskl, kdybys přikázal střílet. Myslí to vážně!“

Rančerova tvář zpopelavěla. Vrhl na šerifa pohled, v němž se zračila smrtící výhružka, ale setkal se jen s lhostejným, takřka znuděným výrazem v modrých očích muže, který už tři dny pevnou rukou vládl Scott City. Poprvé v životě zažil Ben Scott pocit, že někdo jiný je silnější než on. Tato jistota ho ochromovala a brala mu jeho chladnokrevný klid, s nímž se až dosud rozhodoval.

„Bratře, můžu pro tebe něco udělat?“ zvolal drsným hlasem.

Opět chvíli vládlo mlčení. Potom Roy Scott odpověděl a každý mohl slyšet, jak se mu chvěje hlas.

„Dostaň mě odtud, bratře - dostaň mě odtud! Já nechci zhebnout za mřížemi! Nechci…“

Benu Scottovi se chvěly ruce, když. si je znovu dal před ústa. „My tě odtud dostaneme, Royi! Neměj strach! Nic se ti nestane!“

Potom se prudce otočil na podpatcích a vydal se ke svému koni.

V půli cesty ho však zárazů šerifův hlas. „Zajímalo by mě, jak to chcete udělat, Bene?“

Rančer se otočil. „Co udělat?“

„No to, co jste právě slíbil svému bratrovi: dostat ho odtud!“

Scott měl vteřinu pocit, že si ho ten drsný šerif dobírá. Jeho i celé Dvojité S. Měl co dělat, aby se nepřestal ovládat.

„To nechtě na mě, Conlayi!“ vyštěkl. „Brzy to poznáte!“

Vylezl do sedla, otočil koně a vyrazil po ulici. Pálil a sužoval ho pocit porážky. Na druhou stranu to v něm vybudilo nenávist a vůli k odporu. Přemýšlel. Conlay začal první kolo této hry. Druhé je však ještě otevřené a tentokrát bude šerif tahat za kratší konec.

Jeho muži jej mlčky následovali, když jel zpátky na prérii. Jejich tváře byly prázdné a jejich oči neměly výraz. Byli to muži, kteří žili ze svých zbraní. Střelci, kteří prodávali své revolvery tomu, kdo jim nejvíc zaplatil a nabídl jim nejlepší šanci.

S Dvojitým S je nespojovalo nic než dolary, které jim Ben Scott každý měsíc dával. A kdyby Dvojité S utrpělo ještě několik dalších porážek, osedlali by své koně a odjeli by do jiné části západu, někam, kde by je neobtěžovali drsní a chladnokrevní muži zákona.

Gallagher stál přede dveřmi kanceláře a díval se na oblak prachu, který se vznášel nad kopci. Věděl, že dosáhl vítězství, ale nepociťoval při té myšlence žádnou radost. Byl dalek toho, aby Bena Scotta a jeho pistolníky podcenil.

Ještě budou problémy. A možná dokonce hodně problémů…

Link Jackson, druhý muž ranče Dvojité S, vešel do pokoje, který si v hotelu Treckhome pronajal Ben Scott. Jackson byl onen muž s černým vousem, který už jednou toho dne vzbudil Gallagherovu pozornost.

Rančer zvedl hlavu. „Co je, k čertu, Linku?“ zabručel. „Copak jsem ti neříkal, že sem nemáš takto vtrhávat? Co je? Nějaké špatné zprávy?“

Jackson zavrtěl hlavou. Zdálo se, že Scottovo káráni na něj neudělalo dojem.

„Špatné zprávy? Těžko říct,“ odtušil.

Scott prudce zvedl hlavu. „Linku, co to má znamenat?“

Jackson se usmál. „Bossi, neměli bychom se s tím Conlayem špinit. Nikdy není dobré stavět se proti zákonu. Možná že guvernér vyšle oddíl kavalerie, až uslyší, že ve Scott City byl znovu zastřelen šerif. Pak by bylo lepší, kdyby Dvojité S mohlo dokázat, že je čisté jako slovo boží.“

Scott svraštil čelo. „Ty tedy myslíš, že ho máme nechat být?“

„Kdo mluví o tom, že ho máme nechat být? Ale najde se přece dost lidí, kteří takovou špinavou práci udělají za hrst dolarů, aniž by přitom pověst Dvojitého S byla poskvrněna!“

Rančer si Jacksona pozorně změřil pohledem. „Co tím chceš říct, Linku?“ ostře se zeptal. „Ven s tím! Poslouchám.“

Link Jackson si olízl rty. Conlay mu toho dne vyhrožoval a vypadal hodně nebezpečně. Bylo by dobré, kdyby táhl k čertu, než by svou výhružku mohl uskutečnit.

„Slyšel jsem, že do města přijel Texas Kid,“ řekl pomalu. „Měl se ubytovat v Golden Horseshoe. To by bylo pro nás to pravé ořechové, bossi. Na celém jihozápadě těžko najdete lepšího střelce, než je on.“

„Texas Kid?“ V hubené tváři Bena Scotta se objevil podivný svit. „Hm, Linku, myslím, že máš pravdu. Kid by to mohl dokázat. Conlay jednou bude muset vyjít ven a pak udeříme. AU right, Linku, sežeň Kida a potom ho přiveď sem!“

Jackson se zasmál. „Přivést sem? Bossi, ten by mě provrtal olovem, kdybych mu toto řekl. Já znám takové, jako je on. Cítí se jako králové, protože své revolvery dostanou z pouzdra o desetinu vteřiny rychleji než ostatní lidé. Obávám se, šéfe, že za Kidem budete muset jít sám, pokud se tohoto úkolu má ujmout.“

Ben Scott se opřel o židli a svraštil čelo. To bylo další pokoření pro hrdé Dvojité S. Přesto měl Link pravdu. Musel za Kidem jít. Stálo to za to.

S povzdechem se zvedl a sáhl po klobouku. Link Jackson jej následoval jako jeho stín.

+ + + + +

„Jime, měl bys mě dneska večer pustit na obchůzku,“ řekl v téměř tu samou dobu nový zástupce šerifa Leroy Lane svému nadřízenému.

Gallagher se usmál, zatímco opatrně čistil hlaveň svého revolveru štětkou.

„Leroyi, kdybys byl na Scottově místě - co bys udělal?“ otázal se.

Mladý kovboj pokrčil rameny. „Asi bych tě nalákal do nějaké léčky. Nechal bych si tě přijít až na mušku a potom tě vyřídil kulkou ze zálohy.“

Gallagher pečlivě vytíral hlaveň koltu kousky koudele.

„Well,“ přisvědčil, „to je přesně to, co chce Ben Scott udělat. A jsi si jistý, že bys na to měl? Leroyi, nic proti tvým kvalitám, ale abys prohlédl tuto hru, tak toho musíš umět víc než se jen honit za kravskými ocasy.“

Lane si marshala změřil pohledem.

„A ty to umíš, kamaráde?“ zamumlal.

Gallagher přikývl. „Ano, na to se spolehni!“

Lane si tiše zahvízdl mezi zuby. „Ty budeš federální marshal nebo něco podobného, že? Poslali tě sem, abys v tomto doupěti lumpů nastolil pořádek? A Jim Conlay asi není tvé pravé jméno, že?“

Gallagher zvedl hlavu a pohlédl mladíkovi ostře do očí.

„A kdyby to tak bylo, změnilo by to mezi námi něco?“

„Ne!“ Lane povytáhl ramena a zase je nechal klesnout. „Ne, samozřejmě ne. Ale hned jsem poznal, že nejsi pravý dobytkář nebo tulák nebo něco takového, Jime.“ Ukázal na Gallagherovy ruce. „Jsou příliš hladké a jemné. A bez jizev od las na hřbetech. Nebo jsi muž rychlého koltu, někdo, kdo žije ze své zbraně! Ale proti tomu mluví to, cos zatím udělal ve Scott City. Zůstává tedy už jen jedna možnost…“

„A to?“

„Ze jsi marshal! Jeden z těch ostrých mužů, které nasazuje vláda, aby vyčistili divoká honácká městečka. Někdo jako Wild Bill Hickok a jako ten, kdo zkrotil Wichitu, Abilene a Dodge City. Jeho jméno je Jim Gallagher.“

Marshal zavrtěl hlavou, zatímco si své dva revolvery strkal do pouzder. „Myslím, že se tentokrát mýlíš, kovboji.“

Lane se široce usmál. „Opravdu? Well, tím bych si nebyl tak jistý. Ale koneckonců - nehraj e to žádnou roli. Pro mě jsi Jim Conlay, ten nejtvrdší chlapík, jakého jsem kdy poznal. Ben Scott vypadal vztekle, když musel dneska ráno couvnout.“

„Ano, ale za to se pomstí,“ zamumlal Gallagher pochmurným tónem.

„Jistě, to udělá. Ale nemůže nic dělat, dokud máme ve vězení jeho bratra. Bude to zlé, jen když půjdeme na ulici.“

Gallagher přikývl. „Ano. Ale to musíme udělat. Jinými slovy: já to musím udělat. Práce šerifa není jen v tom, že se opevní ve své kanceláři. Musí kontrolovat město a to teď jdu dělat.“

Vklouzl do kabátu a na své světlé vlasy si nasadil klobouk.

„Leroyi, jdu. Dokud budu pryč, tak sem nikdo nevstoupí, jasné? Na každého, kdo sem bude chtít, střílej! Až se vrátím, zaklepu na dveře takto: třikrát krátce a potom dvakrát dlouze. Všechno jasné?“

Lane přikývl a sáhl po své brokovnici. „Naprosto, Jime! Kdyby se někdo ze Scottových lidí pokusil o přepadení kanceláře, tak ochutná naše olovo. Na to se můžeš spolehnout.“

Gallagher se sehnul nad stůl a stáhl knot lampy.

„Dokud nebudu venku,“ poznamenal. „Nechci být dobrým terčem, až se objevím ve dveřích.“

Lane se zasmál. „Jsi zatraceně opatrný, kamaráde! To jen utvrzuje mé domněnky.“

Gallagher raději mlčel. Co na to měl také říct? Mladý kovboj měl po čertech dobrý úsudek.

Otevřel dveře a rychle vyšel z osvětleného pozadí do hlubokého stínu verandy jako člověk, který ví, že jediná neopatrnost může být jeho poslední. Slyšel, jak za ním Leroy zavřel a zamkl dveře. Spokojeně přikývl. Potom sáhl po obou chladných pažbách svých koltů a vydal se na cestu.

Noc byla ještě vlahá, jak už to v této části kansaské prérie bývalo obvyklé.

Před bary a saloony se na železných kroužcích houpaly petrolejové lampy, které spoře osvětlovaly kulaté, zaprášené zadky koní, jež stáli před zábradlími. Se skřípěním a rachotem přijel ze západu opožděný valník Wells & Fargo Overland Stage Company. Vozka klel na unavené koně a poháněl je bičem.

Gallagher se zhluboka nadechl, když se pohyboval v přítmí budov. Den uplynul ve zdánlivém klidu, ale to nemuselo moc znamenat. Ben Scott někde sedí jako pavouk uprostřed sítě a míchá karty. Něco se stane. Brzy. Cítil to svým jemným instinktem muže zákona.

Pomalu, s levou dlaní na pažbě revolveru, kráčel po ulici. Jeho kroky doprovázel zvířený šedý prach. Gallagher jej nemohl vidět, ale cítil ho v nose i na jazyku.

Z Golden Horseshoe zněl tlumený hluk. Zastavil se a s nataženým krkem naslouchal. Nebylo však slyšet nic jiného než šustění karet, cinkání skla, vrzání židlí, tlumené vrzání holínek a přidušené klení hráče, jenž právě prohrál.

Gallagher pomyslel na Chucka Burnetta, kterého neviděl už více než čtyřiadvacet hodin. Byl si jistý, že Chuck měl prsty v mnoha partiích pokeru v tomto městě a pravděpodobně i v těch, kde karty míchal Ben Scott. V tomto ohledu bylo na Chucka Burnetta spolehnutí.

Gallagher už málem minul saloon Golden Horseshoe, když tu se otevřely lítací dveře a na světlo vyšel muž. Byl to vyšší a velmi hubený chlapík, jenž byl celý - tedy od stetsonu až po špičky holínek - v černém. Měl úzký obličej a neklidné oči skryté pod okrajem stetsonu.

Nejnápadnější na něm byly jeho ruce, ruce s dlouhými štíhlými prsty, nepoznamenané tvrdou prací. Ruce, na nichž bylo vidět, že mají jen jeden úkol: co nejrychleji tahat kolt z pouzdra.

Marshal se prudce zastavil. Znal tohoto muže, ačkoli ho ještě nikdy osobně neviděl. Černý Texas Kid byl známý na celém jihozápadě a jednalo se o obávanou postavu. Byl to pistolník té nejhorší sorty, o tom nebylo pochyb.

A přesto byl zákon bezmocný. Kid nikdy netasil jako první, vždycky si začal jeho sok - kterého ovšem předtím vydráždil na maximum.

Tento černý Texasan uměl mistrovsky využívat odstavec o sebeobraně. Byl známý tím, že vždycky, když vytáhl revolver, tak i vystřelil. A pokaždé na to někdo doplatil. Životem.

Gallagher znal příběhy, které o Texas Kidovi kolovaly, a věděl také, co všechno z toho byla prérijní latina. I kdyby však byla z toho, co se o něm povídalo, pravdivá jen polovina, pak by stále měl co do činění s pozoruhodným protivníkem. Protivníkem, který se nesměl podcenit. Bylo zvláštní, že se právě teď objevil ve Scott City! Právě teď, když vrcholil konflikt s bratry Scotty!

Černý Kid nebyl ozbrojen. Slyšel tedy o zákazu a akceptoval ho. To bylo podivné. Tito arogantní králové pistolnického cechu byli známí tím, že uznávali jen ten zákon, který nosili se svým koltem u pasu. Nikdy svůj kolt neopouštěli. Někteří lidé totiž mohli podlehnout pokušení provrtat je kulkou. A pokud Kid nyní toto pravidlo opustil, muselo to mít svůj důvod.

Gallagher uvažoval. Byl zvyklý počítat se všemi možnostmi. Texas Kid chtěl zcela očividně prokázat svou neškodnost. To mohlo mít jen jediný důvod: chtěl jej, šerifa tohoto města, ukolébat. Muži Kidova zrna byli opatrní. Ti neriskovali, pokud to nebylo nutné. A to, co černý Texasan o novém šerifovi Scott City slyšel, jeho opatrnost dozajista nijak nezmenšilo. Nechtěl otevřený boj, pokud by to šlo i jinak.

Texas Kid zůstal stát ve světle lucerny, což by také normálně nikdy neudělal. Opřel svá úzká ramena o sloup verandy a z kapsy vytáhl váček s tabákem. Usmíval se, když si zručně balil cigaretu. Šerifa si již pochopitelně dávno všiml.

Gallagher opatrně přišel blíž, s rukou poblíž revolveru. Větřil past.

Texasanovi neunikl napjatý postoj šerifa a jeho úsměv se ještě rozšířil. Olízl si cigaretový papírek a v kapse zašmátral po sirkách.

Gallagher zůstal stát těsně před ním. „Dobrý den, Texas Kide,“řekl. „Vy, a tady? To nevidím rád.“

„Dobrý den, šerife!“ Texasan se ani nesnažil zastřít ironii. „Copak? Máte tu na mě nějaký zatykač?“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Zatím ne a doufám, že ani žádný nepřijde.“

Kidův pohled ulpěl na Gallagherově levé ruce, jejíž natažené prsty byly jen kousek od pouzdra s koltem.

„Jste dost obezřetný, co, šerife?“

„Jistě!“ Gallagher hubeného muže nespouštěl z očí. „A budu ještě obezřetnější, když teď vím, že jste ve městě.“

Texas Kid našel sirku, škrtl jí o nehet palce a zapálil si cigaretu. Plamínek sirky na okamžik ozářil jeho snědý obličej, jenž na slunci jihozápadu získal barvu staré, vrásčité kůže. Gallagher si všiml vražedné nenávisti, která žhnula v jeho tmavých očích a jež doslova vřela pod tenkou slupkou lhostejnosti a sebeovládání. Byla to nenávist psance vůči těm, kdo zastupují zákon.

Gallagher jeden krok odstoupil, avšak jeho ostražitost nepolevila ani na vteřinu. Ten černý ďábel musel mít schované eso v rukávu.

„Kide,“ tvrdě poznamenal, „chovejte se ve městě slušně a neprovokujte spory. Nenuťte mě, abych proti vám musel zasáhnout. Mohlo by se stát, že byste skončil na krchově dřív, než by vám bylo milé!“

Úsměv rázem zmizel z pohublé tváře Texasana.

„Jednou uděláte chybu, šerife,“ zasyčel, „a pak bude po vás! Texas Kid je nejrychlejší střelec na jihozápadě. Nikdo není lepší než on!“

Hodil cigaretu do prachu, prudce se otočil na podpatcích a zmizel v útrobách saloonu Golden Horseshoe.

Gallagher ještě chvíli pozoroval křídla lítacích dveří. Hlavou se mu honily myšlenky. Potom pokrčil rameny, uvolnil se a pokračoval v obchůzce.

+ + + + +

Z jedné postranní uličky se vynořila temná postava, která se zastavila těsně před ním.

Marshal sebou trhl a bleskově tasil. Potom poznal, o koho jde, a zase zbraň strčil do pouzdra

„Chucku, měl bys být opatrnější!“ pokáral ho. „Jinak by se mohlo lehce stát, že bych vystřelil, kdybys mě takto překvapil.“

Burnett se usmál. „Jako Wild Bill Hickok, že? Prý v Dodge City jednou vystřelil na svého zástupce, protože ho považoval za jednoho zabijáka. A přitom mu ten muž jenom přišel pomoct.“

Gallagher zavrtěl hlavou. „Myslím, že to nikdy nepochopíš,“ řekl.

Burnett rychle zvážněl. „Chápu to velice dobře, starý brachu. Well, pojďme odtud! Mám pro tebe několik zajímavých novinek a není potřeba, aby nás někdo viděl spolu.“

Potom odtáhl Gallaghera do tmavého ústí jedné uličky. Ve stínu polorozpadlé kůlny se Chuck Burnett zastavil.

„Tak,“ spokojeně řekl, „tady budeme v bezpečí. No, příteli, jak se ti líbí tvůj nový džob v tomto doupěti hříchů? Slyšel jsem, žes Benu Scottovi dneska ráno zatnul tipec. Viděl jsem ho potom, jak jede v čele své pistolnické gardy.“

Gallagher se pousmál. Veselá nálada jeho přítele ho uvolnila.

„Dal jsem panu Scottovi pilulku z jeho vlastní lékárničky,“ poznamenal na vysvětlenou. „A vypadá to, že mu moc nechutnala. Well, Chucku, chtěls mi říct nějaké novinky. Poslouchám. Sem s nimi.“

Burnett si odkašlal. „Hm - tak zaprvé: Ben Scott se dnes odpoledne vrátil do města a ubytoval se v pokoji v přízemí hotelu Treckhome. Všiml sis toho, příteli?“

„Samozřejmě. Rozbil svůj hlavní stan ve Scott City, protože ví, že právě tady se bude odehrávat to podstatné. Ještě něco?“

„Jistě. Černý Texas Kid je ve městě!“

Jestli Burnett počítal s tím, že touto zprávou svého přítele překvapí, tak se zklamal.

Gallagher nedokázal potlačit zlomyslný úsměv.

„Chucku, jestli jsou toto všechny tvoje novinky, pak za moc nestojí,“ poznamenal s ironií v hlase. „Už jsem Texas Kida viděl a dokonce jsem s ním i mluvil.“

„Aha!“ Chuckovi poklesla dolní čelist. „Sakra, ten chlápek neztrácí čas. Co ti řekl?“

„Vyhrožoval mi, že mě při první příležitosti zastřelí.“

Chuck Burnett svraštil čelo. „ Jime, měl by sis dávat pozor!“ varoval svého druha. „Ten lump je opravdu nebezpečný. Nebezpečnější než podrážděný chřestýš. Jestli je pravda jen polovina z toho, co se o něm vypráví, potom je to ten nejtvrdší drsňák na sever od Rio Grande. A ještě něco: nejedná na vlastní pěst. Je v něčích službách.“

„Nech mě hádat: Ben Scott?“ otázal se Gallagher. Jeho domněnky se

rázem stávaly jistotou.

„Ano, pan Ben Scott!“ přikývl Chuck. „Večer jsem ho viděl, jak jde do Golden Horseshoe, a ten pajzl není zrovna ten typ podniku, který by rančer v jeho postavení navštěvoval. Může existovat jen jediný důvod, proč navštívil Golden Horseshoe. A tento důvod se jmenuje Texas Kid. Ten černý darebák se tam totiž ubytoval. Well, Scott poctil Kida svou návštěvou. Jime, nemusím ti snad vysvětlovat, o čem se ti dva asi bavili.“

Gallagher se zachmuřil. „Jistěže ne. Scott hledal někoho, kdo by za něho vytáhl horký kaštan z ohně, a vypadá to, že ho našel. AU right, Chucku. Díky za varování. A měj i nadále oči otevřené.“

Burnett se usmál. „To vždycky. Ale to platí i pro tebe. Ten černý lump z Texasu je tvrdý oříšek. Měj se na pozoru, jestli na něho narazíš.“

Rozloučili se a Gallagher se vrátil na hlavní ulici. Dokončil svou obchůzku a vydal se na cestu domů. Vyšel měsíc, jehož bledý svit postříbřil prach, jímž byla pokryta ulice.

Marshal se držel v přítmí domů, v nichž již zhasla světla. Pouze v saloonech se ještě svítilo. Zde ještě pulsoval život, ale s rejem divokých honáckých měst, která Gallagher poznal, se to nedalo srovnat. Scott City mohlo skutečně být útulným, přátelským městečkem, kdyby nebylo určitých lidí. Lidí, jako byl například Ben Scott. Nebo ten černě oděný Texasan.

Gallagher nemohl v těchto myšlenkách pokračovat. Jeho pohled padl na muže, který široce rozkročen šel po ulici. Lehce vrávoral a jeho krok nebyl jistý.

„My o vlku a vlk za dveřmi,“ zabručel marshal a upřel svůj zrak na černého Kida, který při chůzi potřeboval téměř celou šíři ulice. I nyní byl neozbrojený a zdálo se, že se od jejich prvního setkání věnoval pouze alkoholu. Klopýtal a jeho pohyby byly nejisté. Vlastně to bylo hodně zvláštní u někoho takového, jako byl on. Muži, kteří byli kdykoli připraven zabíjet nebo být zabiti, se většinou vyhýbali alkoholu, který jim zamlžoval pohled a znervózňoval ruce. Že by Texas Kid byl výjimkou?

Pistolník se usmál, když poznal šerifa.

„Dobrý den, příteli,“ zamumlal ztěžklým jazykem a ukázal na rozžvýkanou cigaretu, již měl v koutku úst. „Neměl byste oheň? Už nemám nic, čím bych si mohl tento proklatý vajgl zapálit.“

Gallagher se usmál. Bylo by teď pro něj snadné toho nebezpečného chřestýše zneškodnit, ale proč by to dělal? Kid dodržoval zákaz nošení zbraní a ani jinak neudělal nic, co by porušovalo veřejný pořádek ve městě. Prostě a jednoduše proti němu nic neměl v ruce. Neměl na vybranou, musel ho nechat být. Rozhodl se však, že se bude mít na pozoru.

Lehce se potácející Texas Kid ještě pořád stál uprostřed ulice a žvýkal nezapálenou cigaretu. Gallagher položil levou ruku na pažbu svého revolveru a pravou vytáhl z kapsy kalhot sirku. Škrtl jí a zapálil Texasanovi cigaretu, aniž by ovšem sundal levou dlaň z pažby koltu.

Nic se nestalo. Černý Kid zamumlal díky a šel si dál svou cestou, přičemž si broukal slova jedné staré pionýrské písně. Musel být vyloženě namol.

Gallagher tam zůstal ještě okamžik stát. Potom pokrčil rameny a šel dál. Pořád to nechápal. Jeho mozek mu hlásil nebezpečí, ale on nevěděl, co to je. Něco tu smrdělo, ale co, ksakru?

Udělal půl tuctu kroků a potom se náhle zastavil, jako by narazil do zdi. Ta myšlenka přišla tak náhle, že ho to málem zabolelo.

Texas Kid byl očividně opilý! Proč z něj ale potom netáhl alkohol?

Past! Ten chlápek byl střízlivý. Jenom předstíral opilost.

Gallagher se otočil - a to v pravou chvíli.

Uslyšel tvrdé, suché cvaknutí kohoutku revolveru a uviděl, jak Kid vystrčil zpod levé paže pravou ruku. Bledý měsíční svit se odrazil od namodralé oceli dlouhohlavňového revolveru.

Marshal se vrhl k zemi, když se před ním zablesklo. Kulka mu srazila klobouk z hlavy a zavrtala se do stěny domu za jeho zády. Ozvěna výstřelu se nesla nad tichými domy Scott City.

Gallagher se převalil a tasil. Vypálil doleva, jednou a ještě jednou a spatřil záblesky šlehající z hlavně koltu.

Texasan začal vrávorat. Padl na kolena, ale revolver stále pevně držel. Znovu vypálil a kulka se zavrtala do písku jen dlaň před Gallagherovu tváří. Marshalovi se dostal písek do obličeje.

Gallagher vystřelil potřetí.

Černý Kid se svalil na zem. Pokusil se ještě jednou opřít o levou ruku a vypálit. Těžká zbraň se mu chvěla v prstech. Náhle mu ruka ochabla a pistolník se zhroutil do prachu.

Gallagher vstal a pohlédl na bezvládně ležícího muže. Stále na něj mířil revolverem, ale Texas Kid už se nepohnul. Marshal věděl, že Texasan už se nikdy nepokusí někoho zastřelit.

Gallagher strčil svůj kolt do pouzdra a otočil se. Musel uvědomit funebráka. Obávaný Texas Kid, tento netvor západu, už nepotřeboval nic kromě místečka na křenově ve Scott City - šest stop pod zemí.

Když se o půl hodiny později Gallagher vrátil do kanceláře, přivítal ho zástupce Lane s vyděšeným výrazem v očích. Mladý kovboj si oddechl, když před sebou spatřil svého nadřízeného.

„Jime, co se stalo?“ vyzvídal. „Slyšel jsem střelbu, ale netroufl jsem si vyjít ven. Mohla to být finta, mohli mě chtít vylákat z vězení a pak osvobodit toho zatraceného Roye Scotta.“

„Byla to past,“ přisvědčil Gallagher. „Ale nebyla nastražená na tebe. Ben Scott na mě poštval nového zabijáka. Škoda jen, že mu to nemůžu dokázat. Vysmál by se mi do očí a všechno by popřel. Takoví chlápci jsou příliš mazaní na to, aby se takto nechali usvědčit.“

„Zabijáka?“ zeptal se Lane. „Kdo to byl? A co sním je?“

Gallagher se pochmurně usmál. „Znáš černého Texas Kida? Well, nemyslím, že mu na pohřeb půjde moc Udí.“

„Texas Kid?“ Laneovi poklesla spodní čelist. „ Jime, snad mi nechceš tvrdit, žes tasil kolt proti tomu černému lumpovi! To snad ne? To bys teď musel být mrtvý.“

„No vidíš a je to tak,“ přisvědčil marshal. „Kid mě mohl dostat. Tasil jsem teprve tehdy, když už měl kolt v ruce. Moc mu to nepomohlo.“

Na zástupcově tváři se objevil úsměv. Proměnil tvář tohoto vážného muže ve veselého, rozpustilého chlapce.

„Jime, vzpomínáš si,co jsem ti řekl dnes večer?“ zeptal se lstivě. „Totiž to, že jsi možná federální marshal -takový jako Wild Bill Hickok nebo Jim Gallagher, který zkrotil Dodge a Abilene. Well, ta příhoda s Texas Kidem mé podezření jen potvrzuje. Ty nejsi člověk, za kterého se vydáváš, že ne?“

„Mysli si, co chceš, chlape,“ zavrčel Gallagher a lehl si na svou postel. „A těch otázek mě ušetři. Jsem unavený a ty by sis měl také lehnout a nevrtat se v takových věcech.“

„Leroyi,“ řekl následujícího rána marshal, když si rozmrzele míchal kávu, „něco se musí stát. Sedíme tu jako v kleci, zatímco Ben Scott má venku možnost kout pikle. Přijel jsem proto, abych zlomil vládu Scottů v tomto kraji. Ale to se mi nemůže podařit, když budu sedět v kanceláři jako v obležené pevnosti a hlídat jednoho vězně. Navíc ten Roy Scott není nic jiného než nafoukaný ničema a ťulpas. Jeho bratr Ben je daleko nebezpečnější - je to člověk, který ví, co chce, a který zná svůj cíl: zvětšení majetku Dvojitého S a rozšíření jeho moci na celou oblast. Toho musíme vyřídit, ne toho hlupáka Roye.“

Napil se a postavil šálek na stůl.

„Co je s Alem Scottem? Na které straně bude stát? Tys přece pro Dvojité S pracoval a musíš ho znát.“

„AI Scott?“ Mladík pozvedl obočí. „AI je nejlepší člověk z celé rodiny. Je to dobrý dobytkář, ale nehraje si rád s revolverem. Jinak je dost měkký. Myslím, že nejraději ze všeho by chtěl svůj klid, aby se mohl starat o svá stáda. To, co provádějí Ben a Roy, mu leze krkem. Ale co má dělat? Je to Scott, a tak musí táhnout za jeden provaz. Přesto si myslím, že by se od svých bratrů okamžitě distancoval, kdyby před nimi všichni neměli plné kalhoty. Tím myslím hlavně Bena.“

„Pořád ten Ben,“ pochmurně zamumlal Gallagher. „Myslím, že ho budeme muset brzy zneškodnit, pokud má v kraji konečně zavládnout klid. Hugh Darnell mi včera řekl, že malí chovatelé nevědí, kudy kam. Na prérii řádí lupiči, kteří využívají nejednoty rančerů. Ti se přirozeně neodváží na pozemky Dvojitého S. Scottové jsou dost silní na to, aby se ochránili. Ale malé ranče, které mají jen pár kovbojů, spějí k zániku, pokud se brzy něco nestane. Ben Scott musí zmizet. Možná se situace zlepší, jestli se řízení ranče ujme AI jako druhý nejstarší.“

„To byl teda dlouhý projev,“ ob-divně řekl Leroy Lane. „Jime, ty by ses klidně mohl stát kongresmanem. Well, samozřejmě máš pravdu. Ale jak to chceš udělat: chceš snad Bena Scotta odkrouhnout?“

Gallagher zvedl obočí.

„Nejdřív se musíme zbavit Roye,“ odvětil. „Ten chlápek pro nás není ničím jiným než koulí na noze. Nejbližší soudce sídlí v Osage. Musí sem přijet a odsoudit toho pitomce, protože pustit ho rozhodně nemíním. Mělo by se konat řádné soudní přelíčení, se vším všudy, a to tady v tomto městě, aby všichni viděli, že i Scott se musí zodpovídat před zákonem. Well, a když bude vynesen rozsudek, najmu několik lidí a nechám ho odvézt do státního vězení v Topece. Tam bude pod zámkem. Na tomto vězení by si vylámali zuby všichni Scottové světa. A pak, příteli Lane, až se tohoto chlápka zbavíme, tak teprve začne skutečný boj. Boj proti Benu Scottovi a jeho pistolníkům! A spolehni se na to, že mnozí z nich brzy prásknou do bot, až zjistí, že ani Scottům nerostou stromy do nebe.“

„Dobrá, takže nejdřív bychom sem měli dostat soudce z Osage,“ řekl Leroy Lane. „To udělám já, Jime.“

Gallagher svraštil čelo. „Vlastně jsem myslel na někoho jiného.“

Lane se zasmál. „V celém Scott City nenajdeš jediného jezdce, který by se toho ujal, dokud Ben Scott sídlí v hotelu Treckhome a Link Jackson má pod kontrolou ulici. Jime, nemáš na vybranou. Pojedu já!“

„No dobrá, jak chceš. A kdy vyrazíš?“

„Za úsvitu, jak to dělají indiáni, když jsou na válečné stezce. Souhlasíš?“

„All right. Ale dávej si pozor. Scott nechal hlídat město, protože musí s něčím takovým počítat. Nemusím ti, doufám, říkat, co by s tebou udělali, kdyby tě chytili?“

Lane zavrtěl hlavou. „Jistěže ne. Ale myslím, že jim proklouznu mezi prsty.“

„Máš aspoň dobrého koně?“

„Ano. Stojí v Tuckerově stáji. Mám ho přivést sem?“

„Ano. Ale dávej pozor na to, aby to vypadalo nenápadně. Nikdo nesmí tušit, co máme za lubem. Leroyi, ty jsi skvělý mladík. Scottové by s tebou neznali slitování, kdyby tě chytili. Bylo by mi tě líto.“

Mladý zástupce se usmál. „Neměj obavy. Budu opatrný jak indián, lstivý jak puma a tichý jak studánka na poušti. Stačí?“

Gallagher se neubránil smíchu. „Tak dobrá. Zmiz a přiveď si koně,“ poznamenal. „Řekni Tuckerovi, že ho teď budeš mít ustájeného tady. Všichni šerifové a jejich pomocníci mají své koně ustájené poblíž svých úřadoven!“

Leroy Lane pozoroval obláčky prachu, které se k němu rychle přibližovaly. Lidé Bena Scotta se nenechali ošálit. Pronásledovali ho a nyní ho už dostihovali.

Uviděl odlesky slunečních paprsků od zvednutých hlavní a uslyšel vyštěknutí pušky, jež odvál poryv větru. Kulka se zaryla do prachu před kopyta jeho hnědáka. Zvedla prach a zeminu. Kdyby ho tato nebo jiná ze střel zasáhla, byl dostih u konce, jednou provždy.

Lane se postavil ve třmenech a začal střílet. Bylo to však obtížné. Zaťal zuby a pokusil se odpružit otřesy cválajícího koně. Při sedmé ráně měl úspěch. Jeden pony jeho pronásledovatelů se zhroutil. Zvíře se převalilo do prachu a jeho jezdec sletěl ze sedla. Byl vyřazen z boje.

Leroy Lane zařval a střílel v ještě kratších intervalech. Přes prachovou clonu viděl záblesky výstřelů. Sahaly po něm olověné prsty smrti. Jedna z kulek mu trefila pažbu winchestrovky a rozstřelila ji. Lane zničenou zbraň pustil a chopil se koltu. Střílel, i když kolem něj pronásledovatelé stáhli smrtící kruh, z něhož nebylo úniku.

Jedna kulka ho zasáhla do boku, druhá do hrudi. Nárazy těchto střel mu připadaly jako údery kladivem. V šoku sletěl ze sedla. Tváří se dotýkal země a v ústech měl náhle prach smíchaný s krví.

V posledním zoufalém vypětí sil se Leroyi Laneovi podařilo ještě jednou se zvednout na kolena. Pokusil se vystřelit z koltu, ale před očima měl rudou mlhu. Třetí kulka ho zasáhla do levého ramene a srazila ho na záda. Obloha před jeho otevřenýma očima zrudla.

Link Jackson, muž s černým vousem, který byl pravou rukou Bena Scotta, zastavil svého koně a obrátil ho.

„Zpátky, chlapci!“ přikázal. „Tento zatracený pobuda už má dost. Ten už nikdy nebude mít chuť si ke košili připínat plechovou hvězdu a hrát si na zástupce.“

Strčil kouřící revolver zpátky do pouzdra a široce se usmál. „To by bylo. Myslím, že boss s námi může být spokojený!“

+ + + + +

Znovu se setmělo. Scott City bylo zahaleno temnotou. Tenký, bledý srpek měsíce zsinal. Už neměl sílu prosvětlit tmu.

Gallagher chodil po kanceláři sem a tam jak chycená puma. Malé okno bylo zatažené závěsem, aby jej nemohl odkrouhnout nějaký ostrostřelec venku. Lampa měla stažený knot a svítila jen slabě. Její žlutý svit téměř nedosáhl do vězení, v němž mladý Scott seděl na pryčně a matnýma očima hleděl před sebe.

Marshal se posadil, ale tísnivý neklid jej přiměl znovu vstát. Byl myšlenkami daleko - u jednoho mladého muže, který už touto dobou musel být v Osage, pokud šlo všechno hladce.

Na ulici zazněl tlumený dusot kopyt a vytrhl jej ze zamyšlení. Dusot koně, který šel unaveným, šouravým krokem. To zvíře za sebou musí mít dlouhou jízdu, pomyslel si. Nebo ho jeho jezdec štval.

Marshal se rázem probral, když dusot utichl přímo před domem. Přistoupil ke stolu a zakryl svým velkým kloboukem lampu. Okamžitě tam zavládlo přítmí.

Několik trýznivých minut se nedělo vůbec nic. Pak se zvenčí ozval hlas, hlas, který Gallagherovi nahnal husí kůži.

„ Jime - u všech svatých - otevři!“

Ten hlas patřil Leroyi Laneovi!

Gallagher se probral ze strnulosti a přiskočil ke dveřím. Zvenčí se ozvalo přidušené kašlání, které bylo následováno pádem na zem. Kůň začal hrabat kopytem a neklidně dupat.

Gallagher otevřel dveře a vyběhl ven. U paty schodů stál kůň. Poznal ho na první pohled. Byl to Laneův plavý kůň, ale teď byl hodně jiný. Hlava mu visela mezi předníma nohama, slabiny se mu chvěly a jeho světlá kůže byla zalepená potem a na prst silnou vrstvou šedého prachu.

Gallagher toho vyčerpaného koně oběhl a spatřil muže, který ležel za ním na břiše.

Jeho zástupce Leroy Lane!

Marshal se vedle něj vrhl na kolena a prsty se dotkl ztvrdlé černé, sražené krve, která Laneovi pokrývala košili. Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, když mladíka vzal do náruče jako dítě a pak jej přinesl do kanceláře.

Položil ho na postel a pečlivě zamkl dveře, načež sundal klobouk z lampy. Její svit padl na Laneovu žlutou, zsinalou tvář. Zástupce byl při plném vědomí. Plály mu oči.

Gallagher couvl. Viděl již mnoho mužů s takovýma očima. S očima poznamenanýma bolestí a smrtí.

Sklonil se k Laneovi a nožem mu rozřízl košili prosáklou krví. Potom uviděl rány po kulkách. Jednu na boku, ta byla poměrně vážná. Druhá byla vysoko nad levým ramenem, ta nebyla tak zlá, ale třetí, nalevo vedle hradní kosti.

Gallagher musel sevřít rty, když ji spatřil. Nebylo pochyb. Leroy Lane, ten statečný hoch, byl na konci své cesty.

„Leroyi,“ pohnutě zamumlal, „kdo ti to, proboha, udělal?“

Lane se pokusil promluvit. Z úst se mu řinula krvavá pěna. Průstřel plic! S tím už se nedalo moc dělat.

Gallagher mu otřel krev z koutku úst. Laneova tvář byla zkřivena po tom nelidském vypětí.

„Jsem těžce zraněný, Jime?“ zasípal.

Gallagher přikývl. „Dost těžce, ale já tě zase dám do pořádku. Nesmíš

41

teď mluvit. Řekni mi jenom jedno: kdo to udělal?“

„Link Jackson!“ V Laneově prostřelené hrudi to zasípalo. „Znáš ho - ten vousatý předák Dvojitého S. Ale nebyl sám. Nedali mi šanci, Jime! Nezvládl jsem to…“

„Teď už vím dost. Musíš teď klidně ležet, Leroyi, slyšíš? Jenom klidně ležet! Přivedu doktora a ten tě zase sešije.“

Lane ho křečovitě chytil za košili.

„Nechoď teď pryč,“ zašeptal. „Jime, já vím, na čem jsem. Nemusíš mi nic předstírat.“

Gallagher se již nedokázal dál ovládat. „Leroyi!“ zamumlal. „Leroyi! Starý brachu…“

Lane se pokusil opřít se o lokty.

„Jednoho jsem dostal. Ale bylo jich příliš moc. Srazili mě ze sedla a mysleli si, že jsem mrtvý. Podařilo se mi dostat se do sedla - ani nevím jak. Pak jsem jela jel…“Ochable klesl na záda. „Jime - je mi líto - že jsem ne-dojel do Osage - nebyla to má vina…“

Gallagher ho pustil a odstoupil. Laneova hlava klesla na stranu.

Trvalo dlouho, než se Gallagher probral ze strnuti. Sklonil se k mrtvému a jemným, starostlivým pohybem přikryl chladnoucí tvář dekou. Potom se otočil. Jeho obličej připomínal kamennou masku, když kráčel ke vchodu do vězení.

Mladý Scott tam seděl s ustrašenýma očima na pryčně.

Gallagher na něj pohlédl. „Scotte, všechno jste to viděl, že ano?“

Mladík mlčky přikývl.

„Slyšel jste tedy také, co řekl zástupce šerifa Leroy Lane, než zemřel?“

Scott znovu přisvědčil.

„Well.“ Gallagher si odkašlal. „Pak také určitě víte, co nyní musím udělat. Váš bratr nechal zavraždit úředníka tohoto města ve výkonu služby. To ho dostane na šibenici. Jej a toho Linka Jacksona.“

Vzhlédl. V ledově modrých očích federálního marshala se objevily chladné jiskry. Royi Scottovi vyvstaly na čele krůpěje potu.

„Víte co? Váš bratr a ten Jackson jsou už teď mrtví, jenom o tom zatím nevědí!“

Otočil se a šel ke dveřím.

Marshal se pohyboval rychle a tiše jako rudokožec na válečné stezce. Požárním schodištěm se dostal do hotelu Treckhome a nepozorovaně se dostal do prvního patra.

Kde byl pokoj Bena Scotta? Ta myšlenka mu vehnala pot do tváře. Však ho najde, i kdyby se měl podívat za všechny dveře tohoto proklatého hotelu.

Chodba odbočovala. Gallagherův pohled padl na široké schody vedoucí do haly. Přikrčil se a skryt za zábradlím se opatrně plížil dál.

V hale se ještě svítilo. Dva divoce vyhlížející muži seděli u jednoho stolu hned vedle vchodu a zabíjeli čas black jackem. Na nohou měli holínky s ostruhami a kolem boků jim visely revolverové opasky.

Osobní strážci Bena Scotta - o tom nemohlo být pochyb.

Gallagherův pohled ztvrdl, když jednoho z nich poznal. Byl to ten vousatý, snědý muž, kterého si všiml už při svém prvním setkání se Scotty. To musel být Link Jackson, předák Dvojitého S. Ten samý muž, který toho dne v kopcích štval mladého Leroye Lanea.

Gallagher potřeboval vynaložit všechny své síly na to, aby ovládl svůj hněv. Teprve po chvíli rozrušení odeznělo a on mohl chladně uvažovat. Vypořádání se s Jacksonem bylo jen odsunuto, nikoli zrušeno.

Pozoroval, jak ti dva míchají karty a začínají novou hru. Jackson nyní držel bank.

Vyhrál toho už hodně. V černých očích se mu zračila chamtivost.

Gallagher využil tohoto okamžiku. Neslyšně proklouzl kolem schodů a dostal se za balustrádu na druhé straně. Těžce oddechuje se narovnal a šel dál. Přestřelka v Treckhome byla tím posledním, co by si mohl dovolit. Bylo jisté, že za dveřmi pokojů hotelu spí více Scottových mužů než ostatních lidí. Bylo by pro ně potěšením, kdyby mohli nového šerifa Scott City rozstřílet na kusy. Well, tak snadné to se mnou mít nebudou, pomyslel si.

Udělal ještě tři kroky a potom uviděl proužek světla pod jedněmi dveřmi, proužek světla na podlaze chodby zahalené v přítmí.

Gallagherova levačka vytáhla z pouzdra kolt a u boku jej přichystala ke střelbě, zatímco pravá ruka pomalu a opatrně zmáčkla kliku. Dveře povolily a otevřely se.

Gallagher rychle vstoupil dovnitř, zavřel za sebou dveře a zasunul zástrčku. Hlaveň jeho revolveru byla namířena na muže, který seděl u stolu, měl před sebou ještě z poloviny plnou láhev whisky a byl k němu otočen zády.

Ben Scott!

Gallagher se tvrdě usmál, když poznal, že jeho domněnky se potvrdily. Rančer si podpíral hlavu dlaní a pohrával si se sklenicí. Revolverový opasek s koltem v pouzdře visel na posteli, příliš daleko na to, aby po něm mohl rychle sáhnout.

Scott musel vrznutí dveří slyšet, ale přesto se neotočil.

„Linku, říkal jsem ti už stokrát, že sem nemáš jenom tak chodit!“ zavrčel. „Kdy si to, ksakru, zapíšeš za uši?“

Gallagher držel revolver u boku a stále jím mířil rančerovi na záda. Pokud by se Ben Scott pokusil o nějakou hloupost, bylo by to naposledy v jeho životě.

„Scotte,“ řekl vlídným hlasem, „to není váš úkladný vrah Jackson. To jsem já - Jim Conlay!“

Sklenice s whisky vyklouzla Scottovi z prstů a chvíli se kutálela po stole. Hnědá tekutina se vylila na dřevo. Velký boss Dvojitého S tam jeden okamžik seděl jako opařený, aby se potom prudce obrátil na židli.

„Conlay!“ zavrčel, když pohlédl na muže, jenž stál vedle dveří a mířil na něj těžkým koltem.

Gallagher přikývl. „Ano, Conlay. To jste asi nečekal, co?“

Špičkou boty si přitáhl židli, otočil ji opěradlem dopředu a sedl si na ni. Lokty se opíral o opěradlo a revolverem stále mířil na Scottovu širokou hruď.

„Well, Scotte,“ tiše dodal, „přišel jsem proto, abyste složil účty. A víte za co? Za vraždu, která byla dnes spáchána. Na váš příkaz!“

Rančerova tvář se zbarvila dozelena.

„Conlayi, já nevím, o čem to mluvíte!“ vyhrkl.

„Lžete, vy zatracený kojote!“ řekl marshal. „Váš předák, ten vousatý Link Jackson dnes v kopcích uštval Leroye Lanea k smrti a vy o tom nechcete nic vědět? Scotte, já vám říkám, že tato záležitost vám zlomí vaz! Lane byl právoplatný zástupce. Vražda úředníka se v našem státě trestá velmi tvrdě a nabádání k vraždě stejně tak. Za to vás dostanu před soud!“

„Šerife, nemůžete mi přišít něco, co jsem neudělal!“ sykl rančer, jenž odložil nafoukanou pózu. „Byla to věc mezi Lanem a Jacksonem. Já s tím nemám nic společného.“

„To můžete vykládat porotě,“ chladně odtušil Gallagher. „Možná najdete mezi porotci někoho, kdo vám tuto báchorku bude věřit. Já jí nevěřím a přiložím na misky vah víc, než budete moct vy - na to se spolehněte.“

Pohrával s revolverem v dlani jako hráč s kartami. „Vezmu vás teď s sebou a zavřu vás do cely vedle vašeho bratra. Předtím vás ale přinutím, abyste pohlédl na svou oběť. Umyjete Leroyi Laneovi krev z prostřelené hrudi! Podíváte se, kam ho zasáhly kulky vašeho zabijáckého předáka…“

„Ne!“ Ben Scott ucouvl, jako kdyby dostal facku. „Ne! Conlayi, to nemůžete udělat! To odporuje zákonu!“

„Opravdu? Tak podívejme!“ Gallagher se tiše zasmál. „Scotte, vy jste přece vždycky chtěl otevřené, to znamená divoké město bez zákona. Jak je možné, že se právě vy chcete odvolávat na zákon?“ Vrhl na něj ostrý pohled a dodal: „Scotte, znám indiánské kmeny, které vrahy přivazují k tělům jejich obětí a pohřbívají je s nimi. Je to barbarský zvyk, jistě. Ale někdy si přeju, aby to takto probíhalo i u nás. Potom by nemuselo zemřít tolik statečných mladíků, jako byl Leroy.“

Odkašlal si a pozvedl revolver. „A teď jdeme a žádné divadlo! Pojďte se mnou. A až budete za katrem, tak si podám vašeho přítelíčka Jacksona. Zaručuju vám, že jestli udělá nějakou hloupost, dostane se do věčných lovišť dřív, než by mu bylo libo. To samé platí i pro vás, jasné?“

Ben Scott mrákotně přikývl. Byl to poražený člověk. Ještě jednou se mu zajiskřilo v očích, když jeho pohled ulpěl na revolveru na posteli. Na chvíli cítil nutkání skočit po něm a rozdat si to s šerifem. Jeho odvaha však byla rázem tatam, když spatřil Gallagherův ledový pohled.

Tento drsňák Conlay odkrouhl i tak obávané střelce, jako byli Mesquite a černý Texas Kid, aniž by při tom utrpěl jediný Šrám. Jistě by neváhal ani na vteřinu zastřelit i jej, Bena Scotta.

Rančer toporně vstal a sáhl po klobouku. V tom okamžiku se však stalo něco, co misky vah osudu ještě jednou naklonilo na jeho stranu.

Na schodech se ozvaly tvrdé kroky. Krátce nato zaskřípala prkna chodby pod váhou těžkého těla.

Gallagher strnul. Všiml si záblesku naděje v rančerových očích a zvedl revolver.

„Netěšte se, Scotte! Jestli někdo vejde do pokoje, skončíte jako Leroy Lane. Myslete na má slova!“

Naděje ve Scottových očích zhasla. Natáhl krk a dál naslouchal krokům, které se zastavily přede dveřmi.

Potom na ně zabušila tvrdá pěst, načež onen neznámý zmáčkl kliku. Gallagher si v tom okamžiku poblahopřál, že zasunul zástrčku. Ze všeho nejméně si přál, aby ho nyní objevili ve Scottově pokoji.

Přes dveře se ozval drsný hlas. „Haló, šéfe, je u vás všechno v pořádku?“

Gallagher udělal krok dopředu a přitiskl hlaveň revolveru Scottovi ke krku. Rančer strnul, když na kůži ucítil chladnou ocel.

„Vymyslete si nějakou výmluvu. Rychle!“ zašeptal marshal.

Scott váhal. „Co se děje, Linku?“ odpověděl po chvíli. „Proč by u mě nemělo být všechno v pořádku?“

Link Jackson zabručel svým basem: „Mike právě šel do svého pokoje a při tom zjistil, že okno je otevřené. Je si jistý, že ho zavíral, než šel za mnou do haly. Tak jsme si mysleli…“

Gallagherovi se v hlavě honily myšlenky. Samozřejmě, okno! Zapomněl ho znovu zavřít, když tam vlezl. Ale tak je to v životě vždycky. Člověk většinou klopýtne u zdánlivě malých, nevýznamných věcí.

„Pošlete ho k čertu!“ tiše přikázal a zesílil tlak revolveru. „Máte tu moc. Ukažte mu, že jste boss!“

Scottovi se začalo jiskřit v očích. Na čele se mu objevilo tisíc malých kapiček potu. Nejraději by Conlaye poslal k čertu, ale nemohl nic dělat. Ne dokud měl revolver přitisknutý ke krku.

„Běž spát, Linku!“ nevrle odtušil. „A myšlení přenech mně! U mě je všechno v pořádku, na to se spolehni!“ Jackson chvíli váhal. Očividně byl nedůvěřivý.

„Jste si jistý, šéfe, že to tak je?“ zeptal se konečně. „Neměl bych raději jít dovnitř?“

„K čertu, ne!“ Zdálo se, že Ben Scott se každou chvíli přestane ovládat. „Už jsem ti přece řekl, že jsem OK. Ležím už v posteli a kouřím cigaretu. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, šéfe.“ Kroky se zase vzdálily a pak utichly. Gallagher se uvolnil a odtáhl kolt od Scottova krku.

„Máte štěstí, Scotte,“ zamumlal. „Kdyby se sem Jackson dostal, kdyby chtěl vyrazit dveře, well, však víte, co by se pak stalo.“

Ukázal na lampu. „Stáhněte knot. Co nejvíc!“

Scott mlčky poslechl. Gallagher ještě chvíli čekal, než opatrně otevřel dveře.

Dlouhá chodba byla prázdná. Pouze petrolejová lampa na jejím konci do ní vrhala trochu mihotavého, třesoucího se světla.

Gallagher vystrkal rančera na chodbu a vtlačil mu kolt do zad.

„Zůstaňte hezky přitisknutý zády k této zbrani!“ varoval ho. „Jestli tlak povolí nebo se stane cokoli jiného, tak jste mrtvý, než byste řekl švec!“

Scott neodpověděl. Kráčel před Gallagherem ke konci chodby, kde byly dveře vedoucí k požárnímu žebříku. Sešlapaný rudý koberec tlumil jeho kroky.

Gallagher odsunul zástrčku a vystrčil zajatce ven na plošinu. Zavřel za sebou dveře a naznačil Scottovi, aby slezl po žebříku. Toto byla navýsost nebezpečná situace. Scott se mohl neočekávaně pustit dolů a pak by bylo hodně těžké jej najít.

Jenže rančerova vůle již, jak se zdálo, byla zlomena. Pomalu kladl nohu před nohu, než dorazil na zem. Gallagher si oddechl, když se i on ocitl dole.

To nejtěžší už měl za sebou. Potom prostrkal Scotta mezi hromadami beden a harampádím, jež bylo naházeno na dvoře hotelu. Tu jeho uši zaslechly tichý šramot, klouzání podrážek a přidušený dech nějakého muže…

Gallagher se otočil. Příliš pozdě!

Do hlavy ho zasáhla ocelová pažba revolveru. Poroučel se na kolena. Naštěstí úder ztlumil jeho velký klobouk. Přesto mu v hlavě hučelo jako v úle. Než mohl namířit kolt a vystřelit z něj, vrhli se na něho dva muži a zkroutili mu ruce za záda.

Poznával brutální tvář vousatého Jacksona. Tento zatracený pistolník byl mazaný. Přes Scottova slova vytušil, že něco není v pořádku.

Obličej Bena Scotta zářil v temnotě - ano, zářil spokojeností.

„Nu, pane Conlayi, co říkáte teď?“ chechtal se rančer. „Zdá se, že se karta obrátila.“

Gallagher přikývl. „Jistě. Udělal jsem chybu a myslím, že je to má poslední.“

Jackson mu vytáhl z pouzdra druhý kolt a přitlačil mu hlaveň své vlastní zbraně ke krku.

„Na to se můžeš spolehnout, chlapče!“ zařehtal se.

Otočil se k rančerovi a zeptal se: „Well, bossi, co s ním teď uděláme?“

Scott svraštil čelo. „Linku, myslím, že si zasloužíte zvláštní prémii. Jak jste přišli na to, že mě ten chlápek chtěl unést z hotelu?“

Jackson se zazubil. „Velmi jednoduše. Mike se prostě zapřísahal, že to

okno zavřel. A to znamenalo, že do hotelu přišel někdo, kdo nechtěl být viděn. O.K., bossi, vy jste potom byl tak komický, když jsem s vámi mluvil. Schovali jsme se a nespouštěli vaše dveře z očí. Když jsme vás uviděli, jak vycházíte s tím rádobyhrdinou ven, proběhli jsme halou na dvůr a počkali si, až nám pan Conlay vběhne do náruče. To je všechno.“

„Dobrá práce, Linku!“ pochválil ho Scott.

Otočil se ke Gallagherovi a řekl: „Conlayi, jste na konci lasa, to přece víte, ne?“

Marshal mlčky přikývl.

„Linku,“ přikázal Scott Jacksonovi, „ty a Mike odvedete Conlaye pryč! Víte kam! A potom dostanete Roye z toho zatraceného vězení!“ To byl jasný rozsudek smrti a Gallagher to cítil. Na čele mu vyvstal pot.

„Scotte, to nepůjde tak rychle,“ prohodil. „To s tím Royem. Klíče od cely jsem uložil na určité místo. Museli byste přeřezat mříže, abyste vašeho bratra osvobodili. A myslím, že to by dokonce i pro Dvojité S byla velmi nepříjemná záležitost. Osvobozování vězně! Občané Scott City by možná vyslali své zástupce ke guvernérovi do Topeky, kdybyste to riskli!“

„Šéfe, ten chlápek má pravdu,“ zamumlal Jackson a zneklidněně pohnul rameny. „Nesmíme už dál riskovat…“

„Linku, drž hubu!“ zavrčel Ben Scott. Přistoupil k marshalovi a chytil ho za košili. „Kde jsou ty klíče? Mluv!“

Gallagher se usmál. „Na bezpečném místě, to už jsem přece řekl. Scotte, můj život je ve vašich rukou, a tak vám dám návrh: mou svobodu za svobodu vašeho bratra. Souhlasíte?“

Rančer překvapeně ucouvl. „Co to má znamenat, Conlayi?“ Marshal cítil jeho nedůvěru.

„To znamená, že v doprovodu vašich mužů půjdu do úřadovny a pustím Roye, pokud mi dáte slovo, že mě necháte být.“

„Souhlasím!“ řekl Ben Scott rychlé, příliš rychle na to, aby to mohl myslet upřímně. Gallagher zachytil pohled, který rančer vrhl na svého předáka.

„Linku a Mikeu, vy odvedete Conlaye do vězení! Ale dávejte pozor, aby vás nepřelstil! Dejte mu jeho revolvery, ale vyndejte z nich náboje. Mohli byste někoho potkat, takže to musí vypadat normálně. Conlayi, váš život za Royovu svobodu, to je férové. Můžete být spokojen. Necháme vás běžet, ale postaráme se o to, abyste už nikdy nepřišel na myšlenku nosit v tomto městě na košili plechovou hvězdu. Dvojité S má vždycky navrch. Myslete na má slova!“

Otočil se a zmizel v temnotě.

Link Jackson se zazubil. „Well, přítelíčku, teď to tedy vyřídíme. Vy nám dáte Roye a potom sednete na koně a velice rychle zmizíte, jasné?“

Gallagher přikývl. „Naprosto!“

Dobře věděl, že tito dva zabijáci by ho nikdy nenechali běžet. Odzbrojili by ho a vydali by se za ním, jakmile by opustil město.

Viděl, jak Jackson vysypává náboje z bubínků jeho koltů a pak mu takto zneškodněné zbraně strká zpátky do pouzdra. Druhý muž, kterého oslovoval jako Mikea, mu zabořil hlaveň revolveru do zad.

„A teď jdeme, pane šerife,“ zavrčel, „a žádné triky. Vaše hvězda se mi nelíbí. Vždycky znervózním, když takovou vidím. A ta vaše mi obzvlášť leží v žaludku. Spolehněte se na to, že kolt v mé ruce vystřelí, když uděláte nějakou hloupost. Jdeme!“

Trojice se vydala potemnělou ulicí. Přešli na druhou stranu. Gallagher na zátylku cítil Jacksonův a Mikeův dech. Kráčel mezi nimi a jejich revolvery mu mířily na záda.

Když se přiblížili k vězení, Gallagher uviděl, že přes deky, jimiž bylo zakryto malé okno, prosvítá světlo. To jej znejistělo. Že by nezhasí lampu, když šel ven? Možná na to zapomněl, když byl rozrušen z Leroyovy smrti.

Také jeho strážci si toho světla všimli. Zastavili se. Ozvalo se cvaknutí Jacksonova revolveru.

„Co je to?“ nedůvěřivě se zeptal předák. „Conlayi, kdo to tam na vás čeká?“

Gallagher si uvědomoval význam té otázky. Možná se mu podaří tyto dva drsné hochy zastrašit. Možná mu osud poskytl ještě jednu šanci, byť jen mizivou, ale on se jí nemínil vzdát.

„To je můj zástupce,“ prohodil rychle a nazdařbůh.

„Váš zástupce?“ Jackson svraštil čelo. „Conlayi, takové vtipy nemám rád! Váš zástupce je mrtvý, to já musím vědět nejlépe.“

Barbarsky se zasmál a pohodil si s koltem.

Gallagher by mu nejradši jednu vrazil, ale ovládl se.

„Je to tak, jak říkám,“ chladně odtušil. „Dneska jsem najal druhého zástupce. Je to hodně tvrdý chlapík. Well, Jacksone, ve Scott City se dějí i věci, o kterých Dvojité S neví, hlavně ne, když jeho muži jezdí po kopcích za městem.“

„Co tím chcete říct, Conlayi?“ výhružně se otázal Jackson.

„Och, nic zvláštního. Proč se snažíte z mých slov vyčíst víc, než v nich je?“

Předák poznal, že tu něco nehraje. Nemohl vědět, že smrtelně zraněnému Leroyi Laneovi se podařilo vrátit se do města a že marshal už dávno věděl, jakou roli v této tragédii sehrál.

„Well, Conlayi, pojďme tedy dovnitř,“ rozhodl. „Povězte svému zástupci, že jste se dohodl s Dvojitým S a že Roye pouštíte na svobodu. A nezkoušejte nás oblafnout! Mám hodně nervózní ukazováček. Bylo by mi líto, kdybych vás musel poslat k čertu.“

Pomalu vyšli po schodech vedoucích ke kanceláři. Marshal zaklepal na dveře. „Nestřílej - to jsem já!“

Nedostal odpověď. Nikdo kromě něj nevěděl, že v úřadovně je jen mrtvý zástupce, a mrtví už nemluví. Proto zkameněl překvapením, když se zpoza dveří ozval čísi klidný hlas.

„Dobrá, kámo, pojď dovnitř! Nebudu střílet.“

Gallagher tam chvíli strnule stál jak Lotova žena. Že by ho šálily nervy? Byla to snad halucinace? Kdo tam, k čertu, mohl sedět v jeho kanceláři a čekat na něj? Že by Hugh Darnell?

Ucítil tlak Jacksonova revolveru v zádech.

„Tak dělej, chlape!“ netrpělivě zavrčel vousáč. „Nemám chuť se tu s tebou vybavovat celou noc.“ Gallagher položil dlaň na kliku a pomalu ji stiskl. Dveře se otevřely a on spatřil prostor kanceláře.

V průchodu mezi úřední místností a vězeňským traktem seděl na židli muž, který na kolenou držel velkou, starou brokovnici se dvěma hlavněmi. Měl na sobě tmavý kabát a květovanou vestu hráče z povolání.

Byl to Chuck Burnett.

„Ahoj, Jime,“ ospale řekl Chuck a potlačil zívnutí. „To jsem rád, žes přišel. Už jsem dost unavený.“

Gallagher mu nedokázal odpovědět. Pohled na Chucka mu vyrazil dech.

Tlak Jacksonova revolveru v zádech ještě zesílil.

„K sakru, pročs nám neřekl, že nás tu bude čekat s flintou v ruce?“ podrážděně zavrčel vousáč.

Chuck Burnett nyní uviděl oba muže, kteří za marshalem vešli do kanceláře.

„Ale!“ řekl překvapeně. „Kohos to sem přivedl, Jime?“

Okamžik překvapení pominul. Gallagher opět uvažoval. Tady byla jeho šance! A on ji nemínil pustit.

„Dohodl jsem se s Dvojitým S,“ odvětil klidným hlasem. „Sakra, proč bych měl nést kůži na trh zrovna v tomto městě plném zbabělců? Pustíme Roye Scotta a zmizíme. Tito dva si přišli pro něj.“

Lstivé oči Chucka Burnetta zajiskřily. „Takže toho mladého troubu necháme běžet. Jime, podej mi klíče. Položil jsem je na tvůj psací stůl.“

Otočil se do vězení a řekl: „Scotte, slyšel jste to? Půjdete ven!“

Gallagher udělal tři klidné kroky k psacímu stolu. Hlavou se mu honily myšlenky. Ty klíče jsou přece úplně jinde! Chuck to řekl jen proto, aby ho dostal pryč od těch dvou! Aby na ně mohl vypálit z brokovnice!

Dorazil k psacímu stolu, sklonil se nad něj a pak se vrhl za něj.

„Teď, Chucku!“ vykřikl.

Vtom třeskl Jacksonův kolt. Předák poznal past, do které se s Mikem dostali. Kulka se zavrtala do stolu nad Gallagherovou hlavou a vyštípla z něj dlouhou třísku.

Nato zaduněla stará brokovnice Chucka Burnetta. Místnost byla okamžitě plná štiplavého dýmu.

Jackson koupil plnou dávku do prsou a skácel se na svého komplice.

„Chucku - tvůj revolver!“ křikl marshal, jenž sledoval, jak se Mike pokouší odhodit Jacksona, aby mohl vystřelit.

Vzduchem proletěl těžký kolt, narazil na hranu stolu a odrazil se zpět. Gallagher se vrhl vpřed. Levou rukou zachytil revolver a zvedl ho do výše - ve stejném okamžiku, kdy se Mikeovi podařilo odvalit ze sebe Jacksona.

Revolvery obou mužů třeskly téměř ve stejný okamžik. Gallagher ucítil závan kulky, ale zůstal nezraněn. Jeho protivník vykřikl a pustil svůj kolt. Náraz kulky ho napůl otočil. Spadl zády na dveře a pomalu se po nich svezl. Rukáv košile měl nasáklý krví, v očích se mu zračila bolest.

Okamžik se nedělo skoro nic. Panovalo tam tísnivé ticho. Dým z výstřelů dráždící plíce byl velmi hustý. Chuck Burnett vstal, přiskočil k zadním dveřím a otevřel je. Po chvíli už se tam dalo dýchat a Gallagher tak mohl spatřit scénu tohoto dramatu v plné kráse.

Link Jackson byl mrtvý, dávka sekaného olova jej zasáhla naplno. Gallagher vůči němu nepociťoval lítost. Musel myslet na Leroye Lanea, jenž ležel pod přikrývkou na jeho posteli.

Gallagher se otočil k Mikeovi, který se opíral o stěnu a tiše sténal.

„Kam tě to trefilo?“otázal se krátce.

Mike ukázal na pravé nadloktí. Kulka velké ráže mu rozdrtila kost. 50

Bylo jasné, že to bude trvat dlouho, než bude opět schopný tasit kolt.

Gallagher svraštil čelo. „Well, myslím, že už mám špatné oči. Mířil jsem níž. Můžete chodit?“

Mike zatnul zuby. „Já myslím - že to půjde,“ zasténal. Neměl zájem na tom pobývat dál ve společnosti muže, který za takovéto situace ještě žertoval o tom, kam mířil.

„Dobrá, potom vytáhněte doktora z postele, ať nevykrvácíte!“ řekl mu marshal. „Nemějte strach, to zvládnete. Myslete na mladého Lanea. Ten se třemi kulkami v hrudi přijel až před tuto úřadovnu.“ Chladně se zasmál a dodal: „Doktor vás ošetří a potom si pro vás přijdu, jestli odtud do té doby nezmizíte.“

Mike se vrávoravě zvedl, opíraje se o zdravou levačku. Podrážky jeho bot klapaly na prknech chodníku, když kráčel pryč.

Chuck Burnett pozvedl obočí. „Proč ho nechals běžet, Jime?“

Gallagher se usmál. „Co s ním? Je to jenom malá ryba a navíc je těžce raněný. Nemám čas na to, abych se s ním zdržoval, když rozhodující boj klepe na dveře. Boj, který ranči Dvojité S zlomí vaz.“

Ukázal na mrtvého Jacksona a dodal: „Tento chlápek byl poslední hradbou, za kterou se Ben Scott mohl skrýt. Teď se nám musí postavit. Chucku, buď si jistý, že za čtyřiadvacet hodin bude náš úkol v tomto městě vyřízen. Do té doby bude Ben Scott v železech a jeho moc bude zlomena. Porušení veřejného míru, nabádání k vraždě a ozbrojenému

přepadení, pokus o osvobození vězně a tak dál, důkazy jsou jednoznačné. Za to ho každá porota v této zemi pošle na deset let za mříže. A jeho bratr AI si rozmyslí pokračovat dál v jeho stylu. Bude rád, že může v klidu chovat dobytek.“

Chuck Burnett se zazubil. „Potom si budu muset pospíšit, abych dokončil rozdělanou práci. Domluvil jsem si pár partií pokeru, ze kterých se dají vytřískat hezké peníze. Vlastně je škoda, že tu místní nebudu moct dál oškubávat.“

Ukázal na Linka Jacksona a otřásl se. „Vypadá jako padlý na bitevním poli. Jime, já teď raději jdu. Pošlu sem funebráka, ať to tu uklidí.“

Chtěl ke dveřím, ale marshal ho zadržel.

„Chucku, ještě něco…“

Burnett zvedl obočí. „Copak?“

„Jak tě, propánakrále, napadlo přijít sem a hrát si tu na zástupce?“

Štíhlý hráč si zastrčil palce do rukávů své květované vesty.

„Příteli Gallaghere, to mě máš za hlupáka?“ odvětil. „Měl jsem oči otevřené a viděl jsem i to, jak se dnes večer vrátil tvůj zástupce, postřelený a umírající. Když jsem tě potom spatřil, jak jdeš pryč, hned jsem věděl, kam máš namířeno. Well, pomyslel jsem si, že by neuškodilo toto osiřelé vězení hlídat, dokud se nevrátíš. O tvé nepřítomnosti by se totiž mohli dozvědět jistí lidé ve městě, lidé, kteří mají zájem na tom, aby se pan Roy Scott dostal z vězení. Proto jsem se rozhodl jim ten špás překazit.“

„A potom?“

„Co by? Přišel jsem sem, našel jsem toho nebohého chlapce, posadil jsem se na jeho židli a vzal si tu flintu, když jsem se předtím přesvědčil, že je nabitá a funkční. Zbytek už víš sám.“

„Chucku - jestli mě paměť neklame, tak jsem zamkl dveře úřadovny, když jsem odcházel,“ zamyšleně poznamenal Gallagher.

Chuck Burnett se šibalsky usmál. „Zamknuté dveře pro mě nejsou žádnou překážkou. To už by musel být speciální zámek. Naštěstí na těchto dveřích žádný nebyl. Naštěstí pro tebe, starý brachu…“

Marshal zadumaně přikývl. „Máš pravdu, Chucku,“ zamumlal. „Tentokrát to bylo o fous! Proklatě o fous!“

Ovanul jej průvan. Pomalu zvedl hlavu a uviděl, jak se dveře zavírají.

Chuck Burnett odešel.

Ben Scott ještě tu samou noc opustil hotel Treckhome. Uslyšel střelbu a vyvodil si z toho pro sebe důsledky.

Gallagher tam přišel o půl hodiny později. Scott odjel, aniž zaplatil za pokoj nebo si sbalil věci.

Marshal se vrátil do své kanceláře. Neměl naspěch. Rančer mu neunikne. Scott byl poražený člověk a sám to věděl.

Lane a Jackson byli mezitím odneseni, na prknech podlahy však zůstaly temné skvrny. Gallagher náhle pocítil únavu. Venku už panovalo přítmí. Vrhl se na pryčnu, aby se ještě trochu vyspal.

Po snídani osedlal Thunder, strčil winchestrovku do pouzdra a vyjel. Jeho cílem byl ranč Scottů. Chtěl tu záležitost vyřídit ještě do večera.

Na ranč dorazil před polednem. Když vyjel na hřeben, spatřil velkoryse postavené budovy stojící v údolí Walnut River. Z ranče doslova čišela jeho moc a bohatství.

Otevřel branku, jež ohraničovala volnou pastvinu, aniž sesedl z koně. Thunder trhla hlavou a neklidně zafrkala. Dlouhé dny ve stáji v ní roznítily touhu běžet a na tom nic nezměnila ani cesta na ranč.

Gallagher přijel před hlavní budovu. Nemusel slézat ze sedla. Byl očekáván. Ten muž stál na širokých schodech verandy.

Mohl mít tak něco před třicítkou. Vypadal jako Scott a zároveň také ne. Jeho ústa byla měkčí a jeho šedým očím chyběl tvrdý pohled Bena Scotta.

Gallagher se opřel rukama o hrušku sedla. Byl ostražitý. V tom domě možná někde za oknem číhal Ben Scott a čekal na něj s winchestrovkou v ruce.

„Jmenuj u se Conlay,“ představil se. „Vy jste AI Scott, že ano?“

AI přikývl. „Ano! Očekával jsem vás, šerife.“

Gallagher svraštil čelo. „Takže víte, proč jsem přijel?“

„Samozřejmě! Chcete zatknout Bena. Jenže jste přijel příliš pozdě.“

Marshal v sedle strnul. „Co to má znamenat, Scotte?“ otázal se ostře.

„To znamená, že Ben před hodinou odjel. Je pryč. A na tom nejlepším koni, jakého jsme kdy chovali.“

„Kam?“ Marshalova otázka zněla tvrdě jako rána z pušky.

Mladý rančer pokrčil rameny. „Šerife, nemůžete po mě chtít, abych svého bratra vydal katovi,“ odvětil unaveně.

Gallagher si mladého muže změřil pohledem. Toto byl Scott, který mohl napravit špatnou pověst svého rodu za předpokladu, že se mu podaří vyřídit Bena Scotta. Ben musel zmizet, jeho moc nad těmito pastvinami musela být jednou provždy zlomena.

„Ale,“ řekl vážným tónem, „chápu vaše pocity. Myslím si však, že Benovi spíš jen uškodíte, když budete krýt jeho útěk.“

Alova víčka se zachvěla. „Proč? Conlayi, jak tomu mám rozumět?“

„Well, kdybych ho chytil teď, tak dostane pár let. Ještě není tak starý a mohl by začít znovu, až by se vrátil z vězení. Jestli se mu ale povede pláchnout přes hranici - do Nebrasky, nebo možná do Colorada, well. Ale potom se s největší pravděpodobností vydá na cestu zločinu. A vy víte, co to znamená. Buďto ho jednoho dne polapí a pověsí, nebo ho zastřelí nějaký federální marshal, ranger nebo nějaký zdivočelý pistolník.

To v konečném důsledku vyjde nastejno. Chcete být za každou cenu vrahem svého bratra?“

AI Scott zvedl hlavu. Podivně se mu leskly oči.

„Conlayi, vy jste ale zatraceně ostrý chlapík!“ zamumlal. „AU right, máte pravdu. Už dávno jsem to Benovi říkal, ale nechtěl mě poslechnout.“ Vystrčil bradu a dodal: „Well, možná byste měl zajet do Pineville. Má tam být nádraží Kansas Pacific Railway. S její pomocí se dá velice rychle setřást prach našeho státu.“

Gallagher to pochopil. „Díky, Ale,“ usmál se. „Jestli se Roy ještě dá zachránit, tak jedině díky vám.“

Otočil Thunder na zadních, ale vtom jej zastavilo zvolání mladého rančera.

„Conlayi - co chcete s Royem udělat?“

Gallagher se zasmál. „Nic. Byl jenom návnadou na mnohem nebezpečnější rybu. Za ty poslední dny ve vězení měl čas přemýšlet. Až bude můj úkol tady vyřízený, tak ho pustím. Spokojen?“

Na rančerově tváři se objevil výraz úlevy. I v jeho žilách kolovala krev Scottů a už tak pro něj bylo dost zlé, že se jeden z nich dostal na šikmou plochu. Ale dva Scottové ve vězení? Ta myšlenka byla i pro něj nesnesitelná.

„Naprosto!“ zvolal. „Conlayi, myslím, že máme co odčiňovat. Buďte opatrný, až narazíte na Bena. Ten se nenechá jenom tak zatknout.“

„Též bych řekl,“ zamyšleně přisvědčil marshal. „Well, Ale, pokusím se ho ušetřit - kvůli vám.“

Svými velkými ostruhami se měkce dotkl slabin ryzky. Thunder vyrazila a vydala se směrem na západ.

Jim Gallagher tento kraj sice neznal, ale měl v hlavě mapy tohoto obrovského dobytkářského království, které visely ve vládních budovách v Topece. Proto pro něj nebylo těžké najít cestu do Pineville.

Pineville byla stanice nově zbudované kansaské dráhy a měla význam jako středisko dobytkářského kraje. Dvakrát za rok, po jarním a podzimním shánění, tam rančeři hnali mnoho mil svůj jatečný dobytek, aby jej tam prodali obchodníkům. Dnem i nocí sem přijížděly vlaky s prázdnými vagóny a pak po několika hodinách odjížděly s bučícím dobytkem.

Nespočetné ohrady podél nakládacích kolejí bývaly přeplněny dobytkem, jenž podupával v prachu. Bývaly zde zastoupeny všechny cejchy západního Kansasu.

Bary, tančírny a herny tohoto městečka mívaly plné ruce práce, aby z divokých hochů z honáckých mužstev dostaly tvrdě vydělané peníze. Když tyto dny skončily, upadlo Pineville opět do bezvýznamnosti malého prérijního Zapadákova.

Bylo to pozdě odpoledne, když Gallagher konečně spatřil budovy městečka. Z východu se táhl lesklý pruh kolejí, který půlil město a vedl dál v naprosto rovné přímce na západ.

Gallagher popustil Thunder uzdu. Pomalu klusal podél kolejí. Jeho cílem bylo nádraží. Jen tam se mohl dozvědět, jestli už jel vlak na západ a zda do něj nasedl Ben Scott.

Ve stínu budovy jednoho skladiště sesedl a pustil uzdu Thunder na zem.

Svraštil čelo, když pozoroval dřevěnou boudu představující budovu nádraží, na níž zanechaly stopy vítr, déšť a slunce. Se zamyšleným výrazem odstranil z košile šerifskou hvězdu a schoval ji do náprsní kapsy.

Pomalu se vydal na cestu. Přešel koleje a dorazil k dřevěné boudě. Za otevřeným oknem seděl před Morseovým aparátem muž se zeleným kšiltem. To byl telegrafista, přednosta stanice, prodavač lístků a železniční zřízenec v jedné osobě.

„Haló,“ uctivě řekl Gallagher a sáhl si na okraj klobouku, „hledám jednoho přítele, je poměrně vysoký, hubený a má šedé oči. Vypadá jako dobytkář. Chtěl tu nasednout na rychlík do Denveru. Viděl jste ho?“

Muž si posunul svůj zelený kšilt do čela.

„Ach, vy myslíte pana Marlowa!“ protáhle odvětil. „Ano, byl tu před hodinou a ptal se na ten vlak. Měl smůlu. Polední vlak už byl pryč a další jede až v sedm. Tím pádem ale máte štěstí vy.“

„To ano, a jaké,“ dvojsmyslně přisvědčil marshal. „Ale tak už to v životě chodí. Pro jednoho je něco štěstí, pro druhého smůla. Je dobře, že jsem ho ještě zastihl. Víte, kam šel?“

„Chtěl prodat koně. Řekl jsem mu, ať jde k ohradě Ride’m. Ta ohrada patří Leši Baxterovi a Baxter obchoduje se vším, co má chlupy a čtyři nohy.“

Nádražní zřízenec se svému vtipu pobaveně zasmál. Gallagher se k němu zdvořile přidal, aby jej neurazil.

„A kde tu ohradu Ride’m najdu?“

„Je skoro na druhém konci města. Prostě jenom jeďte dál. Však už ji najdete.“

Gallagher poděkoval, přišel zpátky k Thunder a nasedl. Když projížděl kolem budovy nádraží, vystrčil ten muž hlavu z okna.

„Vy ale máte krásnou klisnu! Dávejte si pozor, ať vám ji Les Baxter nevyfoukne zpod zadku, hahaha!“

Gallagher si upravil revolverový opasek a popustil Thunder uzdu. Ben Scott byl tedy ještě v Pineville. Musel se mít na pozoru. Rančer se patrně bude bránit jako puma zahnaná do rohu.

Marshal projel městem a dorazil ke svému cíli. Ve stínu jednoho ořechu se rozprostíralo několik oplocených ohrad, v nichž se pásli koně všech plemen. Nad branou z hrubě opracovaných trámů visel nápis OHRADA RIDE’M, LES BAXTER.

Les Baxter ho přijal osobně. Byl to obr s dlouhými, pevnými stehny krotitele divokých koní. Seděl na nejvrchnější tyči ohrady a pozoroval dva muže, kteří cvičili koně.

„Dobrý den, cizince!“ Baxter si zahvízdl, když spatřil ryzku. „Co vás ke mně přivádí? Chcete mi prodat tady tohoto skvělého koně? Nabídnu vám za něj pět set! A to už je pěkná hromádka peněz v kraji, kde se dá dobrý pony i se sedlem koupit za třicet dolarů.“

Gallagher s úsměvem zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale má klisna není na prodej, i kdybyste ji chtěl vyvážit zlatem.“

Baxter se zamračil. „To jsem si myslel. Vždycky, když uvidím šanci na obchod svého života, tak mi to uteče mezi prsty. Well, co si tedy přejete?“

„Hledám svého přítele Marlowa. Přijel sem před hodinou, aby tu nasedl na vlak do Denveru. Jak jsem slyšel, nabídl vám svého koně.“

„To ano! To ano!“ Baxter se pobaveně rozesmál. „Je to ten hnědák, co stojí tam. Jenom je trošku uštvaný.“ Vrhl na marshala ostrý pohled a dodal: „Váš přítel má asi zatraceně naspěch. Chce zmizet, že? Asi má v patách šerif a, co?“

Gallagher se pokusil o úsměv, i když mu nebylo moc do zpěvu.

„Baxtere, vy máte zatraceně dobré oči! Jak jste na to přišel?“

Koňský handlíř se znovu zasmál. „Protože vůbec nezkoušel se mnou smlouvat. Nabídl jsem mu za toho hnědáka šedesát dolarů a on si je bez váhání vzal, i když ten kůň má dvojnásobnou cenu. Příteli, ten, kdo se chce tak rychle zbavit koně, ho buďto ukradl, nebo má nějaký jiný důvod, proč zmizet. A to proklatě pádný, to vám řeknu!“

„Baxtere, vy máte nejenom dobré oči, ale i hlavu,“ uznale konstatoval Gallagher. „Marlow je skutečně na útěku. Je to taková hloupá historie. Přijel jsem sem jen proto, abych mu předal nějaké informace. Prozradíte mi, kde ho najdu?“

„Synu, když se mě ptáte tak přímo -nikdy jsem ho neviděl, kdyby se mě na něho ptal někdo s hvězdou.“

„Well, víte, kde je Marlow teď?“

„Řekl mi, že chce spláchnout prach v hrdle, než přijede vlak. Myslím, že bude v Last Frontier nebo v Old Cowboy.“

Gallagher mu poděkoval, obrátil Thunder a vydal se zpátky do města.

+ + + + +

Přišel k saloonu Old Cowboy.

Sesedl, ovázal uzdu klisny okolo zábradlí a pohlédl přes křídla lítacích dveří. Scotta nikde neviděl.

Rozhodoval se. Má vzít Thunder s sebou, nebo ji tu má nechat stát? Vteřinu váhal a pak se rozhodl jít dál pěšky.

Ryzka byla příliš nápadná. Scott ho mohl spatřit a pak se nepozorovaně vypařit. To nechtěl riskovat.

Vytáhl si kalhoty a pustil se do pátrání. Lidé se mu vyhýbali obloukem, když na něj narazili. Muž v zaprášeném oděvu se dvěma kolty u pasu, to

mohlo znamenat jen jediné!

Gallagher šel pomalu, krok za krokem.

Saloon Last Frontier byl lepší podnik. Gallagher to poznal už podle fasády.

Jeho pohyby byly ještě prozíravější. Každým okamžikem očekával záblesk výstřelu a třesk koltu.

Dveře saloonu se rozletěly. Po širokých schodech vedoucích na chodník sešel muž. Gallagher zůstal stát s levou ruku na pažbě revolveru. Potom si vydechl a uvolnil se. Ten muž nebyl Ben Scott.

Ještě třicet kroků ho dělilo od saloonu. Instinktivně cítil nebezpečí, ke kterému se blížil.

Opět vrzly dveře. Znovu ven vyšel muž, který pak houpavým krokem sestupoval po schodech na chodník. Marshal se uvolnil. Napětí poslední půlhodiny z něj opadlo.

Muž na schodech byl Ben Scott. Byl rudý a zpocený v důsledku konzumace alkoholu.

Gallagher si povytáhl revolver z pouzdra. Potom se spokojeně usmál. Zbraň by se v případě potřeby dala tasit hladce.

V tom okamžiku Ben Scott zvedl hlavu. Pohled jeho šedých očí ulpěl na marshalově tváři.

Ben Scott vypil víc, než mohl snést. Nejdřív pivo, aby spláchl prach cesty. Potom whisky, aby utlumil strach, který mu svíral žaludek.

Jim Conlay!

Ben Scott cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Opilost rázem vyprchala. V jedné jediné vteřině byl střízlivý. A s opojením z whisky zmizela i jeho odvaha a vražedná nenávist, která ho sžírala.

„Scotte!“ ostře zvolal Gallagher, který svého soka nespouštěl z očí. „Jménem zákona, vzdejte se! Odepněte si opasek a dejte ruce vzhůru!“

Scottův obličej se zkřivil. V očích se mu zračil strach.

„Conlayi, copak ses spřáhl se samotným peklem?“ zavyl, zatímco jeho oči těkaly po okolí a zoufale hledaly možnost úniku.

Se zděšením sledoval, jak se lidé na ulici klidí. Kolem něj a šerifa se vytvořil volný prostor. Jako stvořený k souboji.

Ben Scott vyrostl v drsných dobách.

Věděl, proč se ti lidé tak chovají. Chtěli se skrýt. Nikdo se nechtěl stát obětí zbloudilé kulky.

Ben Scott pomyslel na svůj kolt, který měl v pouzdře, ale neodvážil se jej dotknout. Ten zatracený Conlay porazil v revolverovém duelu Texas Kida! Jakou šanci proti němu mám já?

Žádnou!

Opět se ozval šerifův hlas. „Scotte, naposledy vás vyzývám, odepněte si opasek a dejte ruce vzhůru!“

Benu Scottovi trhly prsty. Už už vytahoval kolt k zoufalému boji o všechnu, když tu spatřil bryčku taženou dvěma skvostnými ryzkami.

Na kozlíku sedělo dítě, dívka ve věku zhruba deset až dvanáct let, která na něj hleděla vytřeštěnýma, vyděšenýma očima.

Rančerovi bleskla hlavou myšlenka. To je jeho šance! Ten kůň, bryčka a to děvče - to může být jeho záchrana!

Mocným skokem se vrhl z horního schodu a doskočil až na kozlík. Vytrhl dítěti z ruky opratě, rozmáchl se bičem a práskl jím koně, zatímco ve stejném okamžiku uvolnil kopnutím brzdu. Nádherná zvířata se vzepjala a vyrazila. Bryčka se klátila sem a tam a chvíli to vypadalo, že se převrhne, přesto se nakonec usadila na vysokých kolech, když rančer vyjížděl z města.

„Scotte, ty zbabělý kojote!“ zvolal Gallagher.

Jeho kolt vyletěl z pouzdra, načež třeskl výstřel. Kulka však minula. Musel mířit hodně vysoko, aby neohrozil křičící dívku. V následujícím okamžiku se již rachotící vůz ocitl mimo dostřel.

Gallagher si strčil kolt zpátky do pouzdra a rozběhl se. Vrazil do něj jeden ječící muž. „Jennie – moje dítě! Zachraňte moje dítě!“

Odstrčil toho muže stranou a běžel dál. Thunder stála na opačném konci ulice, příliš daleko na to, aby pro ni běžel. Poblíž však byli jiní koně. Houževnatí poníci, kteří civěli do prázdna před zábradlím obchodu.

Chopil se uzdy nejlepšího z nich a sáhl po podbřišníku. Řemínek byl napjatý. Kůň vyrazil a rozběhl se po ulici. Gallagher, který nestačil vyskočit do sedla, sevřel hrušku sedla. Byl smýkán a špičkama bot vyrýval dvě hluboké rýhy do prachu ulice. Takovýmto způsobem ho kůň smýkal tucet nebo i více yardů. Potom Gallagher přitáhl kolena, odrazil je od plece cválajícího zvířete a natáhl nohy před sebe. Patami tvrdě narazil do země, ale to ho při té rychlosti zároveň vyneslo do výše. Roztáhl nohy a v následujícím okamžiku již seděl v sedle.

O několik vteřin později marshal strčil nohy do třmenů a nalezl rovnováhu. Daleko před ním mizela v oblaku prachu bryčka.

+ + + + +

Během první půlhodiny se odstup nezměnil. Scott se několikrát ohlédl a podíval se na svého pronásledovatele. Pokaždé potom práskl bičem. Jeho náskok se pak vždycky o něco zvětšil, ale toto nesmyslné tempo ryzky nemohly vydržet dlouho. Jejich cval se zpomalil a marshal začal ztrátu stahovat.

Tak to šlo míli za mílí na vyjeté, špatné cestě, o které ani Scott ani jeho nemilosrdný pronásledovatel nevěděli, kam vede. Z prérie se ozvalo pískání lokomotivy. Vlak, kterým chtěl Ben Scott jednou provždy opustit kraj, právě vjížděl do Pineville.

Cesta se rozdvojovala. Jedna vedla vpravo do mírně zvlněné roviny široširé prérie. To nebylo to pravé místo pro uprchlíka, který se chtěl skrýt. Ben Scott si zvolil tu, která vedla dál téměř přesně na západ, k tmavě modrému, strmému masivu pohraničních hor. Pokud by se mu povedlo dostat se do hor, měl by ještě šanci.

V trysku Gallagher pohlédl na starý ukazatel stojící na rozcestí. Směrem, kterým se vydal Scott, mířila šipka s nápisem Desert Rock a označením vzdálenosti - 8 mil.

Gallagher začal uvažovat. O Desert Rock už slyšel. Jednalo se o starou zlatokopeckou osadu z dob, kdy se před více než 20 lety v těchto horách hledalo zlato. Naleziště však byla příliš omezené a prospektoři jeden po druhém odcházeli, když se v Dakotě v oblasti Deadwood našlo zlato.

Nyní Desert Rock nebylo nic jiného než hrstka zchátralých dřevěných bud, které na slunci a ve větru praskaly. Kromě krys tam nebyla živá duše. Desert Rock vymřelo.

Pokud Ben Scott doufal, že v tomto městě nalezne pomoc, pak se mýlil.

Honba pokračovala. Ryzky v zápřahu bryčky zpomalily, ale také houževnatý pony pod Gallagherovými stehny již vykazoval známky únavy.

Cesta se nyní vinula mezi holými, skalnatými kopci. Krajina se změnila.

Cesta se táhla po úbočí jednoho kopce, aby potom klesala do dlouhého, písčitého údolí, za nímž čněly k nebi špičaté skalní stěny. Zde se také nacházela osada Desert Rock, dva tucty rozvrzaných, zchátralých chat s práchnivými stěnami a propadajícími se šindelovými střechami.

Ben Scott se hnal k městu duchů, aniž změnil tempo. Bylo úžasné, co všechno dokázaly klisny v zápřahu. Gallagher ustaraně pozoroval ztrátu, která se ne a ne zmenšit. Stál ve třmenech vysoko, protože byly na jeho dlouhé nohy poněkud krátké. Snažil se těžce oddechujícímu pony-mu pomoct, jak jen to šlo. Ten závod byl vražedný a jeho výsledek naprosto nejistý.

Kdyby byl v té bryčce Scott sám, pokusil by se marshal použít revolver. Chvíli si s tou myšlenkou pohrával, ale potom ji zase zavrhl. Riziko by bylo příliš velké a on nesměl ohrozit dívku.

Cesta zabočovala v ostré levotočivé zatáčce kolem prvních zchátralých domů Desert Rock. Gallagher sledoval, že Scott se pokouší tu zatáčku vybrat, aniž by přibrzdil. To byla fatální chyba.

Bryčka dostala smyk a vyletěla z cesty. Vysoké zadní kolo narazilo do balvanu, rozbilo se a vůz se převrhl.

Scott a dítě byli vymrštěni z kozlíku. Oba koně se splašili a vyděšeně běželi pryč, přičemž za sebou táhli vrak vozu. O několik vteřin později celé bizarní spřežení zmizelo za zatáčkou.

Gallagher přiměl ponyho zrychlit a potom seskočil ze sedla, ještě než

se kůň zastavil. Dopadl na zem a vytrhl z pouzdra kolt. Ben Scott se ocitl na konci své zločinné dráhy - honba se skončila.

Rančer však ještě ani zdaleka nebyl vyřízený. Nějakých dvacet kroků odtud se opíral o skálu, která mu kryla záda. Levou rukou držel chvějící se dívenku, kterou používal jako živý štít. V pravé ruce měl kolt. Hlaveň té těžké zbraně byla namířena na spánek dítěte.

„Zpátky, Conlayi!“ zařval. „Zůstaňte stát! Nebo chcete riskovat tento nevinný život?“

Gallagher ucouvl. Zoufalý výraz ve ztrhané tváři jeho soka jej varoval. Scott byl bledý, zato mu však žhnuly jeho šedé oči.

„Scotte, vy zbabělý kojote!“ řekl nebezpečně tiše. „Jestli tomuto nevinnému stvoření ublížíte, tak vás nezatknu, ale rovnou vás oddělám! Zabiju vás, ale tak, jak to se svými zajatci dělají rudokožci. Budete křičet tak, že to uslyší až ve Scott City!“

Pokusil se udělat opatrný krok, ale rančer se měl na pozoru. Cvakl kohoutek jeho revolveru.

„Zůstaňte, kde jste, Conlayi!“ hlesl. „Prach a broky! Zůstaňte stát, nebo střelím!“

Gallagher poznal, že tento muž zahnaný do kouta je schopný všeho, dokonce i vraždy nevinného dítěte. Rozhodl se jednat.

„Co tedy chcete, Scotte?“ otázal se.

„Chci vašeho koně! Běžte stranou, ať si pro něj můžu jít. Jestli mě necháte nasednout a odjet, tak tu malou zase pustím.“

„Well, a kdo mi zaručí, že svůj slib dodržíte?“

Scott se pronikavě zasmál. „Na to se prostě musíte spolehnout, Conlayi. Vy mi necháte svého koně a necháte mě běžet a já vám za to dám život tohoto dítěte. Souhlasíte?“

Gallagher usoudil, že na to musí přistoupit. „No dobrá,“ svolil a pokrčil rameny. „Souhlasím.“

Několik kroků ustoupil a sedl si na kámen. Scott se vydal k jeho koni. Dítě neustále držel mezi sebou a marshalem. Sáhl po uzdě a vrhl na svého pronásledovatele pohled plný nenávisti.

„A teď, Conlayi, zahoďte kolt!“

Gallagher svraštil čelo. Tušil, že doj de k něčemu takovému. Člověk ve Scottově situaci musel hrát na jistotu. Nemohl si dovolit ponechat na své stopě pronásledovatele. Hlavou se mu honily myšlenky. Scott ho přinutí zbavit se zbraně a potom…

Potom ho chladnokrevně zastřelí! Ano, to co rančer potřeboval, byl mrtvý šerif!

„Scotte, slíbil jsem vám, že vás nechám běžet, a to také dodržím,“ pomalu odvětil, aby získal čas. „Dal jsem vám své slovo a já své slovo plním.“ Scott se jedovatě zařehtal. „Conlayi, na to vám neskočím! Až budu v sedle, tak mi vpálíte kulku mezi žebra. To riziko si nemůžu dovolit. Říkám vám, abyste zahodil svůj kolt! Bude to?“

Gallagher poznal, že nemá na vybranou. Dítě ve Scottových rukou bylo pádným argumentem proti němu. Musel se pokusit rančera přelstít. Nejdřív však musel z jeho spárů vyrvat to děvče.

„Tak dobrá,“ zamumlal. „Scotte, přiznávám, že tentokrát tahám za kratší konec provazu.“

Rozevřel dlaň a jeho kolt spadl mezi kamení.

„A ten druhý také!“ vyzval ho Scott a udělal výhružný pohyb hlavní revolveru.

Gallagher si povzdechl. Potom dvěma prsty vytáhl druhý kolt z pouzdra a hodil jej k tomu prvnímu.

„A teď udělejte tři kroky stranou!“ přikázal mu rančer. Nebyl hloupý a dobře věděl, co musí udělat: dostat marshala od jeho zbraní!

Gallagher mlčky poslechl, ale jeho svalnaté tělo bylo napjaté jako pružina. Čekal na to, co mělo přijít, co muselo přijít.

Ben Scott se chopil uzdy a vyšvihl se do sedla. Strčil do děvčete tak prudce, že spadlo na zem. Potom otočil koně, ale ne směrem k cestě, nýbrž proti marshalovi!

Pobodl ponyho ostruhami a ten vyrazil. Zvedl revolver a vypálil. Přesně to Gallagher očekával.

Marshal se však měl na pozoru, proto ho ten zrádný útok nepřekvapil. Bleskově se vrhl ze skály, na níž dřepěl, a uslyšel hvízdnutí kulky, která přeletěla nad ním.

Náraz byl tvrdý, takže si na několik vteřin vyrazil dech. Ve zlomku vteřiny poznal, na co tak tvrdě dopadl. Byl to malý, dvouhlavňový derringer hráče, kterého poranil ten večer, když v hotelu Treckhome za-týkal Roye Scotta. Od té doby ho nosil v náprsní kapse svého kabátu. Dočista na něj zapomněl!

Převalil se na záda a pak se zvedl na kolena a na lokty. Sáhl si pod kabát a nahmatal chladnou pažbu zbraně. Rančer objel skálu. Těsně před Gallagherovýma očima se objevila bijící kopyta a hrozivě rozšířené nozdry vyděšeného koně. Nad ním byla zkřivená tvář Bena Scotta a jeho zvednutý kolt. Vtom Gallagher vytáhl levou rukou derringer z kapsy a vystřelil.

Scott pustil revolver a zhroutil se na hrušku sedla. Několik skoků zůstal v sedle, aby se potom zřítil ze sedla. Levá noha se mu zaklínila ve třmenu a pony, jehož vystrašily výstřely, se splašil a táhl bezvládné tělo s sebou.

Teprve po chvíli se třmen otočil a Scottovi se uvolnila noha. Vyděšené zvíře udělalo ještě několik skoků, načež se zastavilo.

Gallagher vstal a pomalu šel s derringerem v ruce k rančerovi. Nechtěl ho zabít, ale blesková reakce a nezvyklá malá zbraň způsobily, že ukončil život Bena Scotta.

Boj o Scott City skončil!

O tři dny později Gallagher otevřel dveře cely Roye Scotta a pustil mladého muže ven.

„Tu je váš revolver, Scotte,“ řekl. „Jste volný.“

Roy zbledl. V jeho tváři se zračil úžas, překvapení a radost.

„Cože, šerife?“ nevěřícně se otázal.

Gallagher se usmál. „Poděkujte svému bratru Alovi. Čeká na vás venku. A teď už zmizte!“

Roy Scott se rozběhl ke dveřím a zmizel v nich rychle jako blesk. Krátce nato se zvenčí ozval tlumený dusot kopyt. „Ten chlapík má zatraceně naspěch,“ poznamenal Burnett.

Prohlédl si své sbalené sedlové kapsy a zase rychle zvážněl. „Takže zase jedeme, Jime?“

Marshal přikývl. „Ano, jedeme. Náš úkol v oblasti Scott skončil.“

Odepnul si z košile šerifskou hvězdu a položil ji na psací stůl. Vedle ní dal klíče od cel a ještě jednou se rozhlédl po té malé místnosti, která viděla další drsné dobrodružství jeho nespoutaného života. Za několik dnů se sem nastěhuje nový šerif, to mu slíbil starý Hugh Darnell. šerif, který nebude muset riskovat, že koupí kulku do zad, když se ukáže ve městě.

Chuck Burnett už šel napřed, aby osedlal koně. Gallagher jej rychle následoval. O čtvrt hodiny později oba přátelé objeli dům a vydali se na východ. Jejich koně byli odpočatí a táhli za uzdy.

Hugh Darnell, starosta Scott City, stál na opačné straně ulice. Když spatřil oba jezdce, přistoupil k nim.

„Conlayi, chtěl jsem vám jenom říct na shledanou. Vám a tomuto gentlemanovi, kterého jsem celou dobu považoval za ničemného hráče!“

Položil marshalovi ruku na sedlo. „Díky za všechno, co jste pro toto město a pro celý kraj na Walnut River udělal! Kolik jiných mužů by si při tom vylámalo zuby. Conlayi, vy jste vážně nejtvrdší muž, jakého jsem kdy potkal, a to jsem už viděl hodně drsných chlapů.“

Jeho lstivé malé oči zamžouraly. „ Well, samozřejmě mi bylo hned jasné, že se nejmenujete Conlay. Nic mi po tom není, ale přesto by mě zajímalo, kdo vlastně jste a kdo vás k nám poslal.“

Gallagher se zasmál. „Pane, toto přání vám můžu splnit.“

Z náprsní kapsy vytáhl pověřovací listinu a rozložil ji. „Přečtěte to a dozvíte se, co chcete vědět.“

Ve starostově tváři se objevil údiv, když jeho oči přelétly listinu.

„Federální marshal,“ zamumlal. „Jim Gallagher. Podpis: O’Halloran, guvernér státu Kansas…“

Zvedl hlavu. „Vy jste tedy-vy jste tedy byl…“

„Přesně tak, starosto, to jsem já!“ zvolal smějící se Gallagher a chopil se uzdy. Ostruhami se jemně dotkl slabin ryzky a Thunder vyrazila jako šíp směrem na východ.

Chuck Burnett jej následoval jako stín.