John Kirby

Colorado western 097. Dave se vrací

Dave Selander sebou trhl, když se v tichu noci ozval výkřik. Takže teď se zmocnili i nějaké ženy, pomyslel si. Ti zatracení psi se nezastaví před ničím. Projel hustým křovím a pohlédl do údolí, v němž ti chlápci objevili její tábor. Hořel tam oheň. Opékali si tam maso, jako by se nechumelilo. Nedaleko ohně stál muž v mexickém oděvu. Celou dobu držel ruce nahoře. Vedle něj seděla na zemi žena, která k sobě tiskla dítě. Ve tváři se jí zračil strach…

Na okamžik bylo slyšet jen dusání a frkání koní, cinkání postrojů a praskání ohně. Muži namířili hlavně svých winchestrovek na hubeného muže. Červená zář plamenů se mihotala na snědém obličeji a v tmavých, vystrašených očích.

Booker ukázal hlavní winchestrovky na staženou krávu, která ležela kousek od ohně pod stromem, k jehož zakrslému kmeni byl přivázán chundelatý pinto.

„Tys tu krávu ukradl, co?“ zeptal se.

„Ne, seňore,“ odvětil rozechvělý Mexičan. „Našel jsem ji u jedné studánky. Byla sama. Zdivočelý dobytek, seňore.“

„Podívej se na její kůži, Larry,“ poručil Booker jednomu ze svých mužů.

Jeden z kovbojů slezl ze svého koně a přišel ke stromu. Vzal tu kůži a přistoupil s ní k ohni. Pečlivě si ji prohlédl, načež zavrtěl hlavou a obrátil se.

„Žádnou značku nevidím, Jime,“ sdělil.

Booker zlostně zavrčel. „Není divu, Larry. Je to jedno z rozprchlých zvířat. Jenže v okruhu padesáti mil není jediná zdivočelá kráva. Všechna zvířata v této oblasti patří ranči Velké S. Odkud jsi?“ zeptal se a znovu se otočil k Mexičanovi.

„Z Magdaleny, seňore,“ odvětil muž. „Když tam stříbrný důl zastavil těžbu, ztratili jsme všichni práci. Všechny rodiny z Mexika se rozhodly vrátit se do vlasti. Ten trek sestával ze čtyř povozů, ale v San Augustin Plains nás přepadla horda Apačů. Povoz, ve kterém jsme měli své věci, shořel. Všechno, co nám zůstalo, je tento pinto. Jdeme jen velmi pomalu a už dva dny nemáme co jíst.“

Booker pohnal svého koně dopředu a udeřil muže pažbou pušky do obličeje. Mexičan upadl na zem. Od levého koutku úst přes tvář se mu táhla rozšklebená rána. Mladá Mexičanka Bookera zasypala nadávkami a metala po něm očima blesky.

Dave Selander viděl, že se celá chvěje. Nebýt toho dítěte, určitě by se na předáka Velkého S vrhla, pomyslel si. Její muž si sáhl na zraněnou tvář a potom vyděšeně pohlédl na zakrvácenou ruku.

Také v jeho očích se zračila nenávist, ale přesto se poddal svému osudu. Co by také mohl zmoct proti těm pěti mužům, v jejichž tvářích se zračila nemilosrdná tvrdost?

„Vstaň, ty ksindle,“ zavrčel Booker.

Dave Selander přijel k Bookerovi, jehož ryzka s řehtáním uhnula stranou a rozrušeně se vzepjala.

„Co chceš dělat, Jime?“ zeptal se.

Booker si ho změřil pohrdavým pohledem. „Jsi trošku naivní, Dave. Co se asi dělá se zloději dobytka?“

„Snad ho nechceš pověsit?“ užasl Dave. „Jime, ta kráva nemá značku. Nemáš žádný důkaz o tom, že ji ukradl. Možná ji opravdu považoval za divoké zvíře.“

Booker se otočil v sedle a pohlédl na jednoho svého kovboje.

„Slyšels to, Francisi? Tvrdí, že nemám důkaz o tom, že to byla loupež. Copak se ti to jen zdálo, kdyžs toho Mexičana pozoroval?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Já za bílého dne nesním, Jime. Byly to dvě krávy a jednu odtud odehnal tímto směrem. Můžu to odpřisáhnout.“

Dave na něj vrhl udivený pohled. „Ale to je přece lež, Francisi,“ vyhrkl rozrušeně. „Byl jsem skoro pořád s tebou. Kromě toho bychom ho potom chytili hned při setmění a nepotřebovali bychom ho půl noci hledat. Proč lžeš?“

„Á, náš skvělý Dave,“ rozezleně zasyčel Booker. „Takže ty jednoho ze svých vlastních lidí označíš za lháře jen proto, abys zachránil krk nějakému špinavému Mexičanovi? Copak není pravda, že z těch dvou krav jedna naráz zmizela? A co je se stopami, které zanechal jeho pinto? To jsme si je vymysleli?“

Dave ho strnule poslouchal. Byl to štíhlý devatenáctiletý mladík, který byl synem největšího rančera v okruhu dvou set mil. Brutální násilí a drsné způsoby, které vládly na ranči Velké S, se mu protivily.

Jeho otec jím proto pohrdal a dával své zklamání najevo tak otevřeně, že ho mužstvo přestalo brát vážně a za zády se mu vysmívalo. Nejhorší ze všech byl předák Jim Booker, jehož blahosklonné chování vůči němu bylo přímo urážející.

Dave věděl, že Booker měl pravdu. Ani on nezapochyboval o tom, že Mexičan tu krávu ukradl, jenže nikdo ho při tom neviděl. Booker tuto lež vložil do úst mladému kovboji Francisi Grantoví a ten ji bez dlouhého přemýšlení potvrdil.

„Prosím, Jime,“ řekl takřka úpěnlivým tónem. „Proč kolem toho děláš takový rozruch? Copak kvůli jedné krávě zchudneme? Slyšels přece, jak na tom jsou. Má ženu a dítě a trpí hladem. Utábořme se tu a zítra se zase dejme do práce. Už je pozdě.“

Booker si jej pohrdavé změřil pohledem. „Bosse jeden opravdu musí litovat,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Začíná to jednou krávou, chlapče, a když přivřeš obě oči, tak to skončí velice špatně. Takto by se ta novina rychle rozkřikla a jednoho dne by nám odháněli celá stáda. Musíš to vymýtit už v zárodku, tak to vyžaduje neúprosný zákon zápasu. Jeď domů, Dave, a přenechej toto rozhodnutí opravdovým mužům. Chopte se toho Mexičana, hoši!“

Když kovbojové sesedli z koní, sáhl Dave Selander po revolveru. Booker ho však nespustil z očí. Bleskově vyhodil winchestrovku do vzduchu, chytil ji za hlaveň a mávl jí. Pažba rančerova syna udeřila do spánku. Dave pocítil ostrou bolest, načež se mu zdálo, že mu hlava každou chvíli praskne. Před očima mu vířila ohnivá kola.

Dopad na tvrdou zem už víc nevnímal.

+ + + + +

Když zase přišel k sobě, dunělo a hučelo mu v hlavě. Chvíli to trvalo, než se probral a poznal, že je v sedle svého koně. Jeden z mužů jel těsně vedle něho, aby ho mohl podržet, kdyby hrozilo, že spadne ze sedla.

„Už se zase probudil, Jime,“ ozval se Bret Lorney. Cítil jeho pevné sevření, kterým ho držel za pravé nadloktí.

Dave omámeně zavrtěl hlavou. „Kde to jsme, Brete?“

„Na cestě na ranč, Dave,“ odpověděl Lorney. „Takže už se tolik nevyspíš, ale zase můžeš spát ve své posteli.“

„Co jste udělali s tím Mexičanem? A kde je jeho žena?“

„Už na to nemysli,“ zabručel kovboj.

Dave Selander odstrčil jeho ruku a narovnal se. Bylo mu zle, a jak! V ústech měl sucho. Marně se pokoušel uspořádat své myšlenky, jeho mozek byl líný jako mozek nějaké kulhavé muly.

„Ta žena, Brete,“ zakoktal. „Měla u sebe dítě. Snad jste ji neponechali jejímu osudu? Sakra, odpověz mi!“

„Nic se jí nestalo,“ pokoušel se ho kovboj uklidnit. „Kromě toho jsou Mexičanky houževnaté, Dave. Jenom si o ni nedělej starosti, chlapče.“

Dave zatajil dech, prudce trhl uzdou a otočil svého koně. Pokoušely se o něj mdloby. Chytil se rukou za hřívu vraníka a dál se jí pevně držel. Potom pobídl koně ostruhami a vyrazil pryč.

„Hej, Jime! On zmizel!“ vykřikl Lorney.

„Nech ho být, Brete,“ odpověděl rozesmátý předák. „Však zase přijde k rozumu.“

Dusot jejich koní byl stále tišší a tišší. Dave ještě pořád omámeně visel na sedle a třeštil oči, aby mohl prohlédnout tmu. Už se mu zdálo, že ve tmě to údolí nenajde, ale po deseti minutách uslyšel napravo od sebe tiché šumění.

To mohla být jen Gila River. Nyní již věděl, kudy má jet dál. Vzal láhev s vodou z hrušky sedla a křečovitě udržoval rovnováhu, když odšroubovával její zátku, načež si její obsah vyléval na hlavu.

Na místě, kam ho zasáhla pažba pušky, ucítil velkou bouli a sraženou krev. Booker nejednal v rukavičkách. Dave se ještě jednou osvěžil vodou a zase láhev uzavřel a pověsil na sedlo. Cítil se o něco lépe, jen v hlavě mu ještě dunělo.

A pak se opět ocitl na okraji údolí. Oheň tam už jen slabě plápolal, na uhlících leželo spálené maso. Pod stromem byla stažená kráva, kůže ležela vedle studánky. Po mladé ženě a jejím dítěti nikde ani památky. Také jejich kůň zmizel.

Připraven na nejhorší se otočil. Počítal s pohledem na houpající se tělo, ale větve okolních stromů byly prázdné. Nedokázal to pochopit, ale zdálo se, že Jim Booker si to přece jen ještě rozmyslel.

Zvláštní, pomyslel si, to bych do toho chladného psa nikdy neřekl. Jiné vysvětlení však nebylo. Za normálních okolností by předák toho muže na místě pověsil. Kromě toho Dave ležel v bezvědomí příliš krátkou dobu na to, aby Bookerovi muži mohli odjet na nějaké jiné místo, kde by Mexičana zlynčovali.

S úlevou chtěl otočit koně, když tu uslyšel šustění listí. Instinktivně stáhl hlavu mezi ramena, a to bylo jeho štěstí. Těsně kolem ucha mu totiž proletěl kámen. Pokud by ho trefil, tak by se Dave znovu odebral do říše snů.

Potom uviděl útlou postavu mladé Mexičanky, jež vyšla z křoví. Její modročerné vlasy jí padaly do tváře. V pravé ruce držela nůž obrácený dlouhou čepelí dopředu.

„Uklidněte se, seňoro,“ řekl přátelským hlasem a sklouzl ze sedla. Když se však k ní otočil, její tvář se zkřivila a Mexičanka vykřikla: „Mesticové!“

Dave věděl, že jej a kovboje tím slovem neoznačila jen jako míšence, ale i jako bastardy.

„Vrátil jsem se sám,“ zavolal na ni, ale to už byla u něj.

Málem mu vrazila ten nůž do břicha. V poslední chvíli poznal smrtící odhodlání v jejích očích a chytil ji za zápěstí. Musel napnout všechny své síly, protože bojovala jako tygřice. Její bavlněná blůza byla roztrhaná a on viděl její napůl odhalená ňadra. Zoufale jí stáčel zápěstí dozadu, snažil se strčit nohu mezi své a její tělo a tak ji odrazit.

Během toho zápasu samozřejmě cítil její tělo. Když jí chtěl vykroutit nůž, zaryla se mu nehty do tváře. Krvácející šrámy pálily jak oheň. Byla divoká, její síla vzbuzovala úctu i děs zároveň.

Nezůstávalo mu nic jiného než jí otočit zápěstím. Přidušeně zasténala a otevřela dlaň. Dave sáhl po noži a vstal.

V té chvíli mu plivla do tváře. Zasažen její hlubokou nenávistí ucouvl a sáhl si na líce rozdrásané jejími ostrými nehty.

„Uklidněte se, seňoro,“ řekl. „Jsem sám!“ Poklepal si prstem na hruď. „Sám, rozumíte? Kde je váš muž? Co je s dítětem? Chci vám přece pomoct!“

„Vrahu!“ vykřikla a dala si hlavu do dlaní.

Potom se rozplakala.

Dave Selander zbledl. Označila ho za vraha. Nechápavě tam stál a rozhlížel se. Zatímco žena seděla na zemi a bez ustání plakala, Dave se rozhlížel, přičemž náhle pocítil strach z toho, co najde.

V tom okamžiku uslyšel dětský pláč. Nemluvně zabalené v dece leželo vedle keře. Dave k němu šouravými kroky přišel a klekl si k němu. Opatrně rozbalil deku a oddechl si. Malému se nic nestalo. Pečlivě ho zase zabalil a chtěl se zvednout, když tu mezi keři uviděl písčité návrší.

Pomalu se k němu připlazil a rozechvělými prsty škrtl sirkou. Její svit padl na podlouhlou prohlubeň, kterou žena vyhrabala nožem. Ležel v ní její muž. Musel se statečně bránit, když ho chtěli pověsit. Takto ho jen ubili. Jeho tvář již nešlo poznat.

Dave ještě stačil odejít stranou a potom se pozvracel. Kdyby ta žena nebyla kvůli své strasti a bolesti tak zesláblá, mohla by ho nyní zabít, protože vedle provizorního hrobu leželo mnoho kamenů, které tam určitě jen s velkou námahou přitáhla.

Z toho kyselého zápachu, který tam vládl, se mu dělalo špatně. Odplazil se kousek stranou a dal si hlavu do dlaní. Jeho vzlykot se mísil s fňukáním dítěte.

Vůbec nevěděl, co se kolem něj děje. Nevšiml si, že ta žena vstala a vrhla na něj ohnivý pohled, načež přistoupila k dítěti a zvedla jej ze země.

Tiskla si jej k hrudi a hleděla na mladého muže, který ji vůbec nevnímal. Její pohled padl na nůž, který nyní ležel na zemi. Zvedla ho a sevřela rukojeť. Potom znovu odložila dítě a připlazila se k Daveovi.

Spatřila před sebou jeho chvějící se záda a zvedla ruku, ale v okamžiku, kdy chtěla bodnout, se jí znovu zřetelně vybavila ta scéna. Tento kovboj chtěl zastavit své přátele a byl jimi omráčen. Zabít ho by bylo ještě horší než být vrahem jejího muže, protože Rodolfo tu krávu opravdu uloupil a tím se provinil proti prastarému zákonu Západu.

Koho zajímá, že to byla krádež z hladu. Její ňadra už neměla dost mléka pro dítě. Chtěla mu dát šťávu z masa, aby jej zachránila před smrtí hladem.

Kvůli svému prvorozenému dítěti se stal Rodolfo Lamas zlodějem dobytka a zaplatil za to životem. Tento gringo, který jí nyní byl vydán na milost a nemilost, však k jeho vrahům nepatřil.

Pomalu sklonila ruku s nožem a vrátila se ke svému mrtvému muži. Zvedla pochvu, která ležela mezi kamením, a strčila do ní nůž. Potom její poutko protáhla řemenem, který držel její pestrou sukni.

Se slzami v očích upřeně hleděla do temnoty a zasypávala mrtvého vykopaným pískem a kamením. Koutkem oka zachytila, jak se k ní kovboj připlazil a začal jí pomáhat.

Pak oba vstali, ona s dítětem v náručí, on s kloboukem v ruce, a chvíli stáli vedle té mohyly. Zatímco ona se pokřižovala a zamumlala modlitbu, on neslyšně pohyboval rty.

Když se obrátili, jejich pohledy se střetly.

„Nedostává se mi slov, seňoro,“ zakoktal. „Chtěl jsem tomu zabránit, věřte mi. Jistě to pro vás není žádnou útěchou, ale slibuju vám, že ty muže za jejich zločin potrestám.“

„Ne, seňore,“ řekla tiše, ale s nepřeslechnutelným chladem. „Nejenže to pro mě není útěchou, ale je to i lež, a to vy víte velice dobře. Podle vašich zákonů byli vaši přátelé v právu. Kdo z gringů by je za to postavil před soud? Vidíte, mlčíte, protože na to neznáte odpověď.“

Bezmocně na ni pohlédl. „Kde je váš kůň?“

„Toho si vzali vaši přátelé jako náhradu za tu krávu,“ procedila mezi zuby. Dave si rozpačitě v dlaních otáčel kloboukem. „Pak si vezměte dítě, seňoro. Jmenuju se Dave Selander a vezmu vás na náš ranč.

Odplivla si a zahrnula ho další sérií nadávek. „Vy jste snad přišel o rozum, gringo. Co si myslíte, že se stane, když ty vrahy znovu potkám? Ne, seňore, vrátím se do Mexika ke své rodině. Ale na tváře vašich přátel nikdy nezapomenu, to vám přísahám při Panně Marii. Jednoho dne za to zaplatí.“

Přišla k plačícímu dítěti a zvedla je. Tichým, takřka zpěvavým hlasem se ho pokoušela uklidnit, ale nic to nepomáhalo. S výrazem zoufalství si přitiskla toho malého človíčka k tělu.

Dave Selander byl všechno jiné než bojovník, to dobře věděl, ale ve chvíli, kdy by dostal Jima Bookera na dosah pěstí, by mu všechno bylo jedno. Takřka se zalkl nenávistí k předákovi, který požíval naprosté důvěry jeho otce.

Ostřeji, než mínil, nyní promluvil k mladé ženě: „Teď mě dobře poslouchejte, seňoro. Jestli tu někdo přišel o rozum, tak jste to vy. Při všech ohledech k vašim starostem vám to musím říct. Máte v náručí dítě, které křičí hlady. Ale všechno, na co myslíte, je to, jak se co nejrychleji dostat do Mexika. Nechcete mi prozradit, jak to chcete udělat? Bez koně, bez potravin? Jen k hranici je to sto dvacet mil. Abyste sehnala potravu pro to malé, tak byste musela běžet dvacet mil do Silver City a v této tmě byste se mohla kdykoli ztratit. Jste si tak jistá, že to dítě by to přežilo? Zapřísahám vás kvůli tomu dítěti, abyste na pár hodin zapomněla na svou nenávist. Na ranči dostanete mléko a koně, ať můžete zítra ráno jet dál. Na to vám dám čestné slovo. Myslete na své povinnosti, seňoro!“

Jeho vznětlivost ji vyděsila, jeho slova však na ni zapůsobila. Mlčky si jej změřila pohledem, zatímco jí cukalo v koutcích úst a její černé oči se zalily slzami.

Dave cítil její vnitřní boj, a tak se raději otočil. Sáhl po uzdě svého koně a přivedl ho k ní. Její pohled, výraz jejího nadlidského soužení, mu drásaly srdce.

„Musíte mi důvěřovat, seňoro,“ zakoktal. „Co vám v této situaci zbývá jiného? Nemůžete mou pomoc odmítnout. Pojďte, nasedněte.“

„Jestli mi opravdu chcete pomoct,“ řekla tiše, „tak mě odvezte do Silver City. „Je tam obchod, kde bych mohla nakoupit nějaké věci. Potom už si pomůžu sama. Než bych s vámi měla jet na váš ranč, tak raději zabiju sebe i dítě.“

Pohlédl jí do očí a zjistil, že to myslí vážně.

„Dobrá, seňoro!“

Přitiskla k sobě dítě a on jí pomohl do sedla. Skrze větve stromů tam nyní pronikl slabý měsíční svit. Ucítila jeho pohled na svém těle a dala si před ňadra dítě. Metala po Daveovi očima blesky.

„Jak se vlastně jmenujete?“ zakoktal s rozpaky,

„Ramona Lamasová,“ odvětila.

Dave jen přikývl a vyšvihl se za ni na koně. Když se kolem ní natáhl pro uzdu, dotkl se rukou jejího těla. Přes bavlněné šaty cítil její teplo. Ramona okamžitě strnula.

„Vpřed, Caesare,“ přikázal a mlaskl jazykem.

Vraník vyrazil pomalým klusem.

Ramona Lamasová se už neotočila, když opouštěli údolí.

+ + + + +

Ranč Velké S ožíval kolem páté hodiny ráno.

Ole Jensen, kuchař původem z Dánska, probudil muže údery železné tyče na zavěšený kus kolejnice. Bylo to v polovině září roku 1878, podzimní shánění právě začalo a na ranči měli plno práce.

V kuchyni se kouřilo z obou kamen. Tu se hromadily křupavé zlatožluté kukuřičné placky, tam se na velkých pánvích smažila volská oka a plátky slaniny, o kousek dál stály misky s javorovým sirupem.

Zatímco kovbojové se ještě ospale potáceli z obou cihlových nocleháren a kráčeli ke studni se čtyřmi pumpami, rozděloval kuchař denní dávky jídla. Sestávala z čerstvě napečeného kukuřičného chleba a pečených steaků, které mezitím vychladly. Odděleně ležely porce pro muže, kteří v noci zůstali v táborech venku. V poledne měl Jensen vyjet i s pojízdnou kuchyní do prérie.

Obecně platilo to, že na jihu se při podzimním shánění na rozdíl od severu neskládala stáda na prodej, tentokrát to ovšem, přinejmenším na Velkém S, bylo jinak. Dostali zakázku od armády: zásobit masem pevnosti v okolí.

Jim Booker, předák Velkého S, se odebral na snídani do rančerova domu, aby při ní probral, co je ten den čekalo. Obvykle se to dělo večer, ale tentokrát se Booker vrátil na ranč až v noci.

Stůl v obývacím pokoji už byl prostřený, Booker usedl na své místo. Když tam přišla tlustá Ethel a postavila na stůl konvici s kávou, reagoval na její přátelský pozdrav jen nevrlým zavrčením.

„Spatná nálada?“ zeptala se černoška a jeho její přátelský tón rozzlobil, protože jinak Bookera nesnášela.

Před devatenácti lety ji přijali do domu jako chůvu, protože rančerka při Daveově porodu zemřela. Big John Selander si ji ponechal, protože se starala i o Ivy, která měla v té době jen čtyři roky.

Ethel měla ráda obě děti, ale na Daveovi jí záleželo obzvlášť. Od malička to byl klidný, poněkud stydlivý chlapec, kterého děsila tvrdost jeho otce a drsné způsoby panující na ranči. A protože Big John Selander dával zklamání ze svého syna, kterého považoval za příliš měkkého, otevřeně najevo, přirostl jí chlapec k srdci ještě víc.

„Ahoj, Jime! Pročpak se tak kaboníš?“

Do pokoje vešla Ivy. Posadila se ke stolu. Ve svých třiadvaceti letech to byla půvabná dívka s dlouhými světlými vlasy a modrýma očima. Ačkoli se jí dvořili synové jiných rančerů, nemyslela Ivy na vdávání.

Big John Selander ani na svou dceru nenaléhal. Pro něj jako zeť padal do úvahy jenom nějaký mimořádný muž, protože podle toho, jak si věci stály, měla ranč zdědit Ivy. Na Davea nepomyslel ani vteřinu. Ivy byla po něm, po otci. Byla hrdá, tvrdá a neoblomná.

„Snad se konečně odhodláš k odpovědi,“ zasyčela, když na ni Booker jenom mlčky dál hleděl. Věděla, že předák je do ní zamilovaný až po uši. I on ji nevysvětlitelným způsobem přitahoval, snažila se ovšem nedat mu to najevo.

„Omlouvám se, Ivy,“ řekl Booker. „Bojím se, že bych bossovi zkazil chuť. Tvůj bratr se zase jednou zachoval jako hlupák.“

„Měl bys lépe volit slova, Jime Bookere,“ ozvalo se zavrčení od dveří. „Ten chlapec sice nestojí za moc, ale neměli byste to hnát na ostří nože.“

Big John Selander, který měl po pádu z koně ochrnutou jednu nohu, přikulhal za pomoci hole ke své židli a posadil se.

„Dobré ráno, tati,“ pozdravila ho Ivy a políbila ho na tvář.

Big John Selander byl vysoký tělnatý muž, jemuž bylo osmapadesát let a jenž ranč Velké S doslova a do písmene vydupal ze země a proměnil v jeden z největších rančů v Novém Mexiku.

S neúprosnou tvrdostí jej bránil proti indiánům i všem konkurentům. Po pádu z koně se k jeho tvrdosti přidala i nevypočitatelnost, které se obávalo dokonce i jeho čtyřicet kovbojů, což byli jinak drsní hoši.

„Co zase Dave provedl, Jime?“ zeptal se s výhružným tónem v hlase.

Booker pohlédl do tváře muže s šedými vlasy a mohutným plnovousem. „Chytili jsme zloděje dobytka, jednoho mladého Mexičana, který měl u sebe i svou ženu. Když jsme ho chtěli pověsit, postavil si mladý hlavu a chtěl mě ohrožovat revolverem.“

Potom Booker pověděl, co se té noci přihodilo. Když pak řekl, že Dave se tam vrátil, obličej starého rančera se zachmuřil.

„Ethel!“ vykřikl hromovým hlasem. „Kde vězí můj syn? Okamžitě ho přiveď dolů!“

„To nemá smysl, bossi,“ řekl Booker. „Než jsem šel sem, tak jsem se podíval do stáje. Caesar tam není, takže ani on není doma.“

Rančer udeřil pěstí do stolu, takže zacinkalo nádobí i příbory. Jeho hněv se vybil v šťavnatých nadávkách, při kterých mu naběhly žíly na krku.

Vtom se před domem ozval dusot kopyt.

Jim Booker vstal a přistoupil k oknu. K domu přijeli čtyři jezdci, za nimiž se táhl oblak prachu.

„To je Dave,“ řekl chraplavým hlasem předák. „A jestli se nemýlím, tak s sebou vede i šerifa Bullweisera.“

Rančer se s kyselým obličejem zvedl a sáhl po holi. S rachotem přitom převrhl židli.

+ + + + +

Čím více se jezdci blížili k domu, tím byl Dave neklidnější. Tušil, že ho čekají problémy, protože otec mu jeho chování nikdy neodpustí. Ačkoli se kovbojové Big Johna Selandera báli, mohli si být jisti tím, že je podpoří, když se dostanou do problémů.

Když v noci dorazili do Silver City, šel Dave s Ramonou Lamasovou a dítětem okamžitě do kanceláře okresního šerifa. Vytáhl Bullweisera z postele a všechno mu vyprávěl. Okresní šerif neměl velkou chuť zatýkat předáka Velkého S a čtyři jeho muže kvůli lynči.

Big John Selander byl široko daleko nejmocnější muž a takový postup by určitě nepřijal. Jacob Bullweiser se bál jeho odpovědi a v tichosti Davea proklínal za to, že ztropil takové pozdvižení kvůli jednomu lupiči dobytka. Soudil, že mladík chce jenom udělat dojem na tu pěknou Mexičanku. Byla ještě mladá a po čertech hezká.

Každopádně přivedl ženu i s dítětem do obchodu, probudil jeho majitele a jeho ženu a přikázal jim, aby se o Ramonu i malé postarali a aby je za každou cenu udrželi ve městě, protože Mexičanka byla důležitá svědkyně.

Potom řekl oběma svým zástupcům, aby jej a Davea doprovodili na ranč. Vydal se tam jen s velkou nechutí, ale bohužel takové věci patřily k jeho povinnostem.

Když před rančerovým domem sesedli z koní, vyšel Big John Selander na verandu. Za ním ze dveří vyšli Ivy a Booker.

„Dobré ráno, Big Johne,“ pozdravil Bullweisser a sáhl si prstem na okraj klobouku.

„Vypadá to, že sem jedeš v nějaké úřední záležitosti, ty starý výre,“ zavrčel rančer. „Nech mě hádat. Potřebuješ protokol kvůli incidentu s tím mrtvým zlodějem dobytka, mám pravdu?“

Šerif přikývl. „Je to tak, Big Johne. Dave vznesl obvinění vůči tvému předákovi. Tvrdí, že on a kovbojové Wick, Grant a Lorney toho Mexičana zlynčovali.“

„To je vážné obvinění, Jacobe,“ zabručel Selander, který zcela ignoroval svého syna. „Ovšem po tom všem, co mi pověděl Booker, se mi to zdá poměrně jasné. Moji muži totiž jednali v sebeobraně, když je ten bandita napadl.“

Dave nevěřil vlastním uším. Takže tak si to vymysleli.

„To je lež, šerife,“ vykřikl rozrušeně. „Snad to Bookerovi nevěříte? Toho Mexičana vůbec nenapadlo zaútočit na čtyři lidi. To je přece směšné.“

Big John Selander upřel svůj pohled na Bullweissera.

„Zeptej se toho křiklouna, co vlastně dělal, když chlapci údajně lynčovali toho Mexičana, Jacobe,“ vyzval šerifa.

Bullweisser si sňal klobouk a poškrábal se na hlavě. „Ano, víš, Big Johne, je to taková hloupá historka. Ten chlapec říká, že Booker ho omráčil puškou a že byl v bezvědomí, když toho muže napadli.“

„Jak potom může vědět, co se v té době dělo?“ otázal se rančer. „Měl by ses starat o důležitější věci, Jacobe. Stojí tu čtyři výpovědi proti jedné, která vlastně ani žádnou výpovědí není.“

„Ale máte výpověď té ženy, šerife,“ namítl Dave. „Ta to všechno viděla. A nezapomeňte na to dítě. Možná už by teď bylo mrtvé, kdybych se nevrátil a nepřivezl ho i s tou ženou do Silver City.“

Šerif na něj vrhl nešťastný pohled, ale Dave pocítil úlevu. „Je mi líto, chlapče, ale měl bys na to zapomenout. Důkazy prostě nestačí. Tys nic neviděl a výpověď té ženy by před žádnou porotou neměla šanci.“ Nasadil si na hlavu klobouk a kývl na své dva zástupce. „Tak to by bylo! Zatím, Big Johne!“

Obrátil svého koně a odjel i s oběma muži. Dave spolkl kletbu a pohlédl na svého otce, ale ten si jej nevšímal.

„Ztratili jsme spoustu času, chlapi,“ řekl ke kovbojům, kteří se shromáždili před domem. „Běžte si po své práci. Ty se ještě pojď nasnídat, Jime.“

Booker se pustil zábradlí verandy, sešel po schodech dolů a hlubokým hlasem řekl: „Můžu si něco vzít i po cestě, bossi.“ Když míjel Davea, posměšně se na něj zašklebil.

V tom okamžiku se v chlapci něco zlomilo. Naráz se z něj stal muž, onen hořký pocit nespravedlnosti vytlačil všechno ostatní, co z něj dosud činilo ustrašence. Tělesná síla mu nikdy nechyběla, jenom neměl srdce bojovníka, a proto si také nikdy nebyl opravdu vědom své skutečné síly.

K tomuto činu ho vlastně přiměla nenávist vůči předákovi. Už mu v žilách nekolovala líná krev bázlivého jinocha, nýbrž pobouřeného muže. Vykřikl a vrhl se na předáka.

+ + + + +

Kovbojové se obrátili a nevěřili vlastním očím.

Dave chytil Bookera levou rukou a otočil ho. Pak jej udeřil pěstí do obličeje. Zasáhl jej naplno do úst a rozbil mu rty.

Síla úderu Bookera odhodila. Košile, za kterou ho Dave držel, se roztrhla. V předákových očích se objevil nevěřícný výraz. Ohmatal si ústa a potom pohlédl na krev, která mu zůstala na ruce.

Pak Daveovi vyplivl jeden zub pod nohy. Mladík necítil, že si při tom úderu poranil ruku. Jako tygr zaútočil znovu, ovšem tentokrát jeho úder Booker bleskově zablokoval loktem a zasadil mladíkovi zvedák na bradu, který Davea poslal k zemi.

Ta rána měla na Davea účinek kopnutí kopyta a na okamžik mladík viděl před očima hvězdičky. Booker zaujal bojový postoj a zůstal před ním stát se sevřenými pěstmi a rozkročenýma nohama. Z očí mu sršely jiskry, když se díval na Davea, jenž potřásl hlavou, převalil se na břicho a na kolena a oběma rukama se zapřel o zem, aby se s námahou zvedl Když se vrávoravě otočil, spatřil v předákových očích vražedný úmysl. Bookerova tvář byla zkřivena do zuřivé grimasy.

Dave pochopil, že předákovi udělal velkou laskavost. Jak dlouho asi Booker čekal na takovou příležitost? Posmívat se a pohrdat synem rančera byla jedna věc a zbít ho, to byla věc druhá. O tom mohl zatím jen snít.

Dave tušil, co se v tom neohrabaném muži odehrává. Věděl, že Booker se dvoří jeho hezké sestře a považuje se za nenahraditelného, protože on sám, Dave, byl pro otce jen neschopný idiot.

Booker snil o tom, že jednoho dne dostane od Big Johna Selandera svolení ke sňatku s Ivy, aby jeho životní dílo mohlo žít dál i po jeho smrti.

Ten hlupák, pomyslel si Dave, protože znal svého otce lépe. Musel by se zbořit svět, aby Selander provdal svou jedinou dceru za předáka. Booker byl možná schopný vést ranč, ale pořád to byl jenom placený zaměstnanec.

To vědomí Davea pobavilo a poskytlo mu zadostiučinění. Zloba znovu rozdmýchala jeho odvahu a opět zaútočil na předáka. Tentokrát však byl Booker připraven. Zasadil mladíkovi úder pěstí do spánku, ale Dave nejenom že zůstal na nohou, ale také mu tu ránu vrátil.

Trefil Bookera do břicha a předák zalapal po dechu a ucouvl. Nedokázal pochopit, že Dave okamžitě pokračoval. Hnán nespoutanou nenávistí však mladík přece jen postrádal umění boje. Jeho pokusy vycházely naprázdno, protože Booker mu šikovně uhýbal.

Potom jeho protiúder rozbil Daveovu obranu na padrť. Rančerova syna zasypaly předákovy rány. Jeden prudký zásah do břicha ho přinutil se přikrčit, úder na bradu mu zvrátil hlavu. Booker jej nemilosrdně zpracovával svými tvrdými pěstmi a Dave nyní jen ustupoval.

Direkt a zvedák jej vehnaly do řad ustupujících kovbojů, kteří čekali, že rančer tento nerovný boj ukončí.

Jenže Big John Selander na to neměl ani pomyšlení. Když mu Ivy rozrušením zaryla nehty do ruky, odstrčil ji a dál upřeně hleděl na boj před sebou.

V rančerových šedých očích se zajiskřilo. Poprvé zažil, že ten slaboch, který byl jeho krve, se bez bázně odvážil bojovat, a to proti soupeři, který svými kvalitami čněl vysoko nad něj. Mlčky pohyboval rty, jako by prosil, aby to Dave vydržel.

Pro Big Johna Selandera byl tento den dnem rozhodnutí.

Buďto se jeho syn nadobro zlomí, nebo ho tato vražedná rvačka zocelí. Kdyby ten hrozný boj přečkal, pak by zapomněl na vše, co mezi ním a jeho synem stálo.

Pro Davea to byla děsivá lekce z dospívání. Také Booker počítal s tím, že ho boss zastaví. Když to však neudělal, dal průchod své nenávisti.

Byl přesvědčen o tom, že jenom tento mladík stojí v cestě nejodvážnějšímu snu jeho života, a proto ho chtěl jednou provždy vyřídit. Mocnými údery jej hnal přes dvůr ke studni.

Těsně před ní ho poslal k zemi. Dave však nevstal. Nabral do hrsti písek a vrhl jej Bookerovi do tváře. Na okamžik byl předák oslepený a mnul si oči.

Dave se na něj vrhl ze země a vrazil mu hlavou do břicha. Booker se svalil na záda a mladík skočil na něj. Oběma rukama chytil Bookera za krk a několikrát mu udeřil hlavou o zem.

Předák se pokoušel uvolnit soupeřovy prsty. Když se při tomto cloumání Daveova hlava dostala před jeho tvář, vrazil mu do ní náhle čelem. Nato se sevření Daveových rukou poněkud uvolnilo.

Booker ho bleskově chytil za zápěstí a odmrštil je, načež vrazil hlavou Daveovi do brady. Dave ucítil bodavou bolest. Než se znovu ovládl, stačil mu předák strčit koleno před hruď a odkopnout ho.

Booker se dostal na nohy o okamžik dřív než on a zasadil mu několik tvrdých úderů. Mladík, který si neuměl správně rozdělit síly, byl nyní značně vyčerpaný a stal se snadnou obětí Bookerových ran.

Předák běsnil jako vzteklé zvíře.

Dave před ním stál se svěšenýma rukama, inkasoval úder za úderem, ale na kolena klesl teprve tehdy, když se mu zatmělo před očima. Booker ho chytil za límec, zvedl ho a hodil ho do žlabu, načež na něj napumpoval vodu.

Potom si umyl i svůj vlastní obličej, otočil se a šel, jako by se nic nestalo, zpátky k domu.

Big John Selander se opřel o svou hůl a zvolal: „Do práce, chlapi! Představení skončilo!“ S těmito slovy se otočil a vrátil se do domu.

Ivy opustila verandu a vrhla na Bookera plamenný pohled. „Bylo to nutné, Jime? Mohls ho vyřídit první ranou, ale ty ses chtěl bavit.“

Booker se zašklebil a řekl: „To druhé nepopírám, Ivy, ale co se týče mého prvního úderu, tak to jsi na omylu. Na to byl ten malý příliš houževnatý. Čert ví, co to do něho vjelo. Skoro bych i řekl, že v tom má prsty ta malá Mexičanka.“

„Bookere!“ zvolal na něj od dveří Selander.

„Už jdu, bossi,“ odpověděl rozladěný předák. Jindy ho rančer oslovoval jménem. Když přišel na verandu, chytil ho Selander za šátek a přitáhl ho k sobě.

„Překvapuješ mě, Bookere,“ zasyčel. „O tom dítěti jsi mi nic neřekl.“

Předák pokrčil rameny. „Nepovažoval jsem to za nutné.“

„Ale?“ zavrčel rančer. „Toho mrtvého Mexičana ti odpustím, Bookere, ale nechat ženu s dítětem bez pomoci v temnotě, to se příčí všem čestným zásadám této země. Od toho se budu veřejně distancovat. Při příští návštěvě města dáš pěkně najevo, žes udělal velkou chybu. A teď do práce, nebo tě pošlu k čertu!“

Jim Booker sebou trhl. Nechtěl tomu věřit, ale pohled do rančerových ledových očí mu stačil. Jeho sen stát se jednou pánem na ranči Velké S snem i zůstane.

Šouravými kroky šel k noclehárně, aby si tam oblékl novou košili. V očích se mu nebezpečně zablesklo a jeho ruka bezděky trhla k pažbě revolveru, když pohlédl ke žlabu, v němž ještě stále bezvládně ležel Dave Selander.

Chtěl toho mladíka na místě zabít, tak velká byla jeho nenávist, ale ovládl se a šel dál. Den jeho pomsty ještě přijde. Dave jej pokořil. A za to zaplatí.

Jim Booker na porážky nikdy nezapomínal.

+ + + + +

Silver City, poledne.

Lidé na ulicích města na něj museli několikrát pohlédnout, než poznali, že ten jezdec s opuchlou tváří je mladý Dave Selander. Pane Bože, toho ale starý seřezal, pomysleli si.

Všichni v oblasti Grant věděli o napjatém vztahu mezi otcem a synem a nemálo lidí rozumělo zlosti a zklamání starého rančera, který vládl své říši s neochvějnou tvrdostí a který měl za syna slabocha.

Lidé zůstali stát a šeptali si své dojmy. Příjezd toho mladíka znamenal, že rančer ho poslal k čertu.

Dave Selander odbočil z Main Street. Seděl v sedle svého vraníka, lehkého, velmi rychlého a vytrvalého morgana. Zatímco morganové měli většinou tmavou, rezavě hnědou barvu a černé nohy, Caesar se svou černou kůží tvořil výjimku.

Dave měl kolem sedlové hrušky omotanou uzdu náhradního koně, což byla silná, vysoká klisna s hnědými a bílými skvrnami, jež byla naložena napěchovanými sedlovými kapsami. Tak jako Caesar i Liza na sobě měla texaské sedlo.

Třetí kůň byl strakatý pinto s bílými a žlutými skvrnami, jehož srst byla tak chundelatá, že se podobal spíš oškubanému kuřeti. Nesl mexické sedlo.

Když Dave před úřadovnou okresního šerifa slezl ze sedla a omotal uzdy zvířat okolo zábradlí, lidé se zastavili a zvědavě na něj hleděli.

Hubený Bullweiser nevěřil vlastním očím, když mladý rančerův syn s cinkotem ostruh přišel do kanceláře a zamžoural na něj takřka zavřenýma očima.

„Pane Bože,“ povzdechl si. „Jsi to opravdu ty, Dave?“

„Kde je ta žena, šerife?“

„Ta Mexičanka? Je pryč, chlapče. Měla dost peněz na to, aby nasedla na dostavník do Lordsburgu. Odjel před deseti minutami. Po mé návštěvě na ranči nebyl důvod ji tu dál zadržovat. Doktor Lawrence proti jejímu odjezdu také neměl námitky. Jí i jejímu dítěti se vede dobře, Dave.“

„To je logické,“ zavrčel mladík. „Zabili přece jenom jejího muže. Můj otec měl dobrý nos, když z vás udělal šerifa.“

„To nesmíš říkat, chlapče,“ pobouřeně zavrčel Bullweiser. „Byla to poctivá a jednoznačná volba a tvůj otec jenom oznámil, že mě považuje za nejlepšího muže pro tuto funkci. Řekni mi, kdo tě tak zřídil?“

Dave se mlčky otočil a odešel.

Když se Jacob Bullweiser konečně probral ze strnuti a opustil úřadovnu, musel se prodrat rozčileně mumlajícím davem.

Rančerův syn právě se svými koňmi odbočil směrem k jižnímu výjezdu z města, tam, kde začínala dostavníková cesta do Lordsburgu.

Bullweiser zamyšleně hleděl na mizející oblak prachu.

+ + + + +

Simon Bardette vlastně chtěl Lordsburgem jen projet, ale zatímco žvýkal tvrdý suchar, musel pořád myslet na steaky a kouřící fazole. A při této představě se mu začaly sbíhat sliny. Touha po teplém jídle byla tak silná, že změnil své plány a vydal se k nedaleké stanici White Signal.

Jeho kručící žaludek jej přišel draho. Měl ho stát oba jeho koně a kromě jeho dvou revolverů i celé jeho vybavení.

Nic netuše si Simon Bardette zatím ještě pohvizdoval.

+ + + + +

Vedro dusilo plochou rovinu jako tlustá vlněná deka. Rozpálená a vyschlá země byla ztvrdlá a tenká vrstva písku na ní byla naprosto suchá.

Simon Bardette chvíli strávil mezi posledními stromy v Gila Forest. Pohlédl přes rovinu na plochou budovu dostavníkové stanice, která ležela necelou míli daleko a která v tetelícím se vzduchu připomínala loď plující ve vodě.

Bardette si stáhl okraj klobouku do čela a vyjel ze stínu. Napravo od stanice se ve vzduchu vznášel obláček prachu. Musel jej zvířit dostavník, který jel ze Silver City. Bardette pohnal koně k rychlejšímu kroku.

Tak si jindy tak ostražitý muž nevšiml, že les za ním ožil. Frkali tam koně, mezi kmeny stromů se míhaly postavy.

U stromu, pod nímž ještě před chvílí stál, se zajiskřily oči křiklavě pomalovaného Apače z kmene Chiricahuů. Indián seskočil ze silné větve a pružně dopadl na zem. Dlouhými kroky spěchal mlázím k malé dolině, v níž měli své koně.

Osm válečníků se vyšvihlo na poníky a shromáždilo se na kraji lesa. Cekali na dostavník. Když se o dvě minuty později objevil, opustili svůj úkryt a vyjeli na rovinu.

Simon Bardette již přijel na dvě stě yardů ke stanici, když se zpoza jednoho kopce vynořil dostavník a před stanicí zastavil v oblaku prachu.

Než se prach usadil, vypuklo peklo.

Zpoza kopce vyjelo patnáct indiánů, kteří cválali k dostavníku a stříleli za jízdy. Už první kulky zasáhly oba muže na kozlíku. Bardette viděl, jak se zřítili na zem. Pustil uzdu svého soumara a vytáhl své dva revolvery.

V tom okamžiku za sebou uslyšel výkřiky druhé skupiny, načež mu kolem uší hvízdly kulky. Zvedl pravou ruku a jednoho z indiánů srazil kulkou z koně. Jako divoká smečka pádili za ním a už byli těsně u něj, když jeho kůň pronikavě zařehtal a vzepjal se.

Simon Bardette se zřítil ze sedla a tvrdě dopadl na záda. Nalevo a napravo od něj duněla kopyta indiánských poníků, přičemž mu do tváře létaly písek a kaménky. Bezděky zavřel oči. Když je znovu otevřel, hleděl do sveřepé tváře jednoho Apače, jehož nůž se na slunci zlověstně leskl.

Bardette vleže zvedl kolt a vpálil válečníkovi kulku do hlavy. Bezvládné tělo indiána se svalilo na něj. Bardette se otočil a odvalil je ze sebe. Další indiáni mezitím dorazili k dostavníku.

Klekl si na kolena, ale pak zaklel. Na revolver byla ta vzdálenost příliš velká. Začalo se střílet z oken stanice. Bardette ke svému úžasu zjistil, že ty kulky míří na lidi, jež v panice opustili dostavník.

Pak ze dveří stanice vyběhlo pět nebo šest dalších indiánů. Pušky Apačů se ozývaly stále méně, až se potom rozhostilo ticho. Bardette pochopil nebezpečí, v němž se nacházel. Zoufale pohledem hledal své koně, ale ti někam odběhli.

Proti tomuto houfu indiánů, který sestával z dvaceti válečníků, nemohl sám nic pořídit. Byla by to sebevražda. Indiáni se o něj vůbec nestarali. Sesedli z poníků a obklíčili dostavník. Jeden z nich z něj vyvlekl jednu ženu a vytrhl jí cosi, co vypadalo jako ranec a co držela v rukou.

Dva další indiáni vylezli na střechu a shodili dolů zavazadla. Přitom ječeli a jásali jako děti. Bardette vstal a rozběhl se. Slyšel za sebou křik té ženy, který mu pronikal do morku kostí, ale nemohl jí pomoci.

Dlouhými kroky se blížil k lesu. Kdyby se do něj dostal, byl by zachráněn. Cesta zpátky by znamenala jistou smrt a osud té ženy by nezměnila. V tom vražedném vedru byl tento běh o život neskutečně namáhavý. Ale zvládl to.

Po hlavě se vrhl do podrostu, chvíli tiše ležel a cítil bodáni v boku. Třásla se mu kolena, když se narovnal. Před očima mu vířily ohnivé kruhy prosvětlené křiklavými blesky. Když slabost pominula, nezřetelně spatřil hordu indiánů, která právě zmizela za kopcem.

Potom uviděl plameny stravující stanici a dostavník.

+ + + + +

Dave Selander si byl jistý, že dostavník dožene nejpozději při přepřahání ve stanici White Signal. Cesta mezi Silver City a stanicí vedla otevřenou, takřka pustou krajinou, takže se neměl jak chránit před horkem.

Jen občas tam zavál slabý vítr. Náhle se zarazil a nasál vzduch do nosu. Nemohlo být pochyb, někde hořelo. Bezděky zrychlil. Když se, hnán neblahou předtuchou, přiblížil k jednomu nevysokému kopci, začaly na něj padat saze.

Stanice lehla popelem. Mezi troskami ještě šlehaly plameny. Z dostavníku zbyla jen hromádka popela, z níž trčely žárem ohnuté kovové díly. Srdce se mu sevřelo obavami, ale přesto se pomalu vydal tím směrem.

Napočítal tam sedm mrtvých. Pět mužů a dvě starší ženy. Kulky jejich těla doslova provrtaly, ale nejhorší byl pohled na jejich zkrvavené hlavy. Všichni byli skalpováni.

Dave slezl ze sedla a zoufale se tam rozhlédl. Kde byla žena s dítětem? Ležela snad mezi troskami dostavníkové stanice?

Uslyšel šramot a tasil revolver. Ten zvuk se ozval z prázdné ohrady, za jejíž brankou nyní vstal jakýsi muž. Byl vysoký a štíhlý, měl plnovous, široká ramena a úzké boky. Pod plochým, černým kloboukem mu byly vidět husté hnědé vlasy. Byl oblečen do modré košile a světlehnědých kalhot.

Dave upřeně hleděl na jeho vestu ze světlé telecí kůže se dvěma pouzdry, z nichž dopředu trčely pažby revolverů. Muži, kteří nosili dvě zbraně, bývali obzvlášť dobrými střelci a byli považováni za velmi nebezpečné.

Kolébavým krokem ten muž přišel blíž a zastavil se dva yardy před Davem. Mlčky se měřili pohledem. Onen cizinec v ústech žvýkal stéblo trávy.

„No, chlapče,“ řekl ten muž, „asi se ti z toho pohledu obrátil žaludek. Jsi celý zelený. Můžeš být v klidu, já jsem na tom stejně. Jenom něco takového nevidím poprvé.“

Dave skutečně musel bojovat s nutkáním zvracet.

„Vy jste šéf stanice?“ zeptal se po chvíli.

Cizinec zavrtěl hlavou. „Přivedla mě sem chuť na steak, ale v kuchyni už se nevařilo. Stálo mé to dva koně a všechnu mou výbavu. Byli to Chiricahuové. Od doby, kdy byl náčelník Mimbrejů Victorio uvězněn v Ojo Caliente, kde ho hlídají vojáci z Fort Wingate, jsou apačské kmeny roztříštěné. Musela to být jedna z těch vraždících a plundrujících band, které odmítly uchýlit se do rezervace San Carlos. Dva z nich jsem stačil vyřídit, potom jsem musel vzít nohy na ramena.“

„Neviděl jste náhodou mladou ženu s dítětem? Byla to Mexičanka. Musela být v tom dostavníku. Doufal jsem, že se tu s ní setkám.“

„Mexičanka s dítětem? No, byla tam jedna žena, která k sobě cosi tiskla. Slyšel jsem ji, jak křičela, když jsem běžel k lesu. Myslím, že ji rudokožci vzali s sebou. Apači šílí po mladých Mexičankách.“

„Pane Bože,“ zasténal Dave. „Jako by toho nebylo málo.“

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Dave Selander, pane.“

Muž mu podal ruku. „Já jsem Simon Bardette, chlapče.“

Dave se zašklebil bolestí, když mu ten muž sevřel ruku, a uvědomil si, že to jméno už někdy slyšel. Nemohl si však vzpomenout kdy.

„Nemohl bys mi prodat koně, Dave?“ otázal se Bardette. „Máš s sebou skoro celé stádo. Musíme jet do Lordsburgu a říct o tom přepadení šerifovi. Ta klisna by se mi líbila. Chci totiž do Mexika. Ale obávám se, že se jí nebudeš chtít vzdát, co?“

Dave si jej nedůvěřivě změřil pohledem.

Bardette přikývl. „Rozumím ti, chlapče. Ale pak mi aspoň půjč jednoho koně, než se dostaneme do Lordsburgu.“

„Viděl jste, kam ti Apači odjeli?“ otázal se Dave.

Muž ukázal na jihovýchod. „Směrem k železnici,“ odvětil. „Myslím, že dnes v noci budou tábořit v Cedar Mountains a brzo ráno odjedou do Mexika. Co s tím koněm? Než odjedeme, budeme muset pohřbít mrtvé. Už tu krouží supi.“

Dave konečně sebral odvahu: „Poslouchejte, pane Bardette. Rád vám pomůžu pohřbít ty mrtvé, ale koně vám dát nemohu. Musím za těmi indiány.“

„Cože musíš?“ nevěřícně se zeptal ten muž.

Dave si pomalu sáhl na šev u kalhot a pomalu po něm zvedal ruku.

Bardette to uviděl a mávl rukou. „Nech těch hloupostí, chlapče. Kdybych byl ten, za koho mě máš, tak by už dávno bylo po tobě. Jsi příliš pomalý.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „A to chceš pronásledovat hordu Apačů, před kterou jsem já utekl?“

Dave zrudl. Vědomí bezmoci uvolnilo všechny zábrany a o všem Bardettovi podrobně vyprávěl. Vousatý muž naslouchal, a když Dave skončil, položil mu ruku na rameno.

„Teď už ti rozumím, chlapče,“ řekl. „Jak se ta žena jmenovala?“

„Ramona Lamasová.“

Bardette rozepnul nejvrchnější dva knoflíky své košile a vytáhl kožený váček, který mu visel na krku. Vzal z něj složený dopis, rozložil jej a začal číst.

„To je ale náhoda,“ zavrčel a zamyšleně se zahleděl na špičky svých bot. „Poslouchej, chlapče. Nejrychleji, jak to jen půjde, pojedeš do Lordsburgu a uvědomíš tamního šerifa. Potom se sem vrátíš i s ním a jeho stíhacím oddílem, jasné? Jenom mi tu nech lopatu, ať můžu vykopat hroby.“

Dave nevěřil vlastním uším. „Vy tu ženu znáte?“

Bardette přikývl. „Její otec pro mě kdysi pracoval. Tento dopis je od jejího bratra, který potřebuje mou pomoc. Miguel se zmiňuje o tom, že Ramona se vdala a že se svým mužem Rodolfem Lamasem žije v Magdaleně.“

„To musí být ona,“ řekl vzrušeně Dave.

Zrovna se chtěl chopit lopaty, když tu se na cestě objevila skupina jezdců. Přijížděli od Lordsburgu.

Přijížděli velmi rychle blíž a Dave spatřil ve slunci se blýskající šerifskou hvězdu.

Bardette jim vyšel naproti a pozdravil je.

„Jsem šerif Dimmer z Lordsburgu,“ představil se muž s hvězdou. „Sakra, před dvěma hodinami tudy projel jeden jezdec a zdálo se mu, že tu viděl několik pomalovaných Apačů. Když jsme se o tom dozvěděli, hned jsme se vydali na cestu. Byli jste v tom dostavníku?“

„ Jmenuju se Simon Bardette, šerife,“ odpověděl muž a sdělil šerifovi, jak se to všechno seběhlo. Sdělil mu i svou domněnku, že indiáni se skrývají v Cedar Mountains.

Dimmer přikývl a pohlédl na oba revolvery. „A sakra. Teď mi to teprve došlo. Vy jste přece Kanaďan!“

Dave viděl užaslé a nevěřícné výrazy ve tvářích těch mužů, a když pohlédl na Bardetta, pochopil, s kým má tu čest. Setkal se s jedním z nejslavnějších pistolníků západu.

Se Simonem Bardettem, kterému se přezdívalo Kanaďan.

+ + + + +

Slunce bez ustání spalovalo krajinu.

Po dobře viditelné stopě Chiricahuů jelo čtrnáct jezdců. Ron Dimmer, šerif okresu Hidalgo, zanechal dva muže na stanici a třetího poslal do Lordsburgu, aby odtud přivezl povoz, se kterým měl potom odvézt mrtvé do města. Obě zavražděné ženy a dva mrtví muži totiž pocházeli odtud.

Dimmer vnutil vedení oddílu Simonu Bardettovi, protože měl jako zkušený bojovník s indiány takřka legendární pověst. Kanaďan šerifovu naléhání neodolal. Chopil se toho ze zcela osobních důvodů.

Ve svých sedmatřiceti letech měl Bardette za sebou pohnutý život. Když mu bylo čtrnáct, byl jeho otec, který pracoval jako dřevorubec v kanadských lesích, zabit padajícím stromem.

Simon a jeho matka se pak přidali k jednomu treku, jenž mířil do Oregonu, ale než tam dorazili, přepadli je indiáni, přičemž jeho matka přišla o život. Jeden z mužů, kteří přepadení přežili, vzal Simona do Kalifornie. Po cestě chlapce naučil, jak se zacházíš koltem.

Do svých dvaceti let Simon se svým podstatně starším přítelem putoval Kalifornií. Neúspěšně hledali zlato a živili se příležitostnými pracemi. Potom byl Simonův druh zastřelen při půtce v saloonu. Byla to vražda. Mladý Bardette pronásledoval vrahy, kteří se na útěku rozdělili, a každého z nich dohnal a vyřídil ve férovém pistolnickém souboji.

Tak postavil základ své pověsti rychlého a přesného střelce. Tehdy prosperující Wells & Fargo Company ho angažovala a používala jako lovce banditů, který trestal přepadení jejích povozů. Nemohla si jeho služby vynachválit.

Za deset let práce pro Wells & Fargo Simon Bardette společnosti zachránil nesmírný majetek, jenže potom se jeho pověst jednoho z nejlepších střelců západu, rozšířila a začala lákat ambiciózní chlapíky, kteří se s ním chtěli měřit a neustále ho provokovali k pistolnickým duelům.

Když několik z nich zastřelil, chtěl konečně - byl to již třicátník - začít žít klidně. Protože moc neutrácel a často získával vysoké prémie, mohl si dovolit koupit malou farmu v Arizoně. Mezi několika lidmi, s nimiž začal farmařit, byl i jeden Mexičan.

Jmenoval se Carlos Oranda a měl dvě děti. Jeho syn Miguel měl tenkrát sedmnáct, jeho dcera Ramona třináct. Tento klidný život trval jen tři měsíce, potom všechno vypálili Apači.

Naštěstí Bardettovi zůstalo dost peněz na to, aby svým lidem mohl velkoryse zaplatit. Zatímco Orandové se vydali do vlasti, odebral se Simon do New Orleans. Protože jeho jméno bylo pojmem i tam, hned mu nabídli, aby vedl osadnický trek do Oklahomy. Ujal se toho a po cestě došlo jen k několika málo nehodám. Útočící indiáni byli za jeho obezřetného vedení odraženi beze ztrát.

Kromě pověsti legendárního pistolníka a lovce banditů měl Simon i jméno jako vynikající vůdce karavan. Brzy znal každý hotel v New Orleans, kde byl k zastižení, pokud právě nebyl na cestě.

Před několika měsíci tam dostal dopis z Ascensiónu v Mexiku. Miguel Oranda ho prosil o pomoc. Chtěl se setkat se Simonem v Palomas, městečku poblíž hranice s Novým Mexikem. Miguel mu psal, že mu nahradí všechny výlohy a že ho očekává úkol s velkou odměnou.

V tomto dopise se také zmiňoval o sňatku Ramony, která již měla dvacet let. Pokud by Simon souhlasil, přijela by do Palomas i jeho sestra, aby ho mohla znovu vidět.

Simon mu odpověděl, že by přijel rád, ale předtím že musí přivést jednu karavanu do Arizony. Slíbil Miguelovi, že mu dá včas vědět, kdy do Palomas přijede. Bardette byl na cestě z Fort Apache k mexické hranici, když začal snít o steacích a fazolích.

Pak mu zkřížil cestu ten mladík, který si usmyslel, že musí nějakým způsobem potrestat zločin několika lumpů. Jaká děsivá náhoda, že tou ženou, o kterou si ten mládenec dělal starosti, byla právě Ramona.

Na toto všechno myslel Simon Bardette, když se blížili k Cedar Mountains. Na jeho pokyn se oddíl rozdělil do dvou skupin po pěti a jedné po čtyřech lidech, které měly k horám pokračovat samostatně, ale tak, aby na sebe viděly. Počítal totiž s tím, že jeden velký oblak prachu je nápadnější než tři malé.

Tváře mužů byly pokryty prachem, vedro jim vysušilo rty. Dave Selander jel v prostřední skupině, jež kromě něj sestávala ze Simona, šerifa a jednoho tělnatého muže, který se jmenoval Larkin.

Nikdo z nich nepromluvil ani slovo, a to se Bardetteovi hodilo. Neustále se ptal, jestli by se zachoval jinak, kdyby věděl, že tou ženou, kterou slyšel křičet, byla Ramona. A pokaždé si odpověděl, že ne. Apači by ho dozajista zabili a možná také Ramonu.

Nedokázal si ji představit jako mladou ženu, protože v jeho vzpomínkách to bylo třináctileté štíhlé děvče s očima, které žhnuly jako dva uhlíky, a s dlouhými, spletenými copy. Nikdo neviděl slzy v očích tohoto muže, který toho věděl o tolik víc než ostatní.

Na úpatí jedné hory mávl rukou, čímž dal znamení, aby se shromáždili. Utábořili se na palouku mezi nízkými cedry a zakrslými borovicemi. Bardette mužům zakázal rozdělávat oheň, a tak si museli vystačit se studeným jídlem a teplou vodou v láhvích.

„Za čtvrt hodiny pojedu sám dál,“ řekl šerifu Dimmerovi. „Mám s sebou zrcátko. Jestli uvidíte světelné znamení, tak jeďte za mnou. Tři dlouhá zablýsknutí znamenají „pojeďte“. Tři krátká a dvě dlouhá zablýsknutí znamenají, že jsem odhalil jejich tábor. Budu ty signály dávat třikrát, vždy po jedné minutě. Jestli mezi těmito signály ještě jednou krátce zablýsknu zrcátkem, tak to znamená, že jsem tak blízko tábora, že se smíte přiblížit jen s maximální opatrností. Všechno jasné?“

Dimmer přikývl a odkašlal si. „A co když se něco stane?“

„Kdybyste uslyšeli výstřely, tak jednejte podle vlastního uvážení, šerife,“ odpověděl šklebící se Bardette. „V tom případě vám přeju hodně štěstí!“

Přišel ke klisně, kterou mu přenechal Dave Selander, a odvázal zavazadla, která pověsil na pinta. Při výzvědné cestě by mu jen překážela.

Pak se posadil do stínu borovice a zavřel oči. Když vedle sebe uslyšel kroky, hned věděl, že to je Dave.

„Jestli se mě chceš zeptat, jestli smíš jet se mnou, tak odpověď je ne, chlapče,“ řekl, aniž otevřel oči.

Dave se posadil vedle něj. „Jednáte se mnou jako s malým dítětem, pane Bardette,“ rozčiloval se. „Ale to je má vina. Proto jsem vám také musel říct pravdu.“

Bardette otevřel oči a pohlédl na něj. Jim Booker ho strašlivě zřídil. Spodní ret měl rozseknutý, opuchlé oči a rozbitá tvář hrály všemi barvami.

Bylinné přípravky, kterými ho pomazala tlustá Ethel, na slunci vyschly a oloupaly se. Když si prsty sáhl na zalepené řasy, zasténal bolestí.

Náhle se Simon rozhodl mladíkovi říct celou pravdu, ačkoli byla hrozná. Zoufale hledal vhodná slova, ale ani ta nemohla zmírnit šok, který Davea čekal.

„Jednals správně, Dave,“ řekl a tentokrát ho nenazval chlapcem. „Říct pravdu, to často chce hodně odvahy. Přiznals, žes byl slabý a zbabělý, ale v zásadě jsi byl jen nezkušený. To, co v tobě opravdu je, dokázals, když ses postavil tomu mnohem silnějšímu předákovi. A jestli tě nevezmu, tak je to jen kvůli tvé nezkušenosti. Chci ti teď říct celou pravdu, Dave. Tvá starost o Ramonu tě ctí, protože v této divoké zemi je rytířskost vůči ženě železný zákon, kterého se nedrží jen lumpové. Ale nejsi dost zralý na to, abys mi mohl pomoct. A teď se mi podívej do očí, můj mladý příteli.“

Dave na něj zamžoural.

„Šance na záchranu Ramony je téměř nulová,“ řekl Bardette. „Možná by dokonce bylo lepší, kdyby to přepadení nepřežila.“

„Jak můžete něco takového říct?“ užasl mladík a jeho už tak zničená tvář se zkřivila.

„Protože neznáš Apače, Dave,“ odvětil Bardette. „Vzali Ramonu jen proto, aby se na ni dnes v noci vrhli jako vlci. Jestli tu noc přesto přežije, tak se zabije sama, než vyrazí dál. To je jedna možnost. Druhá možnost je ta, že z nějakého důvodu přijde o rozum. Žádný indián nezabije někoho, kdo se zbláznil. Potom je to ale jen chodící tělo.“

„Přestaňte,“ zasténal Dave. „Prosím, pane Bardette, už to nechci slyšet.“

„Jenže ty to musíš slyšet, chlapče,“ řekl ostře Simon a chytil rozechvělého mladíka za zápěstí. „Třetí možnost je to, že Ramona už je mrtvá, protože její nenávist byla tak velká, že se své mučitele pokusila zabít. Zena, kterou popadne běs, je totiž nebezpečím pro celou hordu. Apači vědí, že o tom přepadení se bude rychle vědět. Vědí, jaké jsou jejich šance, protože tento kraj po obou stranách hranice dobře znají. Nemohou si dovolit tahat se se zuřivou ženskou.“

Dave zavrtěl hlavou. „Ale to by seňora Lamasová nikdy neudělala, pane Bardette,“ zakoktal. „To by ji nenapadlo ani na okamžik, protože by tak ohrozila život svého dítěte.“

„To dítě je mrtvé,“ řekl Bardette.

„Víte, když Booker zabil jejího muže, tak…“ Uprostřed věty se odmlčel.

„Co jste to řekl?“

„To dítě je mrtvé, chlapče,“ opakoval Bardette přidušeným hlasem. „Mezi troskami stanice ležela napůl zuhelnatělá vlněná deka s pestrým mexickým vzorem a…“ nakrátko se zadrhl, aby potom dodal, „tedy, indiáni berou děti jenom tehdy, když jsou usazení. Potulné hordy se s nimi nemohou zdržovat.“

Ta slova měla na Davea účinek kulek popravčí čety. Pokud Bookerovy pěsti zpustošily jeho tvář, pak tato slova roztrhala jeho srdce. Sténaje dal hlavu do dlaní a začal vzlykat.

Bardette vstal a šel ke koním. Vzal si Daveovu winchestrovku a od šerifa přijal hrst nábojů. Potom se mlčky vyšvihl do sedla klisny a odjel.

+ + + + +

Cano, vůdce apačské hordy, už dlouho věděl, že je pronásleduje silný jezdecký oddíl. Jeden ze tří válečníků, které nechal vzadu jako zadní voj, mu před půlhodinou pověděl o táboře bledých tváří.

Chiricahua se jen zasmál a nařídil, aby se i zbylí dva muži vrátili k hlavní skupině. Mohl pronásledovatele nalákat do pasti, ale o to mu nešlo. Chtěl se dostat do Mexika, aby se mohl připojit k Geronimově hordě.

Po smrti náčelníka Cochise převzal vedení kmene jeho nejstarší syn Taza, jenž se rozhodl usídlit se v rezervaci San Carlos. Geronimo, Cano a ostatní náčelníci se tomuto rozhodnutí vzepřeli a zahájili své vražedné tažení po obou stranách hranice.

Cano tedy neměl důvod, proč se zaplétat do boje s bělochy, navíc když by přitom ohrozil tu Mexičanku. Chiricahua byl uchvácen její krásou. Chtěl z ní udělat svou squaw.

Nyní mu však jeden z jeho špehů přinesl zprávu, že pět mil od nich táboří silný oddíl modrokabátníku. Cano rozhodl, že udělají krátkou zastávku, aby se mohl poradit se svými dvěma podnáčelníky.

Zcela neočekávaně se ocitl mezi dvěma ohni.

+ + + + +

Ramona Lamasová nespouštěla vůdce hordy z očí.

Seděla stranou od tábořiště v bujně rostoucí trávě hlídána jedním mladým válečníkem. Její pohled byl upřen na Canova široká záda. Ramona věděla, co ji čeká, a už dávno by si vrazila nůž ukrytý pod lemem sukně do srdce, kdyby v ní neplály plameny pomsty.

S kamenným výrazem ve tváři ten ksindl přihlížel, jak jí jeden z jeho válečníků vytrhl dítě z rukou a zabil je.

Potom zapálili budovy. Ramona se chtěla vrhnout do plamenů, ale Apači ji tak silně udeřili, že ztratila vědomí.

Jeden z válečníků ji vzal k sobě na koně. Když přišla k sobě, už se blížili k horám. Nejprve byla omámená bolestí v těle i v duši. Během dvanácti hodin ztratila muže a dítě.

Hlavně smrt malého Miguela ji málem připravila o rozum.

Smutek za jejího muže, to bylo něco jiného. Ramonu trápil pocit viny. Vzala si Rodolfa Lamase jen proto, že jí to přikázal její otec. Tehdy, před dvěma lety, jí bylo osmnáct, a v tomto věku se žádná mexická dívka nemohla vzpírat takovému rozhodnutí.

S těžkým srdcem Ramona následovala svého muže do Magdaleny. Byl jí dobrým manželem a ona se poctivě snažila mu být dobrou manželkou. Její srdce však už od dětství patřilo jinému muži. Nikdo to nevěděl, dokonce ani její rodiče.

Když pohřbila svého muže, mlčky mrtvého poprosila o odpuštění a přísahala, že lásku, kterou mu nikdy nedokázala dát, věnuje jejich dítěti. Nyní strašný osud zhatil i to a svého cíle, malého hraničního městečka Palomas, kde na ni čekal její bratr Miguel, už neměla dosáhnout. Přitom se tam měla setkat s mužem, do něhož se zamilovala už jako dítě - se Simonem Bardettem.

Její pohled byl ještě stále upřen na Cana, kterého chtěla vzít s sebou do temné říše smrti. Slyšela hrdelní hlasy debatujících válečníků a cítila vzrušení a neklid, který hordu zachvátil.

Výstřely z pušky, které náhle padly do ticha, Apače vyhnaly k jižnímu konci malé kotliny. Také Ramona sebou trhla.

Cano okamžitě pochopil, že jeho špehy objevila patrola modrokabátníků. Ty výstřely musely být slyšet také v táboře oddílu kavalerie. Bleskově rozhodl o tom, že vyrazí na východ, aby se tak modrokabátníkům vyhnuli.

V tom okamžiku se však z jižního okraje kotliny ozval dusot kopyt. Než se probral z překvapení, vynořili se v rokli, která tvořila jižní hrdlo údolí, jezdci stíhacího oddílu z Lordsburgu.

Mladý Apač, který hlídal Ramonu, vyskočil. Zády otočen k Mexičance tam stál a díval se na Cana, který chvatně udílel příkazy. Mladá Mexičanka bleskově vyskočila na nohy, vytáhla nůž zpod své roztrhané blůzy a vrazila jej svému hlídači do zad.

Čepel mu zůstala vězet mezi lopatkami, když se se sténáním zhroutil. Cano stálo řval své příkazy. První z indiánů již nyní chvátali ke koním, kteří se tísnili mezi cedry.

Ramona se právě chopila hlídačovy pušky, když Cano pohlédl na ni. Na okamžik zaváhal a pak vyrazil směrem k ní. Bylo to teprve podruhé, co střílela z pušky, a tomu odpovídala i její nešikovnost.

Zapřela si její pažbu o rameno a vystřelila. Apač se zastavil, jako kdyby narazil do neviditelné zdi. Kulka ho zasáhla do hrudi. Chvíli tam vrávoravě stál.

Zpětný ráz pušky byl tak silný, že mladá žena upadla a bolest, která jí projela ramenem, ji málem omráčila. Oba na sebe hleděli s nevěřícným výrazem ve tváři. Potom se Cano zhroutil, jako by do něj udeřil blesk.

Zatímco kolem ní zuřilo peklo, Ramona zůstala ležet. Indiána, který se k ní blížil s nožem, tak ani neviděla. Zkosen kulkami se Apač zhroutil vedle svého mrtvého náčelníka.

Splašení indiánští poníci vyráželi do všech stran. Muži ještě měli před očima mrtvé ze stanice White Signal, a tak neznali slitování. Horda Chiricahuů byla bez milosti potřena.

Simon Bardette krátce po tom, co odjel z tábora, dospěl k přesvědčení, že Chiricahuové odjedou do Mexika. Věděli totiž, že masakr u dostavníkové stanice bude brzy odhalen a že na ně začne hon.

Takže se obrátil a se stíhacím oddílem se pustil do pronásledování, přičemž jel s šerifem Dimmerem kousek před ostatními. Když objevili tábor hordy, shromáždili se v rokli u severního ústí údolí a poradili se.

Bardette tam nechal svého koně a připlížil se k táboru. Právě když spatřil Ramonu a jejího strážce, padly na opačné straně údolí výstřely. Zatímco oddíl vyrazil z rokle, byl Bardette svědkem toho, jak mladá žena smrtelně zasáhla náčelníka.

Apač, který se na Mexičanku chtěl vrhnout s nožem, se stal obětí Bardettovy kulky. Pak se rozběhl k ní a klekl si vedle ní. Když jej uviděla, zalily její oči slzy.

„Seňore Simone,“ zašeptala a rozpřáhla ruce.

Pak ztratila vědomí.

Bardette se chopil jejího ochablého těla a přitiskl ho k sobě. „Ramono, mé ubohé děvčátko,“ řekl pohnutým hlasem.

+ + + + +

Už bylo po všem, když přijela kavalerie.

Nejprve se objevila patrola, která vyřídila Canovy špehy. Jejím vůdcem byl mladý poručík, od něhož se muži z Lordsburgu dozvěděli, že kavalerie honí jednu mexickou bandu, která už několik týdnů řádila na hranici.

O dvacet minut později dorazil zbytek kavaleristického oddílu, který byl pod velením jednoho kapitána. Muži patřili k posádce z Fort Bayard, vzdáleného deset mil od Silver City. Způsobili bandě velké ztráty a zahnali ji za hranici. Teď se chtěli vrátit do pevnosti.

Jak se zdálo, tak šarvátku nepřežil jediný Apač. Muži z Lordsburgu měli dva mrtvé a několik raněných. Simon Bardette položil Ramonu na trávu do stínu jednoho z cedrů. S úlevou zjistil, že mladá žena jen upadla do hlubokého spánku. Po tom vše, co si prožila, to bylo pochopitelné.

Zatímco si ji dojatě prohlížel, musel myslet na jejího otce. Carlos Oranda byl houževnatý chlapík a zdálo se, že tuto houževnatost zdědily i jeho děti. Stále měl před očima dramatické chvíle, kdy děvče zabilo svého strážce a zastřelilo náčelníka hordy.

Ano, ještě si nezvykl na to vidět v ní mladou ženu. Byla to pro něj stále jen malá dívka s copy, štíhlá třináctiletá holka, kterou naposledy viděl před sedmi lety.

Zatímco Kanaďan seděl u mladé ženy, pomáhal Dave Selander snášet mrtvé indiány. Přinášeli je do úzké rozsedliny, jejíž ústí bylo poseto kamením a sutí. Kavaleristé s sebou měli dynamit, kterým chtěl ústí zavalit.

Za hodinu, Ramona ještě pořád spala, se oddíl z Lordsburgu shromáždil a nasedl na koně. Bardette vzhlédl, když k němu kráčeli šerif a Dave. Chlapec se posadil vedle něj do trávy.

„Pojedete s námi do Lordsburgu?“ zeptal se Dimmer.

Bardette zavrtěl hlavou. „Vezmu to děvče do Mexika, šerife. Je to neuvěřitelná náhoda, ale jedu k její rodině, která mě považuje za svého přítele. Ale tento chlapec vás jistě doprovodí.

Dave se napřímil. „To tedy ne, pane Bardette. Zapomínáte na to, že kůň, na kterém jedete, patří mně. Takže pojedu s vámi do Mexika, dokud nedorazíte do cíle. Až mou klisnu už nebudete potřebovat, uvidíme, co dál.“

Bardette pokrčil rameny a pohlédl na šerifa. „Slyšel jste, Dimmere. Tento mládenec je pěkný paličák, to vám můžu říct. Zaplatil bych za toho koně cokoli, ale zkuste s ním mluvit o prodeji. To byste plival proti větru.“

Šerif se hřmotně rozesmál. „Pak vám přeji hodně štěstí,“ řekl a oběma podal ruku. „A moc děkuju za vaši pomoc.“

Když muži z Lordsburgu odjeli, ozvala se malou kotlinou exploze. Rozsedlinu zavalilo kamení a pohřbilo pod sebou mrtvé Apače.

Také kapitán se s nimi rozloučil, než se svým oddílem vyjel pryč. Varoval je před nebezpečím na hranici.

„Je možné, že Pedro Molina, ten darebák, shromáždil zbytek své bandy přímo za hranicí,“ poznamenal.

„My už na sebe dáme pozor, kapitáne,“ ujistil ho Bardette a znovu se otočil k Ramoně, která sebou neklidně vrtěla. Výbuch ji probudil z hlubokého spánku. Oddíl kavalerie zrovna zmizel v úzké severní rokli, když otevřela oči.

„Jak ti je, Ramono?“ ustaraně se zeptal Kanaďan.

Na její hezké tváři se objevil letmý úsměv, načež ho se slzami v očích objala. Vzpomínky na to, co právě prožila, ji bolely. Když indiáni tak strašlivě zavraždili jejího malého Miguela, chtěla zemřít. Jen její nenávist a touha pomstít dítě jí v tom zabránily.

Když zabila Cana, byla si jista, že teď oddělají i ji, a ta myšlenka pro ni znamenala vysvobození. A potom, když spatřila Bardetta, si myslela, že se jí to jen zdá. Teprve nyní si uvědomila, že to nebyl sen, opravdu ji držel v náručí.

Uklidňoval ji tichými slovy a ona se mu opírala bradou o rameno. Teprve nyní spatřila Davea Selandera. Užasle na něj pohlédla.

„Dobrý den, seňoro Lamasová,“ s rozpaky ji pozdravil Dave.

Vymanila se ze Simonova objetí a zeptala se: „Jak jste se sem dostal?“ „Můj mladý přítel si usmyslel, že tě vezme ke tvé rodině,“ odpověděl Bardette, než mohl mladík něco říct. „Byl velmi zklamaný, když v Silver City uslyšel, žes odjela. Proto se vydal za tím dostavníkem. Setkali jsme se u té vypálené stanice.“

Ramona hleděla do opuchlého obličeje, který jen hrál barvami.

„Panna Maria,“ zasténala. „Co se vám stalo?“

Znovu za něj odpověděl Simon Bardette.

„Kovbojové jeho otce tvrdili, že tvého muže zabili v sebeobraně, a tak musel šerif odtáhnout s nepořízenou. Davea to tak rozhořčilo, že se kvůli tobě popral s jejich předákem. Jak vidíš, musí se toho ještě hodně učit.“

„Teď už toho pomalu začínám mít plné zuby,“ zlobil se Dave.

„Nevzrušuj se, chlapče,“ zasmál se Kanaďan. „Nemyslel jsem to tak. Dám ti takový návrh. Souhlasím s tím, abys nás doprovodil do Palomas. Za to, že mi půjčíš svého koně, tě naučím pár triků. Především tě naučím, jak zacházet se zbraní. Teď se sice na svého otce zlobíš, ale předpokládám, že se jednoho dne na ranč Velké S vrátíš, ne? Pro takový případ ti slibuju, že budeš schopný se Bookerovi pomstít a dát mu co proto. Co na to říkáš?“

„Platí,“ odpověděl Dave a podal mu ruku.

O čtvrt hodiny později se vydali k hranici. Ramona jela na pintoví svého mrtvého muže. Ačkoli už byla smířena se smrtí, ba dokonce po ní toužila, nyní byla vděčná, že žije.

Přes veškerý žal se těšila na svého bratra a rodiče. Bylo jisté, že bude potřebovat dlouhou dobu na to, aby to všechno překonala, ale útěchou jí mohlo být to, že se znovu setkala se Simonem Bardettem.

Její pohled opět spočinul na mohutné postavě toho muže, který jí byl čímsi jako druhým otcem a který jí později způsobil zmatek v srdci. V Mexiku věkový rozdíl sedmnáct let nic neznamenal.

Styděla se, protože nyní, v její situaci, nebylo vhodné zabývat se takovými myšlenkami, ale nedokázala se těm pocitům ubránit. Za těch sedm let odloučení, kdy vyzrála z dívky v ženu, se změnily jen potud, že byly intenzivnější a už neměly nic společného s blouzněním.

Pouze Simon Bardette mohl jejímu životu ještě dát smysl.

+ + + + +

Přes veškerou ostražitost vjeli do pasti.

Už byla tma, když překročili hranici a zamířili na východ. Do Palomas už to mohlo být jen něco přes deset mil. Měli za sebou polovinu této trasy, když Bardette prudkým trhnutím uzdy zastavil svou klisnu a nasál vzduch do nosu.

„Kouř,“ tiše řekl Daveovi. „Musí to být někde poblíž. Podívám se tam. Vy zůstaňte tady, dokud se nevrátím. A buďte tiše.“

Sklouzl ze sedla, Dave mu podal krátkohlavňovou pušku a potom Bardette neslyšně zmizel ve tmě. Pružně jako puma běžel mezi stromy. Kouř byl stále intenzivnější. Ačkoli se Kanaďan pohyboval pomalu a obezřetně, tu a tam pod jeho podrážkami křupla větev.

Napravo čněla rozeklaná skála připomínající příď lodě. Simon Bardette přiběhl k ní a přitiskl se k rozpukané stěně. Na jejím konci se zastavil a opatrně vyhlédl za ni.

Ten, kdo tam tábořil, už uhasil oheň. To vysvětlovalo kouř, který tak zřetelně cítil. V temnotě žhnuly uhlíky.

Bardette si chtěl lehnout na zem a připlazit se blíž, když tu za sebou uslyšel šramot. Ačkoli se okamžitě vrhl doleva, neunikl pažbě pušky, která ho udeřila do hlavy. Při pádu na zem zmáčkl spoušť. Když kulka proletěla větvemi stromů, ležel již v bezvědomí na zemi.

+ + + + +

Dave Selander a Ramona Lamasová sebou při tom výstřelu trhli.

„Musíme za ním,“ vyhrkla mladá žena a chtěla pohnat pinta, ale Dave ho včas chytil za uzdu.

„Buďte rozumná, seňoro,“ řekl. „Nemělo by smysl ho naslepo hledat. Chvíli počkejme. Není daleko a možná se za pár minut vrátí.“

Chtěla energicky protestovat, ale pak pochopila, že mladík má pravdu, a ovládla se. S každou minutou, která uplynula, však její obavy sílily. Náhle poblíž zapraskaly větve. Oba slezli z koní, aby se mohli schovat za stromy, protože ty zvuky přicházely z více míst zároveň.

Dave při tom zakopl o kořen a spadl na zem. Když vstal, spatřil nezřetelné siluety tří mužů.

„Jen klid, seňore! Ani hnout!“ přikázal mu čísi chraplavý hlas.

Dave zůstal strnule stát. Ti tři Mexičané byli tak blízko, že mohl rozeznat pušky v jejich rukou. Dva z nich na něj mířili, zatímco třetí mu sebral revolver.

„Dejte ruce za záda, seňore,“ přikázal ten muž.

Dave poslechl. Muž jej svázal koženým řemínkem, načež poručil svým kumpánům, aby se podívali po okolí. Zmizeli mezi keři a stromy, kdežto jeden muž tam zůstal a hlídal jej. Zapálil si tenký doutník, přičemž jeho dým foukl Daveovi do tváře. Při tom si na něj posvítil hořící sirkou.

„To tě kopl kůň, nebo co, gringo?“ zasmál se a ukázal přitom své blýskající se zuby. „Jsi sám? Chci říct, byli jste jen dva?“

Dave Selander sveřepě přikývl. Než plamínek sirky zhasl, uviděl, že má co do činění s drobným mužem střední postavy s úzkými rameny. Jeho obličej vypadal, jako by byl z popraskané staré kůže, jeho oči si jej prohlížely s chladem, který mu pronikal až do morku kostí.

Dave si oddechl, když se oba další muži vrátili. Naštěstí si toho jejich boss nevšiml. Strčil do něj a zavrčel: „Jdeme, gringo!“

Dave klopýtal před ním temnotou, zatímco další dva bandité vedli pinta a Caesara. Když dorazili k podkovovité rozsedlině ve skále, uviděl Dave dalších pět Mexičanů, kteří právě rozdělávali oheň.

Vypadali jako větrem ošlehaní drsní hoši. Simon Bardette seděl mezi nimi se spoutanýma rukama i nohama. Nic neprozradilo jeho úlevu, když uviděl, že ti tři se vrátili bez Ramony. Mexičané Davea postrčili k Bardettovi, načež se posadili okolo ohně.

„Tak jsme se dostali z deště pod okap,“ podotkl s úsměvem Kanaďan. „Ten útlý hidalgo není nikdo jiný než Pedro Molina, před kterým nás varoval kapitán.“

„Myslel jsem si to,“ přikývl ustaraně mladík.

Vůdce banditů se mečivě zasmál a řekl: „Líbíš se mi, gringo. Mluvíš o mně jako o šlechtici, ale ve skutečnosti si myslíš, že jsem prašivý pes.“ Úsměv zmizel a nahradil ho sveřepý výraz. „Co jste tu hledali?“

„Na druhé straně pro nás byla příliš horká půda,“ odpověděl Bardette. „Chtěli jsme přepadnout banku v Silver City, ale tento greenhorn se při tom zachoval jako úplný hlupák. Měli jsme v patách šerifa s jeho lidmi. A pak jsme ještě narazili na oddíl kavalerie, který k našemu štěstí přepadli Apači. V tom zmatku se nám podařilo uprchnout. Co s námi chceš dělat, jefe?“

To, že jej Bardette označil za šéfa, vůdci banditů zalichotilo. Potřásl hlavou a předstíral, že si to musí rozmyslet.

„Musím si to ještě rozmyslet,“ poznamenal. „Potkali jsme se s kavalerií a já při tom ztratil většinu svých Udí. Tebe bychom mohli potřebovat, ale co s tím tvým kámošem, který nestojí za nic?“

„No, jako hlídač koní by ušel,“ zasmál se Bardette.

Molina vstal a přišel ke koním. S výrazem obdivu v očích poplácal Daveova vraníka po krku. Také klisna se mu líbila. Vrátil se k ohni a přikývl.

„Nejdřív se prospěme,“ řekl. „Zítra vám oznámím své rozhodnutí. Buďto vás přijmu do své bandy, nebo…“

Pak si dlaní přejel po krku.

Přikázal uhasit oheň a rozestavit hlídky. Oba zajatce nechal přivázat zády ke kmenům stromů, aby museli spát vsedě. Potom si lehl a schoulil se do svého pestrobarevného poncha.

Tábořiště zahalila temnota.

+ + + + +

Ramona Lamasová dřepěla mezi keři a celá se třásla.

Šla za těmi třemi Mexičany, kteří přivedli Davea Selandera do tábora, a všechno slyšela. Málem ji objevil jeden z těch dvou mužů, kteří prohledávali okolí. Ukryla se do malého výmolu a právě na tom místě ten chlapík zakopl a skoro na ni spadl.

Banda uhasila oheň a ulehla ke spánku. Rázem byla taková tma, že skoro neviděla vlastní dlaň, když si ji dala před oči, ale to, kde stojí oba muži na hlídce, si zapamatovala. Jeden z nich zmizel u skalního výčnělku, další se u koní posadil pod strom. Ostatní muži leželi u ohniště.

Ačkoli to pro ni bylo těžké, zůstala trpělivá a čekala. Za hodinu vyšel z mraků měsíc. Byla si jistá tím, že bandité nyní tvrdě spí, ale přesto ještě půl hodiny počkala.

Neustále natahovala ruku po mačetě, kterou si při sesedání vzala z pinta. Druhý, lehčí nůž by se jí hodil víc, ale ten zůstal vězet v zádech mrtvého indiána.

Ve zsinalém měsíčním svitu viděla oba zajatce, kteří, jak se zdálo, spali. Ramona si však byla jistá, že přinejmenším Simon Bardette je vzhůru. Myšlenka na to, že mají co do činění s obávaným Pedrem Molinou, jí naháněla strach.

Její obavy o Bardetta však byly větší. Chopila se rukojeti mačety, vstala a lehce proklouzla mezi stromy a keři. Velkým obloukem se vyhnula místu, kde stáli koně, a nepozorovaně dorazila k rozpukané skalní stěně. Po čtyřech se plížila kolem ní, dokud se nedostala na úroveň stromu, k němuž byl přivázán Simon Bardette.

Jako had se plížila k němu. Divoce jí pulsovala krev v žilách a vzrušeně jí bušilo srdce. Celá se chvěla. Dorazila ke stromu a chvíli zůstala ležet. Potom si klekla a osahala kůru. Laso bylo kolem stromu omotané třikrát.

Ramona jej mačetou přeřezala. Bardette se poněkud pohnul doleva a nastavil jí své svázané ruce. Nahmatala těsný prostor mezi zápěstími a opatrně přeřezala řemínek.

„Jenom tiše, děvče,“ hlesl Kanaďan, načež si za zády promasíroval zápěstí, aby je prokrvil.

Přestože svítil měsíc, byla pod větvemi stromu tma. Kanaďan jí zašeptal svůj plán. Ramona ukryla své dlouhé vlasy pod klobouk a posadila se na jeho místo. Bardette kolem ní pověsil laso tak, že to vypadalo, jako by tam u toho stromu seděl on a byl svázaný. Potom se chopil mačety a zmizel v temnotě pod skalní stěnou. Koně začali neklidně hrabat kopyty, když se přikrčen blížil ke stromu, pod nímž seděl jeden z mužů na hlídce. Mexičan se probral z polospánku a zvedl hlavu.

Bardette mu zasadil hranou dlaně úder do krku a hlídač se svalil na zem. Kanaďan si nasadil na hlavu jeho klobouk, chopil se jeho poncha a hodil si je přes ramena.

Vzal si jeho pušku a šel ke spícím banditům. Strnul, když se jeden z nich pohnul a se zavrčením se převalil na bok. Koně byli nyní ještě neklidnější. Každou chvíli se někdo z banditů mohl probudit a bylo jisté, že omráčený muž brzy přijde k sobě.

Kanaďan všechno vsadil na jednu kartu. Přiskočil k Pedrovi Molinovi a přitiskl mu hlaveň pušky k břichu. Molina se vyděšeně probudil, pochopil, co se stalo, a strnul. Tlak hlavně jej přinutil si znovu lehnout a zůstat ležet na zádech.

„Vstávejte, gauneři!“ zvolal Bardette.

Muži vyskočili a chtěli sáhnout po zbraních.

„Ani hnout, muchachos,“ varoval je Kanaďan, „jinak váš jefe půjde k čertu.“

„Poslechněte ho,“ zavrčel bledý Molina.

Bardette hodil Ramoně mačetu a řekl jí, ať osvobodí Davea. Ten Kanaďana s napětím pozoroval. Mladá žena vyskočila a přispěchala k němu. Opatrně jej zbavila pout.

Mexičané se chovali naprosto klidně, aby neohrozili život svého vůdce.

Bardettův pokyn posbírat zbraně těch mužů provedl Dave jen velmi nešikovně. Kožený řemínek se mu zařezal tak hluboko do zápěstí, že skoro nemohl hýbat prsty. Cítil v nich mravenčení.

Kanaďan věděl, jak nebezpečný pro ně je druhý muž na hlídce, který musel slyšet hluk v táboře, ačkoli byl daleko. Proto pozoroval stromy a keře na levé straně, aniž přitom zbývající bandity spouštěl z očí.

Všechny zbraně kromě jejich vlastních a Molinovy pušky v sedlovém pouzdře poručil naházet do okolních keřů a pak poslal Ramonu a Davea ke koním, aby tam vzali jejich zvířata. Nato přikázal Molinovi vstát.

Bandita pošilhával směrem, z něhož musel přijít onen druhý muž na hlídce, ale Bardette ho strkal před sebou ke koním. Desperados lamentovali a kleli.

„Jsi pěkný ksindl, gringo,“ zavrčel Molina. „Nezapomeň, že jsem vás nechal naživu. Doufám, že mě za mou velkorysost nezabiješ.“

„Jen když to bude nutné,“ tvrdě odpověděl Kanaďan.

Dave a Ramona už seděli v sedlech. Mladík přivedl za uzdu klisnu. Koně banditů na Bardettův pokyn odvázali. Zvířata neklidně pobíhala sem a tam.

Kanaďan zahodil i pušku muže ležícího pod stromem. Pak udeřil Molinu pažbou jeho vlastní winchestrovky a bleskově vyskočil do sedla klisny. Několika výstřely do vzduchu rozehnal koně banditů do všech stran.

Právě když vyjeli, objevil se druhý muž na hlídce a vypálil za nimi. Bardettovi hvízdly tři kulky kolem uší. Přitiskl se ke krku klisny a vyrazil za Daveem a dívkou. Útěk se jim zdařil.

+ + + + +

Do Palomas dorazili po půlnoci.

Přivítalo je jen štěkání několika psů, když jeli po Calle Principal. Pojem hlavní ulice zde působil jako vtip, protože v tom malém pohraničním městečku byla jenom tato ulice a dvě úzké boční uličky. Fonda Hernandez, jediná tamní hospoda, se spíš podobala dřevěné kůlně. Bardette zabouchal pažbou revolveru na dveře.

Ve dvou místnostech v patře se rozsvítily lampy, načež se otevřelo okno. Než se jich mohl majitel zeptat na jejich přání, poznal je Miguel Oranda.

„Sestro! Seňore Simone!“ radostně zvolal. „Už jdu dolů!“

O minutu později už se sourozenci radostně objímali.

Ramona se pověsila na bratra a plakala jako dítě. Majitel mezitím probudil svého syna, který se postaral o koně. Miguel mlčky stiskl Bardettovi ruku, s úsměvem kývl na Davea a zavedl svou sestru dovnitř.

V malém výčepu jim vyšel naproti Carlos Oranda. Zatímco Ramona padla do náruče svému otci, nechal Miguel přinést chléb, kozí sýr, víno a tequilu. Po tomto srdečném přivítání se všichni posadili k těžkému dřevěnému stolu. Muži dojatě poslouchali, když jim Ramona chvějícím se hlasem sdělovala své zážitky.

Carlos Oranda byl malý tělnatý muž s hnědou bradkou a živýma očima, který mohl mít něco přes padesát let. Miguel byl naproti tomu vysoký a štíhlý. Jeho pohyby v sobě skrývaly mrštnost kočkovité šelmy. Dave si nevzal ani sousto, když mluvila Ramona. S rozpaky hleděl na stůl a zvedl hlavu teprve tehdy, když mu Carlos Oranda položil ruku na rameno.

„Jsme vám dlužni poděkování, amigo,“ řekl přátelsky. „To, co jste udělal pro mou dceru, vám nikdy nezapomeneme. Za to se nemusíte stydět.“

„Díky, seňore Orando,“ rozpačitě odvětil Dave.

Oranda se obrátil k Bardettovi. „Pedro Molina se vydá po tvých stopách, amigo,“ řekl vážným hlasem. „Je to strašlivý muž a je velmi mstivý. Musíš se mít na pozoru. Navrhuji, aby Ramona a tvůj mladý přítel teď šli do postele. My tři si ještě musíme o něčem promluvit. Pepe, ukaž jim pokoje.“

Hernandez přikývl a zavedl Davea a mladou ženu nahoru. Oranda nalil tequilu, přiťukli si a napili se. Potom Carlos strčil do svého syna.

„Tak mluv už,“ vyzval ho.

„Potřebujeme vaši pomoc, seňore Simone,“ nervózně začal Miguel. „Náš lid trpí pod brutálním režimem Porfiria Diaze. Za tohoto režimu bohatí bohatnou ještě víc a široké masy jsou zbídačovány. Nejhůř jsou na tom indios. Umírají po tisících ve stříbrných dolech a nemají žádná práva. Proto musí být Porfirio Diaz odstraněn.“

„Revoluce?“ užasle se otázal Bardette.

„Na to ještě nedozrál čas, seňore Simone,“ odvětil Miguel, „ale už se to plánuje. K povstaleckému hnutí patří dokonce i několik hacienderos, kteří se obávají hněvu lidu, a chtějí se proto včas přidat na správnou stranu. Syn jednoho z těchto lidí je mým přítelem. Zpravil mě o tom, že mají velké množství peněz k nákupu zbraní, ale ty musí být koupeny ve vaší zemi. Máme spojení s několika obchodníky na východě. Potíž je v tom, že ty zbraně se musí dostat přes hranici.“

Bardette zamyšleně přikývl. „Existuje dohoda mezi oběma vládami o tom, že zbraně mohou být dodávány pouze mexické armádě. Teď už je mi všechno jasné, Migueli. Mám ty zbraně tajně dostat přes hranici.“

„Si, seňore Simone,“ přitakal Miguel. „Zaplatí vám za to jakoukoli částku, o kterou si řeknete.“

„To zní lákavě, amigo. Možná bych to potom mohl ještě jednou zkusit jako rančer. Můžeš ale svým bohatým přátelům doopravdy důvěřovat?“

Když chtěl Miguel odpovědět, skočil mu do řeči jeho otec.

„To je právě otázka, amigo,“ řekl. „Přátelé mého syna jsou spolehliví, ale sami tu velkou sumu dát dohromady nemohli. Tento plán zná už příliš mnoho lidí a mezi nimi se může najít zrádce. Já jsem proti tomu. Obecně se za Diaze země zotavila. Samozřejmě, dějí se hrozné věci, ale revoluce by byla předčasná. Nemáme muže, který by ji mohl vést. Jenže tento paličák mě nechce poslouchat. Proto si to musíte vyřídit mezi sebou.“

Bardette váhal. Na jedné straně ho vábily peníze, jenže námitky Carlose Orandy byly opodstatněné. Neměl chuť strávit zbytek života v nějakém páchnoucím mexickém vězení.

Protože byl k smrti unavený, řekl Miguelovi, že se rozhodne ráno. Chtěl mu to povědět při snídani. Zeptal se ještě na Carlosovu ženu Antoniu a dozvěděl se, že Oranda si za peníze, které mu Bardette zaplatil před sedmi lety, ve městě Ascensión, vzdáleném zhruba šedesát mil, otevřel cantinu. A právě tam nyní dlela Antonia.

Chtěli se rozloučit, když tu se na ulici ozval dusot kopyt. Zatímco Carlos Oranda okamžitě zhasl lampu, přiskočil Miguel k oknu a otevřel ho. Bardette přistoupil k němu a vyhlédl na ulici. Jednalo se o pět jezdců. Bardette si nejdřív myslel, že to je Pedro Molina, ale tito muži přijížděli z jiného směru.

„To je můj přítel,“ rozrušeně řekl Miguel, když jezdci zastavili koně před fondou. Jakmile chvatně opustil místnost, rozsvítil jeho otec znovu lucernu.

„To neznamená nic dobrého,“ povzdechl si.

Jeho tušení se mělo potvrdit.

„Náš plán je vyzrazen,“ zasténal Miguel, když se vrátil. „Jedou sem vojáci. Vědí, že se tu chci setkat se seňorem Simonem, a jedou sem, aby mě zatkli.“

„Nesmíte ztrácet čas a musíte okamžitě uprchnout,“ řekl mladý vůdce jezdců. „Tomu Američanovi nemohou nic udělat, ale vy byste dopadli špatně. Vyjedeme jim naproti a pokusíme se je zdržet.“

„Pojedu s vámi,“ řekl Carlos Oranda.

„To nesmíš, otče,“ rozrušeně opáčil Miguel. „I ty jsi v nebezpečí.“

„Synu,“ řekl ostře Carlos, „budeš teď poslouchat mé příkazy. Nestrpím odpor, slyšíš? Probuď Ramonu a postarej se o koně. Musím si ještě promluvit se seňorem Simonem.“

Odvedl Bardetta do rohu výčepu a vážným tónem řekl: „Musíš dostat Ramonu přes hranici, amigo. Vojáci by ji mučili, aby se dozvěděli, kde se skrývá Miguel. Možná od tebe požaduji příliš, ale musíš se o ni postarat.“

„To je přece samozřejmost, Carlosi,“ odvětil Bardette.

„Dávej na ni pozor, amigo. Miluje tě. Věděls to?“

Bardette se nevěřícně zasmál. „Ale Carlosi, bylo jí třináct, když jsem ji viděl naposledy.“

„A bylo jí sedmnáct, když se rozhodla, že na tebe bude čekat,“ odvětil Mexičan. „U nás jsou dívky zralé pro lásku dřív než u vás, amigo. Když jsem si uvědomil, co cítí, začal jsem si dělat starosti. Sňatek mezi vámi by pro naši rodinu byl čest, jenže tys vedl divoký a nebezpečný život. Slyšel jsem o těch hlupácích, kteří si to s tebou chtěli za každou cenu rozdat, amigo. A věčně vítězit nebudeš. Nu, abych ji ušetřil slz nad manželem, přinutil jsem ji k tomu, aby si vzala Rodolfa Lamase. Podrobila se tomu rozhodnutí, protože to vždycky byla hodná a poslušná dcera, ale její srdce patřilo tobě. Po tom všem, co prodělala, pro ni budeš znamenat ještě víc. Postarej se o ni, amigo, ale přísahej mi, že si ji nikdy nevezmeš za ženu!“

Bardette mu pohnutě stiskl ruku. „Přísahám, Carlosi. Nikdy se neožením - ani s Ramonou, ani s žádnou jinou ženou. Má pověst pistolníka vrhá dlouhé stíny, které mě jednou dostihnou. Proto se nechci nijak vázat.“

Když Miguel sešel dolů se sestrou a Daveem, došlo k srdceryvnému loučení. Carlos Oranda ještě naposledy objal dceru a přitiskl ji k sobě.

„Seňor Simon ti bude otcem, moje malá.“

Potom podal ruku svému synovi.

„Hodně štěstí, Migueli.“

Pohlédli si do očí a uvědomili si, že už se nikdy neuvidí. Simon Bardette v sedle ještě jednou zvedl ruku na pozdrav a potom i s Ramonou, Miguelem a Daveem vyjel po Calle Principal na sever.

O něco později vyrazil Carlos Oranda s pěti jezdci na jih.

+ + + + +

Big John Selander nemohl spát. Při obědě, když Daveovo místo u stolu zůstalo prázdné, řekl Ethel, ať jej přivede dolů. Myslel si, že je ve svém pokoji.

Ethel, která Davea ošetřila a vybavila na cestu penězi a zásobami, na sobě nedala nic znát. Její lakonické sdělení, že nahoře není, rozpoutalo horečné hledání. Big John dospěl k názoru, že Dave odjel na prérii, a tak dostal kuchař Ole Jensen příkaz okamžitě chlapce poslat zpátky na ranč.

Protože se Ivy obávala, že by přitom mohlo dojít k další rvačce mezi jejím bratrem a Jimem Bookerem, rozhodla vydat se za pojízdnou kuchyní. Ve stáji si všimla toho, že kromě Caesara chybí i klisna Liza a pinto mrtvého Mexičana.

Tak Big John Selander zjistil, že jeho syn neodjel nakrátko. Odešel do svého pokoje, posadil se do křesla u okna a začal o všem přemýšlet.

Už divokost, se kterou Dave provokoval předáka, na něj udělala dojem, ale když viděl, jak zarputile chlapec bojuje, pocítil neuvěřitelnou hrdost. Očividně Davea podceňoval. Rozhodl se, že od nynějška s ním bude jednat jinak.

Při večeři byl zamlklý a skoro nic nesnědl. Ostatním řekl, že jde do postele, a odebral se do svého pokoje. Jim Booker, který pocítil rančerův hněv, zůstal na prérii.

Rančer několikrát zaklímal v křesle, ale vždy jen na pár minut. Potom se znovu zahleděl do zdi. Neustále doufal, že Dave se vrátí.

Toto přání se mu mělo splnit teprve po třech letech.

Pro Big Johna Selandera byla tato dlouhá doba peklem.

+ + + + +

Také pro mladého Davea se to mělo stát osudovou dobou, v níž vyzrál v muže. Šest měsíců po překotném útěku z Palomas dorazil do New Orleans. Projeli přitom celý Texas a žili z peněz, jež Bardette dostal za svůj poslední trek, a z těch pár dolarů, které u sebe měl Dave.

Když jejich finanční prostředky byly vyčerpány, protloukali se příležitostnými prácemi na rančích, kolem kterých jeli. Při příjezdu do New Orleans, na který se Bardette tak těšil, zažili obrovské zklamání.

Na západ už totiž nikdo netáhl.

Osadníci, kteří tou dobou cestovali velmi daleko, se obávali náročné cesty s těžce naloženými krytými povozy, a tak prodali svůj majetek a za tyto peníze jeli na západ po železnici. V cíli své cesty si potom nezbytné věci zase opatřili.

Za poslední peníze se Bardette a jeho přátelé ubytovali v hotelu, jenž byl už roky Kanaďanovou základnou. Simon telegraficky nabídl Wells & Fargo Company své služby, ale dostal zamítavou odpověď. Společnost musela kvůli konkurenci železnice zavřít mnoho svých linek. A tak musel Kanaďan přijmout džob, který mu vyhovoval mnohem méně.

Během jeho nepřítomnosti majitel hotelu koupil pozemky jedné krachující přepravní společnosti, staré budovy nechal strhnout a na jejich místě nechal postavit zábavní palác.

V Golden Chip Palace se to jen hemžilo lidmi. Kromě místních obchodníků ke stálým zákazníkům patřili hráči a posádky mississippských parníků. Alkohol tam tekl proudem a podle toho to také vypadalo.

Simon Bardette se stal bossem ochranky v tomto podniku, k níž patřili i Dave a Miguel. Během dlouhé jízdy z Palomas do New Orleans si vzal Bardette Davea do parády. Díky tomu se z Davea stal přesný střelec, jen rychlé tasení mu ještě dělalo problémy. Proto využíval volný čas k tomu, aby pod vedením Kanaďana za městem cvičil.

Také Ramona Lamasová našla práci. Spolu se dvěma dalšími mladými ženami udržovala v pořádku hotelové pokoje. V květnu roku 1879 obdržel Miguel Oranda odpověď na dopis, který poslal bezprostředně po jejich příjezdu do New Orleans rodičům. Jeho matka mu v něm psala, že jeho přítel a dva další muži byli při potyčce s vládními vojáky zastřeleni. Přeživší, mezi nimi i Carlos Oranda, byli zajati a odsouzeni k dlouholetým trestům. Zapřísahala Miguela, ať zůstane v New Orleans, protože na jeho hlavu byla vypsána vysoká odměna.

V létě 1880 měl již Miguel pocit, že se na to už zapomnělo, a přes všechna varování se vrátil do Mexika. Ramona zůstala v New Orleans. Její city k Bardettovi se změnily. Stále častěji jej srovnávala s mladým Selanderem.

S Daveem se mezitím spřátelila. Její sympatie pro tohoto mladíka vyvěraly z pocitu vděčnosti, který vůči němu chovala. Navíc ji stále více přitahoval. Přesto se k němu chovala s určitou rezervovaností, když se jí stále častěji dvořil.

Dave o sobě dal vědět. Napsal dopis své sestře, v němž nezmínil otce ani slovem a napsal tam jen to, že se mu daří dobře. K dopisu přiložil peníze, které mu při jeho odjezdu ze svých úspor dala Ethel.

Ve své odpovědi ho Ivy zapřísahala, aby se co nejrychleji vrátil, protože s otcem to jde z kopce. Big John Selander údajně trpí trýznivými výčitkami svědomí za to, že vypudil svého jediného syna. Prý pořád jenom sedí ve svém pokoji a provoz ranče zcela přenechal na Jimu Bookerovi.

Dave na tento dopis neodpověděl. Jednak nemohl otci zapomenout to, jak tvrdě a chladně s ním jednal, jednak se nechtěl vzdálit od Ramony. Zprvu mladou Mexičanku jen obdivoval, ale nyní byl do ní zamilovaný až po uši. Přitom ho trápilo, že Ramona má oči jen pro Bardetta, kterého doslova zbožňovala.

Na jaře roku 1881 došlo k incidentu, jenž mohl rozbít přátelství mezi Kanaďanem a Daveem. Simon Bardette, který postrádal život pod širým nebem, byl stále nespokojenější. Stal se z něho morous, kterého popuzovaly i maličkosti.

A pak se to stalo.

Jednoho nedělního večera v květnu ho dostihl jeho stín.

+ + + + +

Onoho večera Golden Chip Palace opět praskal ve švech. Nikdo si nevšímal zrzavého pihovatého mládence, kterému mohlo být tak pětadvacet a který do podniku přišel kolem desáté a choval se v něm naprosto nenápadně.

Postavil se k pultu obleženému lidmi a objednal si drink, na který čekal půl hodiny. Potom se po pilinami vysypané podlaze tančírny šoural k přilehlému saloonu. Bedlivě se přitom rozhlížel.

Každý ho musel považovat za někoho, kdo se nemůže rozhodnout, jak strávit volnou chvíli. Kdyby jen jediný z přítomných znal jeho jméno a řekl to dál, pak by mnoho hostů z Golden Chip Palace raději rychle zmizelo.

Už brzy se pozornost tohoto cizince upřela na Simona Bardetta. Všiml si, že Kanaďan se po každé obchůzce v paláci posadí ke stolu v rohu, u něhož seděl jeden mohutný muž a nádherná Mexičanka.

Byla to Ramona a Steve Malloy, zástupce šéfa ochranky. Jakmile se Bardette posadil, Malloy se zvedl a vydal se na kontrolu paláce. Zrzek, který si u baru objednal druhý drink, kterého se ovšem ani nedotkl, ten stůl pozoroval dlouho.

Krátce před půlnocí se Bardette zrovna posadil k dívce a cizinec se pomalu vydal k jeho stolu. Smekl klobouk a lehce se před Ramonou uklonil.

„Smím vás poprosit o tanec, seňorito?“ zeptal se s úsměvem.

Ramona na něj pohlédla a zavrtěla hlavou. „Ne, seňore, je mi líto, netančím.“

„Ale seňorito,“ usmál se ten muž. „Přece mi nedáte košem, když vás tak zdvořile prosím.“

„Zmiz,“ zavrčel Bardette, aniž na něj pohlédl.

V cizincových očích se zablesklo.

„Tak počkat, pane,“ procedil mezi zuby. „Takto se mnou nemůžete mluvit.“

„Ale - že nemůžu?“ odsekl Simon a vstal. „Zato tě velice rychle můžu vyvést na čerstvý vzduch, jestli se ti to líbí víc. A teď už vypadni.“

Kanaďan tomu muži věnoval chladný pohled. Až když si cizinec nasadil klobouk na hlavu a drze se usmál, Bardette pochopil. Spatřil totiž zářezy na pažbě jeho revolveru.

„Nepřeceňujete se tak trochu, Bardette?“ posměšně se otázal cizinec. „Vedete líný život a přibral jste na váze. Kdo by věřil, že jste kdysi byl jedním z nejrychlejších střelců? Já jsem ovšem měl vždycky své pochybnosti.“

Normálně by se v takovém případě Simon pokusil takovou horkou hlavu uklidnit, což se mu také dosud vždy podařilo. Mezitím se však velmi změnil. Navíc opravdu přibral. Poznámky toho mladíka proto jen zesílily jeho vztek, a tak tu výzvu přijal se sveřepým zadostiučiněním.

„Takže ty si chceš zastřílet? Můžeš to mít, ty tlučhubo. Ale předtím mi prozraď své jméno, ať máme co vyrýt na kříž na hřbitově.“

„Jsem Ben Gorman, bratr Franka Gormana,“ odpověděl zrzek.

Při vyslovení tohoto jména nastal v sále neklid, který vzápětí vystřídalo naprosté ticho. Ben Gorman si během jednoho roku udělal jméno jako obávaný střelec, který v pistolnických duelech pokořil už pět mužů, mezi nimi i dva slavné střelce. Tvrdilo se o něm, že své oběti pronásleduje jako lovec motýlů a provokuje je, dokud nedojde k přestřelce.

Simon věděl, že jeden z nich v následujících minutách zemře. Vzpomněl si, že bratra tohoto mladíka před osmi lety zastřelil v Billings ve férovém revolverovém souboji. Zrzek musel tenkrát být ještě dítě.

Ještě před rokem by Simon Bardette udělal všechno pro to, aby se tomuto duelu vyhnul. Nyní však potřeboval ventil, kterým by se zbavil tlaku, jenž ho sužoval. A toto byla ideální příležitost.

„O.K., Gormane,“ řekl ledovým hlasem. „Najděme si nějaké klidné místo.“

Když Ramona vyskočila a chytila ho za ruku, přičemž ze strachu o něj ze sebe nedokázala vydat ani hlásku, setřásl ji ze sebe a odstrčil ji ke stolu. V němém úžasu na něj hleděla.

Ani Dave, který tam přispěchal z herny, nedokázal svého přítele zastavit.

„Ty se drž zpátky!“ vykřikl Simon a vydal se následován Gormanem ke vchodu. Senzacechtivý dav se vyhrnul ven za nimi.

Také Ramona chtěla ven, ale Dave ji chytil a zadržel ji. Zlobila se, kopala ho do holeně a házela sebou, ale Dave ji nepustil. Nakonec se poddala. Dave ji posadil na židli a sedl si vedle ní.

„Nikdo ho nezastaví, Ramono,“ řekl rezignovaným hlasem. „Chce si dokázat, že ještě pořád je tím, čím býval. Simon je jako medvěd, pro kterého se New Orleans stal pastí.“

„Ty ho máš rád, že?“ tiše se zeptala, aniž na něj pohlédla.

„Ano, Ramono,“ odvětil. „Já…“

Prásk! Prásk!

Výstřely byly slyšet až v tančírně. Oba zároveň vyskočili ze židlí a vyběhli ven. Na rohu jedné postranní uličky se tísnili lidé. Někteří se chvatně vraceli zpět.

„Gorman j e mrtvý,“ zvolal za nimi Steve Malloy, „ale Bardette to dostal do ramene.“

Při těchto slovech se zazubil Ramona zmizela v davu, ale Davea Malloy zadržel.

„Stůj, chlapče! Běž do práce,“ přikázal mu. „Tu tlačenici teď nezvládneme. Takže pojď. Dokud je Bardette vyřazený, jsem tu šéfem já.“

Dave sice skřípal zuby, ale podvolil se.

Za hodinu měl co dělat, aby uklidnil Ramonu. Šla za oběma muži, kteří Simona Bardetta přivedli k doktorovi. Než se dal lékař do vytahování kulky z ramene, odehnal Kanaďan mladou Mexičanku pryč.

Ačkoli normálně k ní byl milý, teď jí vynadal, že na něm visí a že mu jde na nervy. Přitom byl tak hrubý, že ji vyděsil. Otřesena utekla.

Od toho večera se Bardettovi vyhýbala.

Když Dave následujícího rána Kanaďana navštívil a vyčetl mu jeho chování k Ramoně, došlo mezi nimi k hlučné hádce. Toho dne Dave vůbec poprvé pocítil touhu vrátit se domů. Znovu však rozhodnutí odsunul.

I tentokrát kvůli mladé Mexičance.

Dave Selander se stal zajatcem svých citů.

+ + + + +

Když se Simon Bardette znovu postavil na nohy, odvedl si jednoho večera Davea stranou.

„Tak to dál nejde, Dave,“ řekl. „Vím, že mezi námi je napětí, že jsem nesnesitelný, ale já už tento život nevydržím.“

Dave zachmuřeně přikývl. „Rozumím, ale to neomlouvá tvé chování k Ramoně. Jenom její city k tobě ji dostaly přes ty strašlivé zážitky, ale tys ji teď tak brutálně odmítl. Je tak otřesená, že už ji možná ani nepoznáš.“

„Ty to ještě pořád nechápeš, chlapče?“ otázal se Kanaďan. „Znamená pro mě víc, než kdokoli z vás tuší, ale já si ji nemůžu vzít za ženu. O tom souboji s Benem Gormanem se bude za chvíli všude mluvit, a to přiláká další hlupáky, jako byl on. Všechno začalo odznova. Proto příští týden zmizím. Mám nabídku od Union Pacific pracovat pro ni jako železniční detektiv.“

Dave na něj užasle pohlédl. „A co Ramona? Copak jsi jejímu otci neslíbil, že se o ni budeš otcovsky starat?“ Bardette přikývl. „Neporuším slovo, protože ji přenechám v péči muže, kterému důvěřuji jako sám sobě. U něj bude v těch nejlepších rukou.“

„A kdo to má být?“

„Ty!“

„Ty ses zbláznil, Simone!“ vyhrkl rozrušeně Dave.

„Copak tak vypadám?“ odtušil Bardette. „Ještě sis toho sám nevšiml, Dave, ale jsi jediný muž, ze kterého jsem si neudělal nepřítele. S koltem jsi rychlý přinejmenším stejně jako já. Jenoms ještě neměl příležitost to prokázat. Jednoho dne ale budeš muset tasit a pak tvé jméno pozná celý svět. To je kletba, která je spjatá s rychlým koltem. Proto by ses měl vrátit domů. Dopisy tvé sestry jsou stále naléhavější. Zdá se, že s vaším rančem to jde z kopce. Tvůj otec tě potřebuje, Dave. Touží po tobě. Podej mu konečně ruku k usmíření.“

Dave se zasmál, ale neznělo to přesvědčivě. „Tak nejdřív mi chceš předat zodpovědnost za Ramonu a potom mě vyzveš, abych odjel z New Orleans.“

„To si odporuje jen zdánlivě,“ řekl klidně Bardette. „Ty ji přece miluješ, Dave. Myslíš, že jsem si toho nevšiml? Vezmi ji s sebou a dej jí nový domov. Jestli mě budeš potřebovat, tak zatelegrafuj na centrálu železnice. Budu u tebe coby dup.“

„To je šílené,“ zamumlal zmatený Dave. „Ramona se mi vysměje.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ podotkl Bardette.

Toho večera se Dave zpil do němoty.

+ + + + +

Den předtím, než Simon Bardette opustil New Orleans, se do města vrátil Miguel Oranda. Když se začalo šeptat o jeho návratu do Ascensiónu, úřady po něm obnovily pátrání. Měsíce se skrýval v horách a potom se s těžkým srdcem rozhodl znovu odjet z Mexika. Toho samého dne, kdy Miguel dorazil do New Orleans, obdržel Dave telegram od Ivy. Sdělovala mu v něm, že otec je na cestě k němu, a prosila ho, aby jej neodmítl. Měl jí okamžitě dát vědět o jeho příjezdu.

Dva týdny čekal Dave na svého otce, ale starý muž nepřijížděl. Ve dvou dalších telegramech se ptal své sestry, co se děje. Pak si začal dělat starosti. Protože chromý rančer jel vlakem, musel by tam už dávno být.

Dave nevěděl, co má dělat. Teď by potřeboval Kanaďanovu radu, jenže Bardette už tam nebyl.

Miguel Oranda navrhl vydat se na ‘ranč Velké S a zanechat pro Big Johna Selandera zprávu v hotelu. Mexičan byl ochoten jej doprovodit.

Dave však ještě stále váhal.

O tři dny později byl díky jedné dramatické události donucen k rozhodnutí. Na ten den neměl zapomenout do konce života.

Byl to 18. srpen 1881.

+ + + + +

V New Orleans tu středu lilo jako z konve a ulice byly plné bahna a velkých kaluží.

Toho večera měl Dave Selander hlídat v tančírně. Dvě hodiny před půlnocí do Golden Chip Palace vstoupil zcela promočený muž, který měl na hlavě železničářskou čepici. Ptal se na Davea. Jeden z barmanů mu ho ukázal. Železničář poděkoval a přistoupil k Daveovi, který stál u jednoho sloupu.

„Pan Selander?“

„To jsem já,“ odvětil Dave.

„Musíte na nádraží. Našli jsme tam jednoho starého muže, který tvrdí, že jste jeho syn. Zdá se, že je nemocný, a pořád se ptá na vás.“

Dave zbledl. „Zaveďte mě k němu,“ řekl a omluvil se Stevu Malloyovi, než opustil zábavní palác. Malloy po Bardettovi převzal vedení nad ochrankou.

Stále pršelo. Když dorazili na slabě osvětlené nádraží, nebyla již na něm nitka suchá. Dave se sice divil, že ho muž vede na nákladní nádraží, které leželo o něco dál u břehu Mississippi, ale železničář mu vysvětlil, že toho starého muže vzali k němu. Kromě toho ho trápilo pomyšlení na jeho nesmiřitelnost.

„Hned jsme tam,“ řekl muž a ukázal na řadu odstavených nákladních vagonů. „Tam za tím vagonem je malý domek, ve které bydlím.“

Dave Selander bezděky zrychlil. Na podrážky holínek se mu nalepilo bláto, které mu ztěžovalo běh. Zastavil se a otřel si podrážky o koleje.

V tom okamžiku se mezi vagony zablesklo. Dave uslyšel výstřel, načež před jeho nohama vytryskl gejzír hlíny a štěrku. Vrhl se mezi koleje a v pádu tasil revolver. Potom bubnování deště přehlušila salva výstřelů.

Stříleli na něj zepředu i z obou stran. Zatímco se Dave přitiskl k pražcům, uslyšel železničářův výkřik.

Nemohl se o něj starat. Ti záludní střelci jej ostřelovali tak, že se nemohl pohnout. Kulky se zavrtávaly do štěrku a s hvízdotem se odrážely od kolejí.

Náhle palba ustala. Dave opatrně zvedl hlavu, ale všude panoval klid.

Vyskočil a vyrazil k řadě vagonů. Okamžitě na něj začali znovu střílet. Kulky mu hvízdaly kolem uší.

Když se mezi vagony znovu zablesklo, zvedl hlaveň revolveru a zmáčkl spoušť. Nedokázal rozpoznat, zda trefil, ale na nějakou chvíli byl ostřelován pouze ze stran. Jedna z kulek ho škrábla na rameni, načež se skokem vrhl pod odstavený vagon.

Pocítil prudkou bolest, když holeněmi narazil do kolejí. Se skřípěním zubů si sáhl na rameno. Bylo to jen škrábnutí, ale pekelně to pálilo. Potom střelba opět utichla. Při sprintu k vagonům si všiml, že na něj stříleli od jedné těžké lokomotivy.

Déšť mu pomohl, protože přehlušil šramot štěrku, když se plazil mezi kolejemi. Ten chlap, který se schovává mezi vagony, musí být někde blízko, pomyslel si.

Zatímco se blížil k jeho předpokládanému stanovišti, přemýšlel, co to může být za lidi a co má ta léčka znamenat. Patřil k nim i železničář?

Po levé straně se houpaly dvě lucerny. Nezřetelně viděl několik malých bud. V hustém dešti to vypadalo, jako by před nimi visely závěsy z perel. Dostal se přes levou kolej a vedle vagonu vstal. Přikrčen se pak plížil dál kolem něj.

Náhle se několik kroků před ním vynořila postava. Muž, který jej předtím ze svého úkrytu ostřeloval, na něj okamžitě vypálil. Tentokrát však už byl Dave připravený. Sotva jej spatřil, vrhl se k zemi a tasil ještě dřív, než dopadl.

Kulka toho muže zasáhla a odhodila zpět. Rozhodil rukama, ztratil rovnováhu a skácel se na záda. Ještě okamžik se chvěl, ale potom zůstal bezvládně ležet.

Ačkoli hustě pršelo, uslyšel Dave svého druhého protivníka. Přikrčen se otočil. Ve slabém svitu dvou luceren uviděl, jak muž právě mizí za vagonem. Dave se otočil, překročil tělo zastřeleného zabijáka a zmizel mezi dvěma vagony. Přelezl přes spřažení a opatrně vyhlédl za roh.

Druhý muž zřejmě číhal v meziprostoru mezi dvěma vagony. Dave sebou trhl, když mu těsně nad hlavou proletěla kulka a zavrtala se do dřevěné stěny vagonu. Přitom ho na tváři škrábla tříska. Chvatně přelezl spřažení na druhou stranu. Dočista zapomněl na chlápka za lokomotivou.

Znovu překročil bezvládnou postavu na zemi a po čtyřech se pak plazil blátem k druhému konci vagonu. Druhý muž nikde. Kde by tak mohl být?

Odpověď mu dala kulka. Dave se právě postavil a udělal krok dopředu, když se ozval výstřel. Pocítil úder do ramene a zavrávoral. Přitom uklouzl a spadl do bahnité kaluže.

Jenom díky této šťastné náhodě došlo k tomu, že o vlas unikl druhé kulce, která se zavrtala do bláta těsně vedle jeho hlavy. Do obličeje mu vystříklo bahno.

Instinktivně se převalil na záda. Jeden ze zabijáků vylezl na vagon a nyní stál na jeho střeše. Právě znovu mířil na Davea, když ten bleskurychle zvedl revolver a vypálil tak rychle, že se obě rány slily.

Dave po něm vystřelil ještě jednou, ale to už nemusel. Zasáhl ho už první kulkou. Muž okamžik vrávoral, potom se zřítil dolů. Dopadl do kaluže těsně vedle Davea a zůstal ležet obličejem v bahně.

Dave ho otočil a pohlédl mu do tváře. Nikdy toho muže neviděl. S hekáním se postavil. Ztratil klobouk, ale to ho teď nezajímalo. Byl tam přinejmenším ještě jeden muž.

Dave se rozběhl podél vagonů ke konci řady. Poslední vagon musel stát zhruba v úrovni lokomotivy. Bolest v rameni sílila. Levá ruka ho už téměř neposlouchala a skoro ji necítil.

Opatrně vyhlédl od posledního vagonu směrem k lokomotivě. Nic se tam nehýbalo. Bylo možné, že ten chlap během přestřelky rovněž běžel k vagonům.

Daveovi teď bylo všechno jedno. Chtěl s tím skoncovat a opustil úkryt. Mezi vagony a kolejí, na níž stála lokomotiva, bylo prostranství široké zhruba sto yardů. Pomalým krokem vyrazil.

„Ukažte se, vy zbabělí kojoti!“ vykřikl nahlas, aby ho v tom dešti bylo slyšet. „Copak nemáte dost odvahy na to, abyste bojovali jako muži, vy krysy?“

Kdesi vpředu, jak se mu zdálo, se ozval nějaký šramot. Zastavil se. V levém rameni mu tepalo. Pokusil se proniknout zrakem skrze déšť. Nepohnulo se tam něco? Okolí se mu rozmazávalo před očima. Dave zatnul zuby a pokusil se překonat slabost.

Potom uviděl obrysy postavy, která k němu v dešti přicházela a která nabývala stále jasnějších rysů. Ten muž měl klobouk posunutý hluboko do obličeje a v ruce držel krátkohlavňovou pušku.

Deset kroků před Daveem se zastavil a zvedl zbraň. Na tuto vzdálenost a v tom dešti by proti němu Selander neměl šanci. Možná ten muž nevystřelil hned proto, že to považoval za jasnou věc.

Dave, který poznal svou nevýhodu, proto jednal bez dlouhého přemýšlení. Přikrčil se a zvedl revolver. Ještě uprostřed tohoto pohybu zmáčkl spoušť. Viděl, jak z hlavně pušky vyšlehl plamen, ale kulka hvízdla dva nebo tři yardy od něj.

Dave chtěl vystřelit ještě jednou, ale muž pustil pušku a pak klesl na kolena. Mladík si myslel, že to je trik, a proto se k němu blížil s největší opatrností, přičemž na něj mířil. Měl v bubínku už jen jedinou kulku. K nabití by již neměl čas.

Ten muž, kterému spadl z hlavy klobouk, však zvedl ruce. Když k němu Dave přišel blíž a poznal ho, mělo na něj to poznání účinek úderu kladivem.

„Dave,“ zasténal ten muž a pomalu se zhroutil.

Rančer si klekl vedle něj.

„Bret Lorney,“ řekl s údivem v hlase. „Můj bože, ty?“

Kovboj z Velkého S měl vytřeštěné oči a hledal slova. Dave se rozhlédl kolem sebe, ale v tom okamžiku Lorney promluvil. „Byli jsme jen tři, chlapče! Dostals nás všechny. Nemůžu to pochopit.“

Dave si strčil revolver do pouzdra a zdravou pravou rukou kovboje nadzvedl. Poznal, že Lorney to nepřežije. Proto rychle vyhrkl otázky, které měl na srdci. Umírajícímu se mluvilo špatně, ale odpověděl a vysvětlil mu souvislosti, které byly částečně poněkud zmatené.

Dave pochopil tolik, že za tímto útokem stojí Jim Booker. Od té doby, co se rančer o nic nestará, vládne na Velkém S Booker. Kuchař a několik kovbojů, kteří proti tomu protestovali, odešli. Booker si pak v Mexiku najal nové lidi, protože v okolí nikoho vhodného nenašel.

Když Big John Selander nasedl do vlaku do New Orleans, čekali tam na něj již dva najatí vrazi. Jenže Lorney, kterého Booker nalákal vysokou sumou, aby rančera sledoval až do jeho příjezdu do New Orleans, ho po cestě někde ztratil. Nikdo nevěděl, kde rančer je.

Dva zabijáci a Lorney měli vyřadit také Davea. Booker si myslel, že potom bude mít volnou cestu. Tomu, co umírající Lorney řekl o Ivy a o spolku ostatních rančerů, již Dave nerozuměl. Bret Lorney už byl mrtvý, když se objevili muži s pochodněmi. Šerifa někdo upozornil, že slyšel výstřely na nádraží. Dave mu o všem pověděl. Mrtví byli Lorney a oba zabijáci i onen údajný železničář, kterého ho tam nikdo neznal.

Dave si skoro ani nevšiml, že už přestávalo pršet. Byl příliš otřesen tím, co se stalo. Zvědavci, kteří se tam přihnali za šerifem, vzrušeně diskutovali. Lidé udiveně hleděli na mladého muže, kterého znali z Golden Chip Palace, kde problémové návštěvníky zvládal vždy jen mírnými slovy. Nedokázali pochopit, že přežil tu léčku, ačkoli byl raněn, a že zvítězil v boji proti třem mužům. Dave Selander to nechápal také.

+ + + + +

Tu noc Dave nemohl usnout.

Neustále přemítal o tom, co mu řekl umírající kovboj. A s úžasem si uvědomil změnu, která se s ním udála. Dělal si starosti o Ivy a o ranč - ale hlavně o svého otce.

Řekl mu Lorney pravdu? Zmizel jeho otec beze stopy, nebo ho kovboj po cestě někde odkrouhl a mrtvolu vyhodil z vlaku? Tvrdí se, že umírající mluví pravdu, ale možná že Lorney prostě nedokázal přiznat vraždu synovi zavražděného rančera.

Ráno u snídaně řekl Miguelovi a Ramoně, že musí ihned odjet do Mexika. Sourozenci o přestřelce na nádraží věděli, protože ta novina se po New Orleans bleskově roznesla. Dave se po horké koupeli okamžitě zavřel ve svém pokoji, a tak se souvislosti dozvěděli až u snídaně.

„Doprovodím tě, amigo,“ řekl hned Miguel Oranda.

„Ale ty se přece musíš starat o Ramonu,“ namítl Dave.

„Myslíš, že tu zůstanu?“ otázala se mladá Mexičanka. „Mám právo jít s vámi. Nezapomeň na mou přísahu, kterou jsem pronesla před třemi roky. Chci, aby Jim Booker za všechno zaplatil.“

Dave pohlédl na Miguela. „Učiň rozhodnutí, Migueli,“ poznamenal rozrušeně. „Bude to ďábelská hra a já bych nesnesl, kdyby se jí něco přihodilo. Víš, že ji…“

Odmlčel se, protože se zastyděl nad tak odvážnými, byť nevyřčenými slovy.

Sourozenci na sebe mlčky pohlédli. Pak se Miguel otočil k Ramoně a promluvil si s ní. A to hodně od plic. Poněvadž mluvil rychle, nerozuměl Dave jeho španělštině, tento jazyk znal jen zběžně.

Pak se Miguel zase obrátil k Daveovi. „Pro případ, že by tvůj otec měl přijet do města, pro něj zanechám zprávu u šerifa, amigo. Kromě toho pošlu dopis centrále Union Pacific, ať Simon ví, kde nás najde. Za půl hodiny jsem zpátky.“

S těmito slovy odešel.

Ramona klopila zrak. „Opravdu mě miluješ?“

„Ty to přece víš, Ramono,“ tiše odpověděl. „Nebýt Simona, tak bych se tě už dávno zeptal, jestli mě… Jak ti to mám vysvětlit? Chci říct, že bych se tě už dávno zeptal, jestli se chceš stát mou ženou.“

„Ty by sis mě vzal?“ nevěřícně se otázala.

Dave jen mlčky přikývl. Červenal se. Když na něj pohlédla, sklonil hlavu. Díky tomu neviděla zvláštní lesk, který mu vstoupil do očí.

„Miguel mi právě vynadal,“ řekla tiše. „Chce, abych k tobě byla upřímná, Dave. Zkusím to, i když mi nebudeš věřit. I já tě miluju.“

Dave zvedl hlavu a nevěřícně na ni pohlédl.

Když otevřel ústa, vyděšeně mu položila dva prsty na rty a zavrtěla hlavou. „Nic neříkej, Dave. Už tu noc, kdy jsme museli opustit Palomas, se z mé nedůvěry stal obdiv. Byla jsem zmatená, když jsem se během naší cesty do New Orleans neustále přistihovala při tom, že tě srovnávám se Simonem. Byla jsem tak přesvědčená, že ho miluju, ale mé pochybnosti byly stále silnější. Jenže byl to muž mého dětství, zatímco ty ses mi zdál stále mladší a zářivější. Ovšem existovaly důvody, proč jsem se přes to všechno tak držela Simona Bardetta.“

Dave ji chtěl obejmout, ale ona ho odstrčila.

„Ale proč, Ramono?“ zmateně se otázal.

„Protože Miguel mé city poznal a varoval mě, Dave. Myslí si, že by z toho nic nebylo, protože jsem už jednou byla vdaná a měla jsem dítě. Pro budoucího dědice Velkého S bych jako žena nikdy nemohla přijít do úvahy. Podle něho…“

„To je nesmysl,“ vykřikl Dave. „V této zemi nikdo nic nenamítne, když si někdo vezme vdovu. Kromě toho ses při svém sňatku přece jen sklonila před vůlí svého otce, ne?“

Ramona přikývla. „To je pravda, Dave. Ale jsem Mexičanka, a to by pro tvého otce mohlo být rozhodující. Tím, jak se v poslední době chovám k Simonovi, jsem si kolem sebe chtěla vybudovat ochrannou zeď. Když mi řekl, že mu jdu na nervy, tak mě to sice zabolelo, ale náhle jsem se cítila volná. Jen Miguel věděl, jak jsem na tom byla, a proto po mně chtěl, abych ti přiznala pravdu.“

Ačkoli se ještě bránila, přitáhl ji Dave do svého náručí a políbil ji. „Ty malý hlupáčku,“ řekl jí něžně. „Copak sis vážně myslela, že to ode mě je jenom chvilková nálada? Já tě miluji, Ramono, a ještě před naším odjezdem půjdu ke smírčímu soudci a vezmu si tě.“

Dojatě vzdala svůj odpor a přivinula se k jeho mladé, silné hrudi. Mělo snad její utrpení po tolika letech skončit?

Ramona Lamasová svému štěstí nechtěla věřit.

+ + + + +

Bylo to v polovině září, když se odehrály události, o kterých se v okresu Grant mělo vyprávět ještě mnoho let. Dave Selander, Ramona a Miguel toho sobotního večera přijeli posledním vlakem do Silver City, které bylo konečnou dráhy ze Santa Fe.

Z jednoho nákladního vagonu vyvedli koně a přijeli k úřadovně okresního šerifa. Zdálo se, že nikdo z okolojdoucích mladého rančera nepoznal. Možná to bylo dáno i tím, že Dave si po cestě nechal narůst plnovous, který jeho zevnějšek výrazně změnil.

Ani Jacob Bullweiser ho v prvním okamžiku nepoznal.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se od psacího stolu, když Dave se svými druhy vešel dovnitř.

Mladík pokročil na světlo a usmál se. „No, možná byste synu Big Johna Selandera mohl podat ruku.“

Šerif sebou trhl, pak vyskočil a obešel židli. „Dave, chlapče! Já to prostě nemůžu pochopit,“ koktal, když mu tiskl pravici. „Sakra, takže starý měl pravdu.“

„Smím vám představit svou ženu, šerife? Ramona Selanderová. Už se mimochodem znáte. A toto je můj švagr Miguel Oranda.“

Bullweiser jim oběma podal ruku a před Ramonou se uklonil. Teprve nyní pochopil, koho má před sebou. Byl naprosto zmatený.

„Těší mě, že vás znovu vidím, madam,“ vyhrkl.

Pak jim nabídl židle.

„Co jste myslel tím, když jste řekl, že táta měl pravdu?“ otázal se Dave. „Ivy mi napsala, že je na cestě do New Orleans, ale nepřijel tam. Víte o něm něco?“

Bullweiser byl na rozpacích.

„Stalo se mu něco?“ otázal se Dave s náhlým pocitem strachu.

Bullweiser zavrtěl hlavou. „Ten starý blázen je tady ve městě, Dave,“ povzdechl si. „Ta cesta, to je jenom jeho trik. Znáš ho přece, chlapče. Moc trpěl tím, žes zmizel. Zlomilo ho to, Dave. Ten tvrdý muž, kteréhos kdysi opustil, už není. Když však beze stopy zmizel, tak si byl jistý tím, že se vrátíš, abys pomohl své sestře.“

„To je pro mě nepochopitelné,“ řekl Dave a vyprávěl mu o přepadení v New Orleans. „Jak mohl táta opustit vlak, aniž si toho Lorney všiml?“

„Seděli v rozděleném vagonu,“ odvětil Bullweiser. „Starý Lorneyho uviděl, i když se schovával za noviny. Myslel si ovšem, že ten kovboj měl tajně cestovat s ním, aby ho chránil.

Původně chtěl vysednout z vlaku už v Demingu. Aby Lorneyho ošálil, jel až do El Pasa a tam vystoupil na druhou stranu. Když se potom vlak rozjel a on si byl jistý tím, že Lorney v něm sedí, odjel vlakem jedoucím opačným směrem do Demingu. Tam na něj čekal Link Abel s krytým vozem, který ho tajně odvezl zpátky do města. Jen takový ťulpas jako můj zástupce mohl se stoickým klidem čekat dva dny v Demingu. Už jsem si dělal starosti.“

„A kde je táta teď?“

„V mém domě na kraji města,“ odvětil šerif. „Kromě Linka Abela a mě o tom nikdo neví, Dave. Měl jsem mu říct, až přijedeš, ale tebe jsem měl udržovat v domnění, že se schovává a nikdo neví kde. Takže mi udělej tu laskavost. Jako kdybys nic nevěděl.“

„Ale proč, k čertu, ta hra na schovávanou?“ zvolal Dave. „Copak neví, jaké starosti mně a Ivy dělá? A proč nechal někoho takového, jako je Jim Booker, řádit na ranči?“

„Vsadil všechno na jednu kartu, Dave,“ podotkl Bullweiser. „Ani ses nezeptal, jak mu bylo. Připravils ho o pevnou půdu pod nohama. Chtěl tě přinutit, abys o své dědictví bojoval.“

„Proto jsem tady, šerife,“ vyhrkl Dave. „I já jsem se změnil a jako první to pozná Jim Booker.“

Bullweiser se poškrábal na hlavě. „Je ti doufám jasné, že Booker zapře, že za tím přepadením stál on. Jelikož jsou Lorney a jeho dva zabijáci mrtví, tak mu ten zločin nikdo nebude moct dokázat. Tvé slovo před soudem neobstojí, Dave. Kromě toho si najal ostré mužstvo. Nenajdeš nikoho, kdo by se proti těm chlapům postavil. Lidé v okolí skoro dvacet let úpěli pod tvým otcem. Malí rančeři, které kdysi vypudil a vyhnal za Gila River, se sdružili do rančerského spolku. Jenom čekají na nejpříhodnější okamžik, aby si své pozemky zase vzali. Jak se s tím vším chceš sám vyrovnat?“

„To už se poddá,“ zavrčel Dave. „Nejdřív si podám Bookera, potom uvidíme dál. Když to bude nutné, budeme muset rančery odškodnit, i když táta bude prskat. Dokážu mu, že jsem zdědil jeho tvrdou palici. Časy, kdy mu stačilo jen zapískat na prsty, už jsou definitivně pryč.“

„Ty chceš ještě dnes jet dál?“ zeptal se Bullweiser.

Dave zavrtěl hlavou. „Přenocujeme v hotelu Silver.“

„O.K., Dave,“ poznamenal šerif. „Očekávám od tebe, že starého prozatím vynecháš ze hry. Jestli uslyší o tom přepadení, tak ho popadne amok, ale nemůže si dovolit moc vyskakovat. Doprovodím tě na ranč, aby to potom nikdo nemohl překroutit. Souhlasíš?“

„Souhlasím, šerife!“

Muži si podali ruce, načež se Dave odebral s Ramonou do hotelu, zatímco Miguel Oranda odvedl koně do stáje.

+ + + + +

Většina kovbojů odjela pryč, protože nechtěli déle pracovat pod rančerem, který to neměl v hlavě v pořádku, a noví lidé se hledali těžko, poněvadž žádný slušný kovboj nechtěl přijmout džob na obávaném Velkém S. Díky tomu Jim Booker sestavil nové mužstvo z velmi podezřelých existencí.

Na Main Street v Buckhornu byl jenom jeden saloon, marshalova úřadovna, holičství, stáj, stolařství a obchod, v němž se dalo koupit prakticky všechno. Zbylé budovy byly zchátralé a obklopovaly Main Street spíš jako trosky. Ano, Buckhorn připomínal město duchů, pokud člověk odhlédl od kovárny stojící na okraji města.

Byl to také kovář, kdo jako první uviděl skupinu jezdců, která k městu jela ze směru od Silver City. Právě opustil svůj dům, aby se vydal na cestu ke stáji, kde stál malý přístavek, v němž se v neděli konala bohoslužba. Kostel totiž v Buckhornu neměli. Laickým kazatelem tam byl místní doktor.

K ochraně před sluncem si kovář před očima podržel ohmataný kancionál. V čele skupiny jezdců, kteří se rychle přibližovali, poznal šerifa Bullweisera. A pak spatřil Davea Selandera, jenž se před jízdou oholil. Než se vzpamatoval z překvapení, projeli již jezdci kolem něj. Rozrušený kovář se za nimi rozběhl.

Houf minul zchátralé domy a dorazil k obydlené části Main Street. Šerif Bullweiser s sebou pro všechny případy vzal několik lidí ze Silver City. Když se přiblížili k úřadovně marshala, vyšel ze dveří muž, upravil si ve stínu verandy svůj revolverový opasek a pak sešel na chodník. Jezdci zastavili své koně. Jen Dave Selander popohnal svého vraníka blíž k tomu muži, načež pohlédl na hvězdu na jeho košili.

„Ahoj, Larry,“ pozdravil ho a ušklíbl se.

„Ahoj, Dave,“ odvětil mu Larry Wick pozdrav. „Dlouho jsme se neviděli.“

Bývalý kovboj Velkého S se netvářil nijak překvapeně. V tom okamžiku si Dave uvědomil, že ho na jeho příjezd někdo připravil. Někdo ho v Silver City poznal a předal tu zprávu dál.

Kovář přiběhl před protější saloon a zůstal před ním stát. Ze saloonu nyní začali proudit lidé. Všichni napjatě hleděli na druhou stranu.

Dave na ně letmo pohlédl, načež se opět obrátil k Larrymu Wickovi. „Jak hrozná díra musí být tento Buckhorn, když v něm může hvězdu nosit člověk, který vlastně patří na šibenici.“

Marshal sebou trhl. „Nedáváš si pozor na jazyk, Dave,“ zavrčel. „A to bys měl. K čemu sems vzal tu ženu? Chceš snad znovu otevírat staré záležitosti? Co si od toho slibuješ? Tenkrát se přece vysvětlilo, že jsme jednali v sebeobraně.“

Dave se jen s vypětím všech sil dokázal ovládnout. „Dám ti teď dobrou radu, Larry. Vrať tu hvězdu a vyšvihni se na koně. Jestli totiž zjistím, žes měl prsty v Bookerových ničemnostech, tak tě pošlu do pekel za Bretem Lorneym, ty parchante. Jeďme dál, šerife.“

Larry Wick na něj nenávistně hleděl, když Dave s jezdci odjížděl po Main Street. Byl bledý jako stěna. Blufoval Dave, nebo už byl Lorney opravdu mrtvý?

Rázné vystupování toho mladíka ho totálně zmátlo.

+ + + + +

Bylo poledne, když dorazili na ranč.

Před oběma noclehárnami sedělo na lavičkách několik kovbojů, kteří si užívali slunce. Při jejich příjezdu na ně napjatě hleděli. Pro Davea to všechno byly cizí tváře. Z komína kuchyně stoupal kouř.

Když Ethel spatřila jezdce, vytřeštila oči a začala se třást. Potom pustila naběračku a vyběhla ven. Dave ji uviděl a seskočil ze sedla. Když jí vběhl do náruče, tekly jí slzy po tvářích.

„Tak ty jsi zase tady, chlapče,“ zvolala.

„Uklidni se, děvče,“ řekl dojatě a pohlédl na verandu domu, kde se v tom okamžiku otevřely dveře. Ven vyšla Ivy a na okamžik zůstala stát. Potom se s vlajícími vlasy rozběhla k němu a vrhla se mu do náruče.

„Dave, bratře!“ vzlykala. „Pročs nás nechal tak dlouho čekat?“

„To ti všechno vysvětlím později, Ivy,“ odpověděl a políbil ji. Přitom jí pohlédl přes rameno a uviděl, že na verandu vyšel Jim Booker. „Táta žije,“ zašeptal k ní, zatímco ji znovu políbil. Udivilo ho, když jen přikývla. Jim Booker měl oba palce zasunuté za opaskem a pomalu kráčel k němu. Ve tváři měl úsměv, ale jeho oči se chladně leskly.

„Buď zdráv,“ řekl na přivítanou. „Tomu říkám překvapení.“

Potom jeho pohled ulpěl na Ramoně. Mlčky na ni hleděl.

Dave se otočil a pomohl jí ze sedla.

„Smím vám představit Ramonu Selanderovou?“ řekl své sestře a Ethel. „Před čtyřmi týdny jsme se v New Orleans vzali.“

Dave viděl, jak Jim Booker zbledl. Ženám chvíli trvalo, než tuto nečekanou novinu strávily. Z Daveových dopisů věděly, kdo je Ramona. Ivy přistoupila k Mexičance a objala ji.

„Vítej na ranči Velké S, Ramono,“ řekla a políbila ji na tvář.

„A to je náš švagr Miguel Oranda,“ představil jim Dave Ramonina bratra.

Mexičan slezl z koně a smekl klobouk.

„Těší mě, že vás poznávám, seňorito,“ řekl a galantně se před Ivy uklonil. V jeho pohledu se objevil nepokrytý obdiv.

Ivy si utřela slzy a pohlédla na něj.

„Proč tak formálně, Migueli? Vždyť teď už patříte do rodiny.“ I jeho políbila na tvář.

Mezitím z nocleháren vyšli i ostatní kovbojové, kteří je obstoupili. Šerif Bullweiser a jeho muži zůstali v sedlech a pozorně vše sledovali.

V tom okamžiku Jim Booker zatleskal. „Myslím, že to by už stačilo. Měla by ses zase postarat o jídlo, Ethel. Řekl bych, že chlapům už kručí v žaludku.“

„Ještě okamžik,“ zvolal Dave a zvedl ruku. Pak se otočil k předákovi. „Ty už tady nerozhoduješ,

Bookere. Na tomto ranči pro tebe není místo. Jsi propuštěn.“

Booker se zasmál. „Propuštěn? Já? Asi nevíš, že tvůj otec mi udělil všechny plné moci pro vedení ranče. A takové rozhodnutí by bylo platné jenom tehdy, kdyby ho učinil sám rančer.“

„Dokud je jeho osud nejistý, tak tu jsem šéfem já, Bookere, protože já jsem jeho syn. Nebo se snad mýlím, šerife?“

„Tak praví zákon,“ potvrdil Bullweiser.

„Slyšels to,“ přikývl Dave. „Nevyšlo ti to, Bookere. Můj otec tvým vrahům unikl a u mě také neuspěli. Zastřelil jsem Breta Lorneyho i oba tvé zabijáky, když mě v New Orleans nalákali do pasti. Bret však před smrtí všechno přiznal. Měli odkrouhnout tátu i mě, abys tu definitivně měl volnou ruku.“

Ivy si skryla tvář do dlaní.

„Neposlouchej ho, Ivy,“ řekl chraptivě Booker. „Nemám tušení, o čem to mluví. Víš, že Lorney z ranče zmizel tak jako mnoho ostatních.“

„To není pravda!“ vykřikla na něj. „Všichni si nechali vyplatit plat, jenom Lorney ne. Cos mu slíbil za to, že zabije tátu a mého bratra, ksakru?“

Booker si olízl rty, načež ukázal, jak je vyděšený, když se zeptal: „Takže jste přivezl můj zatykač, šerife?“

Bullweiser směrem k Daveovi pokrčil rameny a mlčky sklonil hlavu. Booker pochopil, že pro to obvinění nejsou žádní svědkové, a narovnal se.

„Ten trik nezabral, Dave,“ zavrčel. „Dávej si pozor na jazyk. Už jednou jsi vznesl falešné obvinění. Tenkrát ses spoléhal na slovo jedné mexické - eh, této ženy a…“

Dál se nedostal. Každý si všiml toho, že Booker se jen na poslední chvíli vyhnul nadávce. Ještě než Miguel stačil zareagovat, držela Ramona náhle v ruce jezdecký bičík, se kterým se pak vrhla na předáka. Bookera její rychlost zaskočila. Jeho ruka trhla nahoru, ale potom ho bičík udeřil do tváře. Pocítil palčivou bolest, když mu bičík roztrhl kůži.

Přikrčil se a dal ruce před sebe. Teprve při třetím úderu se mu podařilo chytit konec bičíku. Ramona jej nepustila, když jím trhl. Když narazila do něj, přiskočili k ní Miguel a Dave. Miguel chytil svou sestru a musel vynaložit všechny své síly, aby ji odtrhl od Bookera.

Potom před předákem se sevřenými pěstmi stanul Dave.

„Na tuto příležitost jsem už dlouho čekal, ty ksindle,“ řekl rozrušeně. „Teď vyrovnáme tři roky starý otevřený účet, Bookere.“

Jim Booker však byl tvrdý chlapík, který tu výzvu okamžitě přijal. Bleskurychle zvedl levou ruku a tak vykryl první úder. Potom přešel do útoku. Dave mu okamžitě uhnul a dostal se mimo dosah Bookerových pěstí. V Golden Chip Palace v New Orleans se toho naučil hodně.

Měl rychlejší nohy a neustále uhýbal úderům svého soka, přičemž ranám, které ho skutečně zasáhly, ubral díky šikovnému pohybu účinek. Přitom se ještě ušklíbal, a tak doháněl Bookera k šílenství.

Pět či šest kovbojů, kteří ještě patřili ke starému mužstvu, jen užasle přihlíželo. Také Francis Grant rozrušeně sledoval zápas. Onen sebevědomý mladý muž… to již nebyl ten slaboch, kterému se kdysi všichni posmívali. Dave nyní ukázal, že i on je pravý Selander. Grant si začal dělat starosti.

Rozzuřený Jim Booker kolem sebe bil pěstmi, ale většina úderů minula svůj cíl. Dave byl prostě a jednoduše příliš rychlý. Pokaždé když se Booker odkryl, mu zasadil hák na žebra, a tak mu ubíral dech.

„Pěstmi už to nezvládneš, Jime,“ sykl na svého protivníka. „Proč to nezkusíš s revolverem? Nemohl bys mi udělat větší laskavost, chlape. Bret Lorney už na tebe v pekle čeká. Dej mi příležitost, Jime. Dělej, sáhni přece po zbrani.“

Booker si při vší své zuřivosti udržel chladnou hlavu. Ocelový pohled toho mladíka ho znejistil. Z toho chlapce se stal muž a Jim Booker tušil, že pokud by sáhl po zbrani, tak by toho muže proměnil ve vlka.

Daveova proměna mu naháněla strach. Ve svém zoufalství nesoustředěně bil kolem sebe a Dave, který to už chtěl ukončit, ho zasypal sprškou úderů. Jezdci a okolostojící kovbojové ucouvli zpět a udělali uličku, kterou Dave svého soka hnal k dřevěnému žlabu.

Booker už jen vrávoral a klopýtal. Ruce už používal jen k obraně. Dave ho nemilosrdně drtil. Bookerův obličej byl zalit krví. Ivy a tlustá Ethel se na to nemohly dívat, zato Ramona si to vychutnávala. Lesknoucíma se očima se dívala, jak Dave dává předákovi brutální lekci.

Po dvou bleskurychlých dvojitých úderech šel Booker k zemi. Selander ho zvedl a hodil do žlabu. Potom toho muže několikrát ponořil pod vodu, načež ho znovu vytáhl a nakonec ho hodil do prachu dvora.

„Po jídle si s Ivy projdu účetní knihy a uvidím, co jsme ti dlužni na mzdě. Potom ti zaplatíme a ty zmizíš,“ řekl a otočil se. „To platí i pro tebe, Francisi Grante. Všichni ostatní si při jídle mohou rozmyslet, jestli zůstanou, nebo odejdou. Kdo se chce držet Bookera, tak dostane svou mzdu.“

„Ale tolik peněz na ranči nemáme, Dave,“ podotkla Ivy. „Museli bychom nejdřív do banky v Silver City.“

Dave přikývl. „S tím, co mám u sebe, můžu pořád část lidí vyplatit. Ostatní budou muset počkat do zítřka. Takže teď už všechno víte, chlapi. Můžeš jít do kuchyně, Ethel. Šerif a jeho muži jsou našimi hosty.“

Teprve nyní Bullweiser a jeho lidé slezli z koní.

Když následovali Davea a ostatní dovnitř, kovbojové za nimi užasle hleděli. Potom začali nahlas diskutovat. Jen Francis Grant a čtyři další muži přišli ke žlabu, z něhož se zvedl těžce oddechující Jim Booker, který si potom osahal rozbitý obličej.

„Co teď uděláš, Jime?“ zeptal se Grant.

„Jo, to bych taky rád věděl, Bookere,“ řekl jeden z těch čtyř mužů. „Slíbils nám pohodlný život, ale jak to tak vypadá, tak z toho nic nebude.“

„Počkáme, chlapci,“ zasténal Booker mezi opuchlými rty. „Nemůžeme nic dělat, dokud je tu šerif. Ale ten tu nezůstane věčně. Až nás Selander vyplatí, tak pojedeme do Arizony a tam počkáme do noci. Francisi, ty jeď do Buckhornu a pověz o tom Larrymu. O půlnoci se setkáme v jeskyni u Bear Mountain. Až odtud konečně zmizíme, budeme mít tašky plné peněz, to vám slibuju, chlapi. A můj účet s Daveem Selanderem potom bude konečně vyrovnaný.“ V jeho očích plála nenávist.

+ + + + +

Ačkoli radost z Daveova návratu byla velká, panovala v domě během oběda stísněná nálada. Dave se teprve nyní dozvěděl, že po odjezdu jeho otce beze stopy zmizelo stádo dvou tisíc kusů dobytka. Všichni si mysleli, že za tím stojí malí rančeři, které Selander kdysi vyhnal z jejich pozemků, protože to stádo bylo očividně hnáno přes Gila River. Bullweiserovo pátrání však šlo do ztracena. Na východ od řeky se nenašlo jediné zvíře se značkou ranče Velké S.

Dave byl toho názoru, že za tím stál Jim Booker, jenž za utržené peníze chtěl zaplatit nájemné vrahy. Ztráta toho stáda se dala unést, protože podle účetních knih museli mít na pastvinách ještě patnáct tisíc kusů dobytka. Mnohem větší starosti Daveovi dělalo to, kde sehnat nové lidi, protože podzimní shánění už bylo v plném proudu. Potřeboval spolehlivé mužstvo, protože v tom nynějším bylo příliš mnoho ničemů.

Miguel Oranda měl mimořádně špatnou náladu. Mexičana pobuřovalo, že Jim Booker z toho vyšel tak levně. Ivy se zaujetím pozorovala hezkého muže, který tak temperamentně vyjadřoval své názory.

„Musíme mít trpělivost, Migueli,“ snažil se ho uklidnit Dave. „Chybí nám důkazy, které by šerifovi poskytly důvod k jeho zatčení. Můj otec si dlouho vykládal zákon podle svého. S tím musí být konec. Velice se mýlíš, jestli si myslíš, že Jim Booker svou porážku jenom tak přejde. Jsem si jistý, že už teď kuje pikle. Ten lotr určitě neodjede daleko.“

Bullweiser zachmuřeně přikývl. „To je i můj názor, Dave. Musíte se teď mít zatraceně na pozoru. Musím do Silver City, i když se mi to nelíbí. Ani tito muži tu nemohou zůstat. Na kolik lidí se tu můžeš spolehnout?“

Dave pokrčil rameny. „Uvidíme.“

+ + + + +

Po obědě se mužstvo sešlo před verandou domu. Dave seděl za stolem, na němž ležela mzdová knížka a kožený váček, v němž byly všechny dostupné peníze, které sehnal. Čtyři muži, mezi nimi jeden Mexičan, se rozhodli odjet s Jimem Bookerem a Francisem Grantem. Další čtyři Mexičané se chtěli vrátit domů. Když je Dave všechny vyplatil, zůstalo mu nějakých čtyři sta dolarů.

Na všechno dohlíželi šerif Bullweiser a jeho lidé. Viděl nenávist v Bookerových očích, když předák přijímal své peníze. Dave ho zle zřídil. Bylo jasné, že rány na levé tváři, které mu způsobil Ramonin bičík, zde zanechají stopy. Mlčky si vzal své peníze a odešel do stáje, aby si tam osedlal koně. O čtvrt hodiny později vyjel s muži, kteří se jej rozhodli následovat, k arizonské hranici.

Mezitím se čtyři Mexičané rozloučili se svými krajany. To, že ostatní Mexičané zůstali na ranči, byla zásluha Miguela Orandy, jenž jim vysvětlil situaci a získal si jejich důvěru.

Jeden z mužů, kteří chtěli zpátky do Mexika, váhal. Přistoupil ke svému koni, ale potom se otočil a vrátil se k Miguelovi. Nějakou dobu s ním mluvil, pak mu Oranda podal ruku a poklepal ho po rameni. Když i se svými přáteli odjel, řekl Miguel Daveovi a šerifovi: „Ten muž si myslí, že se poblíž skrývá několik Bookerových přátel. Při pátrání po rozptýleném dobytku u Bear Mountain narazil na stopy více jezdců. Řekl o tom předákovi, ale ten mu přikázal, aby si to nechal pro sebe. Uplynulé noci viděl Granta, když se zásobami jel k té hoře. Vrátil se teprve časně ráno.“

Dave a šerif na sebe pohlédli.

„U Bear Mountain je spousta jeskyní, kde by se mohli ukrýt,“ zamyšleně uvažoval Bullweiser. „Ale jestli to opravdu jsou Bookerovi přátelé, tak proč je prostě a jednoduše nezaměstnal na ranči?“

„Protože by to bylo nápadné, kdyby na několik dnů zmizeli,“ odpověděl Dave. „Vsadím se, že to jsou právě ti chlápci, kteří odehnali naše uloupené stádo. Asi to chtěli zopakovat. Booker jel po Ivy. Když mu dala košem, tak se chtěl obohatit jinak.“

Bullweiser si zahvízdl. „Sakra, Dave, na tom by mohlo něco být.“ Odvedl si Davea stranou, aby ho nikdo nemohl slyšet, a řekl: „Poslouchej, chlapče, ať už má Booker za lubem cokoli, počká do tmy. Já teď pojedu zpátky do Silver City, abych tvému otci sdělil novinu, kterou tak toužebně očekává. Dokázals, že jsi chlap, Dave. Potom se vrátím i se starým a s muži z města na ranč. Nic nepodnikej a čekej na nás. Většina tvých lidí jsou Mexičané a nevíš, jestli se na ně budeš moct spolehnout, když nastanou problémy s Bookerem. Potřebuji zhruba osm až deset hodin.“

Dave přikývl. „All right, šerife. To by bylo zhruba o půlnoci. Kdyby přece jen došlo k boji a mně se něco přihodilo, tak řekněte tátovi, že jsem jako jeho syn bojoval o náš majetek.“

Bullweiser mu málem rozdrtil ruku. „Dávej na sebe pozor, chlapče,“ řekl dojatě.

Odešel ke svým mužům a promluvil s nimi. Několik z nich přesvědčil, aby zůstali, zatímco se se zbytkem vydal na cestu do Silver City.

Dave poslal své zbylé muže ke stádům, která se většinou pásla daleko u Gila River, a dal jim potraviny pro muže, kteří měli být vyměněni. Potom se vrátil k Miguelovi. Chtěl se s ním poradit.

„Nejraději bych okamžitě udeřil,“ poznamenal k Mexičanovi po tom, co ho zasvětil do šerifových plánů. „Booker jel určitě k Bear Mountain, aby se tam setkal se svými přáteli v jejich úkrytu.“

„Rozumím,“ podotkl Miguel. „Nechceš ho nechat na pokoji. Jenže on má dvanáct až patnáct lidí, amigo, a ty musíš část svých mužů ponechat tady k ochraně žen a ranče.“

„Na to postačí těch pár chlapů, které tu nechal šerif, Migueli,“ odpověděl Dave. „Se čtyřmi kovboji, kteří pocházejí z našeho dřívějšího mužstva, máme přes dvacet lidí. Otázkou jenom je, jestli je v boji na tvé krajany spolehnutí.“

„Promluvím s nimi, amigo.“

„Proč nepočkáš na šerifa, Dave?“ otázala se Ivy, když Miguel odešel.

„Protože temnota by pro Bookera byla výhodou, sestro. Chci ho vyhnat z kraje dřív, než něco spíská. Nebude počítat s tím, že proti němu vyjedeme tak brzo.“

Ramona stála poblíž. Mlčela. Pouze na něj ustaraně hleděla. Když se Miguel vrátil a řekl mu, že Mexičané očekávají jeho pokyny, objal Dave obě ženy a políbil je.

„Nedělejte si starosti,“ uklidňoval je. „Až se vrátíme, tak už nikdo klid na Velkém S rušit nebude, to vám slibuju.“

Jeho ocelový pohled jim prozradil, že to myslí vážně.

+ + + + +

Nenávist, jež hryzala v Jimu Bookerovi, byla tak velká, že mu skoro zabraňovala přemýšlet. Když zjistil, že je nikdo nepronásleduje, změnil své plány. Mimo dohled ranče odbočil i se svými lidmi na jih a za půl hodiny dorazil k Bear Mountain.

Se svou výškou téměř sedmi tisíc stop byla tato hora na severním okraji Bear Hills nejvyšším bodem široko daleko. Když minuly první skály u úpatí hory, ukázal se jim jeden Mexičan, který pozoroval suchou trávou zarostlou planinu mezi Bear Mountain a Buckhorn Hills. Byl tam na hlídce. Booker zbystřil pozornost a jel i se svými lidmi dál. O něco později narazili na druhého muže strážícího přístup k jeskyním.

Když muži slezli z koní, mezi skalami se objevilo mnoho Mexičanů s puškami v rukou. Jejich vůdce, drobný chlapík, si chvíli překvapeně prohlížel Bookera, načež se pronikavě rozesmál.

„Hej, amigo, copaks spadl pod kamennou lavinu?“

Booker zasténal bolestí, když se zašklebil. Potom mu stručně vyprávěl, co se stalo na ranči. Mexičan na něj hleděl ledovýma očima.

„A co teď?“

„Dnes v noci vypálíme ranč,“ odvětil Booker. „Zatímco Selander a jeho mužstvo budou hasit, my pojedeme k pastvinám u Gila River a odeženeme co nejvíce zvířat podél řeky k arizonské hranici.“

„Ty ses snad zbláznil, amigo,“ zavrčel Pedro Molina. „V noci se s velkým stádem daleko nedostaneme. Je to příliš riskantní. Vykašli se na to.“

Booker se rozzuřil. „Zapomínáš, co jsem pro tebe udělal, Pedro? Já jsem ti ukázal tuto skrýš, když vás honila kavalerie. Já jsem tě zásoboval potravinami a nechal ti lví podíl z tržby za první stádo. Copak to pro tebe nic neznamená?“

Útlý boss banditů přikývl. „Znamená, amigo, ale ty teď myslíš jen na pomstu. Já bych měl lepší nápad. Pošli Granta na ranč, ať tam předstírá kajícného hříšníka a varuje je před plánovaným přepadením. Vsadím se, že Selander okamžitě někoho pošle pro šerifa v Silver City požádat ho tak o pomoc. A zatímco všichni budou počítat s úderem proti ranči, my pojedeme přes hory a skryjeme se na východních svazích Big Burro Hills. Zrána potom vyrazíme do Silver City a přepadneme tamní banku. Potom zmizíme přes hranici do Arizony. Co na to říkáš, amigo?“

Booker musel přiznat, že to je rafinovaný plán. V bance v Silver City byla spousta peněz, a protože většina místních občanů uměla zacházet se zbraní, dalo se předpokládat, že pojedou s šerifem. To znamenalo, že bandité se neměli setkat s takřka žádným odporem.

Měl však kvůli tomu zapomenout na svou pomstu?

„Nejsou snad v bance v Silver City i všechny peníze ranče Velké S?“ zeptal se Pedro Molina, jako by uměl číst myšlenky.

Booker na něj pohlédl. „Máš pravdu, Pedro,“ zavrčel. „S Davem Selanderem se můžu vypořádat, až vyřídíme tady toto.“

Posadili se a začali spřádat plány přepadení.

+ + + + +

O hodinu později banda vyrazila. Francis Grant tam zůstal a sledoval jezdce, kteří nejprve jeli několik mil na jih, aby v bezpečné vzdálenosti objeli ranč. Potom se rovněž vyšvihl do sedla a vydal se na cestu. Jel pomalu, protože měl o čem přemýšlet.

Mexičanův plán se mladému kovboji vůbec nelíbil. Vzpomínal na staré časy, kdy na Velkém S mělo všechno svůj řád. Ostatní kovbojové se k němu chovali uctivě a smekali před ním klobouk, jako by okres Grant byl pojmenován po něm. Pak se stalo to s tím Mexičanem, co kradl dobytek. Francis Grant se staral o omráčeného rančerova syna, zatímco Booker, Wick a Lorney si podali Mexičana.

Později, když se vlády nad rančem zmocnil Booker, se na předákovu stranu přidal jen ze strachu. Když Booker v Mexiku najímal nové lidi, náhodou se setkal s Pedrem Molinou a pokusil se ho získat pro své temné čachry. Bandita na to přistoupil teprve tehdy, když musel prchat a hledal úkryt pro svou bandu.

Grantoví bylo možné vyčíst jen to, že se účastnil odehnání stáda. O vražedném útoku v New Orleans nevěděl. Booker ho jenom poslal do Silver City, aby tam čekal na telegram od Breta Lorneyho. Proto byl také svědkem Daveova příjezdu do města.

Nyní však stál před rozhodnutím: buďto zůstat na stezce, která by z něj nadobro udělala psance, nebo se na poslední chvíli obrátit. Když spatřil budovy ranče, již věděl, jak se zachová.

+ + + + +

Mužstvo bylo zrovna shromážděné před domem.

Jeden z kovbojů upozornil Davea Selandera na osamělého jezdce, který se blížil od Bear Mountain. Dave se ušklíbl, když poznal Francise Granta. Se sveřepým výrazem sledoval tohoto kovboje, před nímž se jeho muži rozestoupili. Dave sevřel pěsti, když Grant slezl ze sedla.

„Ty se ještě opovažuješ sem jezdit?“

Grant přikývl. „Už toho mám plné zuby, Dave. Booker mě sem poslal, abych vás obalamutil, ale s tím už nechci mít nic společného. Vyslechni mě, než něco řekneš.“

Potom rančerovu synu vysvětlil plán, který vymysleli Jim Booker a Pedro Molina. Dave sebou trhl, když uslyšel jméno mexického bandity. Velice dobře si vzpomínal na jejich setkání před třemi lety. Taková léčka by na Molinu byla podobná. Přesto zůstal nedůvěřivý.

„Nějak se mi to nezdá, Grante,“ řekl a vrhl na kovboje ostrý pohled. „Co si od toho slibuješ? Booker přece musí počítat s tím, že tě skřípnem.“

Grant přikývl. „Dal mi tisíc dolarů jako odstupné a řekl, že byste mě dříve či později nechali běžet, protože bych vás varoval. Mohl bych přece tvrdit, že jsem o tom plánovaném přepadení v Silver City nevěděl. Tady jsou ty peníze. Nechci je. Jsou za to uloupené stádo, patří tobě.“

Při těchto slovech podal Daveovi kožený váček.

Dave pohlédl na Miguela. „Co si o tom myslíš?“

„Kdyby chtěli přepadnout ranč, tak by tě nevarovali, amigo,“ odpověděl Mexičan a otočil se ke Grantoví. „Jak se má Booker dozvědět, že šerif odjede z města a vezme s sebou oddíl jeho občanů?“

„Poslal jednoho člověka k Larrymu Wickovi do Buckhornu,“ řekl Grant. „Šerifovi lidé by každopádně museli projet Buckhornem. Je to nejkratší cesta. Až by Bullweiser projel Buckhornem, vyrazil by Wick do Silver City. Jakmile by banka otevřela, navštívil by zástupce a zabavil by ho. Kdyby jeho kůň stál před šerifovou úřadovnou, bylo by to pro ně znamení, že všechno je O. K.“

Dave přikývl. „Úřadovna stojí naproti bance. To je zatraceně rafinovaný plán.“ Zamyšleně pohlédl na Granta a dodal: „Jestli mluvíš pravdu, tak odsud budeš moci odjet jako svobodný člověk.“ Otočil se ke svým mužům a řekl: „Můžete zase odsedlat koně, hoši. Počkáme na šerifa.“

Potom jednomu z nich přikázal, aby Granta hlídal.

+ + + + +

Bylo to krátce před půlnocí, když šerif Bullweiser se svým oddílem dorazil na ranč Velké S. Dave a jeho mužstvo už měli osedlané koně. Byli připraveni k odjezdu. Pohled mladého muže ulpěl na jezdci jedoucím vedle šerifa, který toporně slezl z koně a musel se opřít o hůl.

Dave byl otřesen. Toto je opravdu jeho otec? Tento kdysi tak tvrdý muž byl jen stínem sama sebe. Vlasy mu zešedivěly, záda se mu zakulatila. Ruka, kterou Big John Selander pozvedl k pozdravu, se chvěla.

„Nechals mě dlouho čekat, synu,“ řekl zlomeným hlasem.

Dave k němu přistoupil a objal ho. „Já vím, otče. Bylo toho hodně, co nás dělilo, ale já jsem se také mezitím mnohému naučil. Zapomeňme na minulost a začněme znovu.“

Starý muž přikývl. „Přesně tak, synu. Odteď tady budeš vládnout ty.“

Vymanil se z objetí svého syna a vyšel na verandu. Pomalu přistoupil k Ivy a objal ji. „Neplač, dcero,“ řekl. „Na Velkém S už bylo prolito příliš mnoho slz.“ Potom se obrátil k Ramoně a smekl před ní klobouk. „Vítej, má dcero. Mohu jen doufat, že dokážeš odpustit starému muži.“

„To k novému začátku patří,“ tiše řekla mladá žena a políbila ho na tvář.

Když Big John Selander vešel do domu, spatřil Dave vůbec poprvé v životě v jeho očích slzy. Právě se chtěl otočit k šerifovi, když tu se ozval radostný výkřik Miguela, jenž objímal muže, kterého si Dave dosud nevšiml. S úžasem poznal, kdo to je, a rozběhl se k němu.

„Simone! Jak ses sem dostal?“

Bardette mu s úsměvem potřásl rukou. „Zrovna jsem byl v Omaze, když do centrály Union Pacific přišel Miguelův dopis,“ odpověděl. „Okamžitě jsem si vzal dovolenou a vydal se na cestu. Večerním vlakem jsem přijel do Silver City a hned se připojil k šerifu Bullweiserovi a tvému otci.“

Přišla k němu Ramona a užasle na něj pohlédla. Simon viděl, jak chytila Davea za ruku, a políbil ji. „Hodně štěstí vám oběma. Ale co se to tady děje? Proč jste osedlali koně?“

Dave vysvětlil jemu i šerifovi, co slyšel od Granta.

„Já mu to věřím, šerife,“ řekl. „Měli bychom těm banditům v Silver City připravit pořádné přivítání. Jestli Larry Wick skutečně opustil svou úřadovnu v Buckhornu, pak to bude důkaz o Grantově poctivosti.“

„To je pravda, Dave,“ podotkl Bullweiser. „Ale Booker má určitě svého člověka i v Silver City a tomu tam nic neunikne. Jak se máme nepozorovaně dostat do města?“

„Ze severu, šerife,“ odvětil Dave. „Mohli bychom koně nechat v tom lesíku za hřbitovem. Jestli má Booker ve městě svého špeha, tak se jeho pozornost určitě soustředí na cestu z Buckhornu. Mám plán, s jehož pomocí získáme důkazy proti té bandě.“

Muži pozorně naslouchali, když jim vyložil svůj záměr. Zjistili, že jeho návrh má hlavu a patu. Big John Selander a kovbojové měli pro všechny případy zůstat na ranči k jeho ochraně. Zbytek mužů se měl vydat do Silver City.

V Buckhornu zjistili, že Larry Wick opravdu odjel z města. Silver City objeli a dorazili k němu ze severu. Dva muži zůstali s koňmi v lesíku za hřbitovem, ostatní se po jednom vplížili do města a zaujali své pozice.

O dvě hodiny později začalo svítat.

Měl to být ten nejdramatičtější den v dějinách Silver City.

+ + + + +

Bylo půl deváté, když Larry Wick, marshal Buckhornu, vjel na Main Street Silver City. Do svítání se skrýval v jedné malé rokli v Big Burro Mountains a nyní vypadal ustaraně. Na ulicích panoval mírný ruch, ale to bylo normální. Většina občanů města ho skoro neznala a zdálo se, že si jej nikdo nevšímá.

Před šerifovou úřadovnou seskočil ze sedla a přivázal koně k zábradlí. Než vešel do kanceláře, tak si ubalil cigaretu a naposledy se zkoumavě rozhlédl po Main Street.

Zástupce Orson Glimm, který seděl za Bullweiserovým psacím stolem, sklapl ohmatanou knihu, kterou právě četl, a pohlédl na Wicka.

„Dobrý den, marshale,“ zazubil se. „Vy jste ale ranní ptáče. Copak, nudíte se v Buckhornu? Já bych v tom Zapadákově nevydržel ani týden.“

„Dobrý den, Orsone,“ pozdravil ho Larry Wick. „Šerif tady není? Možná budu potřebovat jeho úřední pomoc. Majitel našeho saloonu byl v noci přepaden a oloupen. Stopu toho bandity jsem ztratil těsně před Silver City. Chci se tady trochu porozhlédnout.“

„Jacob v noci odjel s chlapy z města na Selanderův ranč,“ odpověděl Glimm. „Jim Booker dostal padáka, a tak zuřil, že vyhrožoval vypálením ranče. Ale jestli ten muž, kterého hledáte, našel úkryt opravdu v našem městě, tak můžete samozřejmě počítat se mnou.“

„Díky, Orsone,“ prohodil Wick a přitáhl si tam židli. Z toho místa měl výborný výhled na kousek Main Street, křižovatku a protilehlou budovu banky. Tu však pohlédl do jedné ze tří cel, v níž nahlas chrápal jeden muž. Viděl jen nehybnou, dekou přikrytou postavu.

„Co to tu máte za ptáčka?“ otázal se.

Glimm mávl rukou. „Jeden dělník z pily,“ odvětil. „Opil se a dělal potíže, takže teď vyspává. Něco takového tady máme každý víkend. Dáte si kávu?“

„Rád,“ přikývl Wick a znovu upřel svou pozornost na ulici. Přede dveřmi banky se objevili dva její úředníci, kteří se tam spolu bavili, zatímco čekali na majitele banky. Bylo tři čtvrtě na devět.

Zástupcovy ruce se lehce třásly, když do plechového hrnku naléval kávu. Naštěstí si toho Wick nevšiml, protože jeho pozornost byla upřena na ulici. Orson Glimm byl nervózní, protože věděl, co se má v následující půlhodině odehrát. Nejraději by tohoto desperátského marshala na místě omráčil a zavřel do cely, ale Bullweiser mu dal přesné pokyny. Chtěli jednoznačné důkazy, a proto mínili čekat, dokud banda nepřepadne banku, aby se z toho nikdo z banditů nemohl vykroutit. Ten plán v sobě samozřejmě skrýval mnoho rizik, ale občané byli ještě v noci varováni. Ženy, děti a staří lidé neměli vystrkovat nos z domů, dokud nebude po všem.

Deset minut před devátou Wick spatřil bankéře. Zmizel i s oběma úředníky v bance a zamkl za sebou dveře. Banka měla otevírat teprve za deset minut, až při oficiálním začátku pracovní doby.

Ani Larry Wick téměř nedokázal potlačit rozrušení.

+ + + + +

Šerif Bullweiser a tři další muži z města se už před čtyřmi hodinami nechali zamknout v bance. Nyní dal hubený, kostnatý muž zákona poslední pokyny. Pouze jeden z obou bankovních úředníků zaujal své obvyklé místo. Jeho kolega a bankéř byli posláni do zadní místnosti a museli se zamknout zevnitř.

„Neměj obavy, Bille,“ pokoušel se Bullweiser uklidnit zbylého úředníka. „Jestli do banky vstoupí sám Booker, tak ho cizí tvář hned zarazí. V okamžiku, kdy ti chlapi sáhnou po zbraních, se prostě vrhneš na podlahu.“

Po těchto slovech se s dvouhlavňovou brokovnicí posadil vedle dalších mužů za přepážku. Všechno bylo připraveno na uvítání banditů.

Bylo pět minut před devátou.

+ + + + +

Dave Selander stál vedle zavřených dveří hotelu Alhambra. Ten stál vedle banky. Přes záclony mladík hleděl na křižovatku Main Street a Eagle Street.

Pohlédl na střechy protilehlých domů, ale tam umístěné muže vidět nebylo. Byli dobře schovaní. Až bandité vjedou do města, past sklapne.

Všechny čtyři vjezdy do města byly zajištěny muži ukrytými v přilehlých domech.

V hotelovém pokoji v prvním poschodí pozoroval křižovatku také Miguel Oranda. S ním tam byly Ivy Selanderová a Ramona. Dave chtěl mít obě mladé ženy poblíž, protože tak úplně Francisi Grantoví zase nedůvěřoval. Teprve příjezd Larryho Wicka ho přesvědčil o poctivosti mladého kovboje.

To čekání jim brnkalo na nervy.

+ + + + +

Devět hodin!

V šerifově úřadovně poprosil Larry Wick zástupce o druhý hrnek kávy. Zatímco. Orson Glimm mu jej naléval, viděl Wick, jak jeden z bankovních úředníků otevřel dveře a zase zmizel. Když mu Glimm podával hrnek s kávou, opilec v cele ještě stále chrápal.

„Díky, Orsone,“ řekl marshal a spatřil jemné krůpěje potu na zástupcově čele. Náhle se v něm probudila nedůvěra. „Proč se tolik potíš?“ zeptal se ho.

„Potím se tak už několik dnů,“ zakoktal Glimm. „Něco mi musí být. Asi bych měl zajít k doktorovi.“

Wick si jej podezřívavě prohlížel. Zmocnilo se jej podezření, že tu něco nehraje, ale než se rozhodl něco udělat, uslyšel tlumený dusot kopyt.

Bylo to tady.

+ + + + +

Banda se rozdělila.

Jim Booker a čtyři další bandité přijeli z jihu na Eagle Street a po ní mířili ke křižovatce. Pedro Molina k městu dospěl z východu. On a jeho čtyři kumpáni pomalu jeli po Main Street. Když se Booker objevil na křižovatce, Molina se zastavil. Mezi kovárnou a kanceláří novin Grant County Courier se se svými lidmi postavil tak, že zablokoval ulici.

Další skupina zastavila své koně uprostřed křižovatky. Jim Booker se na okamžik zarazil, když spatřil liduprázdné ulice. Jeho nenávist a přání zruinovat ranč Velké S však byly silnější než jeho náhlá nedůvěra. Zavrčel pokyny, a zatímco on a jeden z jeho mužů zůstali sedět na neklidně podupávajících koních, přijeli další tři bandité k bance naproti a sesedli z koní.

Vyšli na chodník a ještě přede dveřmi vytáhli revolvery. První z nich rozrazil dveře a se dvěma kumpány vešel dovnitř.

Bylo pět minut po deváté.

+ + + + +

Nikdo později nedokázal přesně říct, kdy padl první výstřel. Každopádně náhle vypuklo olověné inferno. Když Glimm oknem kanceláře spatřil bandity, sáhl pravou rukou po revolveru, ale Wick byl rychlejší.

Zástupce právě pleskl dlaní na pažbu revolveru, když marshalova levá ruka vyletěla dopředu a vychrstla mu horkou kávu do tváře. Glimm vykřikl a sténaje si dal hlavu do dlaní. Wick tasil revolver, ale v tom okamžiku v cele onen údajný opilec vyskočil z pryčny.

Wick užasle pohlédl na vysokého, bradatého muže, který současně tasil dva revolvery. Marshal otočil kolt a okamžitě vypálil. Ačkoli Simon Bardette reagoval neuvěřitelně rychle, byl by zasažen kulkou desperátského marshala, kdyby se mu nezamotaly nohy do deky, pod níž údajně spal.

Bardette se skácel na podlahu a hlavou udeřil do zdi. Vleže Kanaďan prostrčil pravý revolver mřížemi nezamknutých dveří cely a zmáčkl spoušť. Kulka Wicka zasáhla do levého ramene a otočila ho. Sténaje narazil do zdi vedle dveří. Když znovu zvedl kolt, byl již Bardette rychlejší. Zamířil marshalovi na hruď, ale v tom se Wickovi podlomilo koleno. Díky tomu ho Kanaďanova kulka zasáhla do krku. Larry Wick se skácel na zem jako podťatý a skonal.

Bardette se vymotal z deky a otevřel dveře cely.

+ + + + +

Úředník zbledl, když se do banky vřítili tři bandité. Rozechvěle hleděl na jejich revolvery, které na něj mířily.

„Ani hnout, můj příteli,“ varoval ho jeden z nich. „Kde je sejf?“

Rozklepaný strachem ukázal na dveře, které vedly do kanceláře šéfa banky.

„ Zaveď nás tam,“ nařídil mu bandita a otočil se ke svému kumpánovi. „Ty mezitím seber peníze z přepážky.“

To byla poslední slova jeho života.

„Teď!“ vykřikl šerif Bullweiser a strhl úředníka za přepážkou k zemi. Potom vstal a vypálil první dávku ze své brokovnice. Na tu malou vzdálenost sekané olovo banditu na místě zabilo. Zároveň další tři muži tasili a vystřelili na zbylé bandity. Než vůbec pochopili, že padli do léčky, zhroutili se vedle svého mrtvého komplice.

Bullweiser překročil chvějícího se úředníka a vyrazil ke dveřím.

+ + + + +

Když se v bance a v šerifově úřadovně začalo střílet, tasili i Booker, Molina a další bandité. Zatím věřili, že jsou pány situace. To, že tomu tak nebylo, si uvědomili teprve tehdy, když na ně náhle začali střílet muži ukrytí na střechách.

Zároveň ozbrojení občané města napříč postavenými povozy zatarasili ulice. Bandité nyní v panice mysleli pouze na útěk. Jim Booker se přitiskl ke krku svého koně a pobídl jej ostruhami. Zaregistroval sice ještě, že dveře hotelu se rozletěly a že z nich vyběhl jeden muž, ale toho, že jde o Davea Selandera, si už nevšiml. Hnal se totiž do úzké uličky za hotelem Alhambra.

V té samé chvíli jako Dave se na ulici vyřítili i šerif Bullweiser a Simon Bardette. Aby v tom zmatku nezasáhli někoho ze svých, přestali muži na střechách střílet. Když se první bandité skáceli do prachu Main Street, pustili ostatní zbraně a zvedli ruce. Jen Pedrovi Molinovi se podařilo zmizet v postranní uličce za hotelem.

Bandita, který s Bookerem čekal na křižovatce, byl zasažen dvěma kulkami současně. Jednu z nich vypálil Bardette z revolveru, druhou Dave z winchestrovky. Desperado se mrtev skácel z koně. Dave se okamžitě vyšvihl do jeho sedla a pustil se za Bookerem. Ještě si všiml, že bývalý předák zahnul do uličky za hotelem, ale v následujícím okamžiku se s ním zatočil svět.

Na konci uličky se začalo střílet. Booker a Molina tam byli zastaveni palbou. Dave ještě uviděl, jak seskakují z koní a přikrčeni běží otevřenou branou do dvora obchodu, ale vtom pocítil, že jeho kůň byl zasažen a že další kulka mu provrtala levé nadloktí. Instinktivně se vrhl ze sedla a ucítil horkou vlnu bolesti, když narazil na tvrdou zem a převalil se ke stěně domu. Ta kulka ho zasáhla omylem, vypálil ji jeden z šerifových lidí. Dělaly se mu mžitky před očima. Za sebou slyšel rychlé kroky. Protože při pádu ztratil pušku, sténaje vytáhl z pouzdra kolt. Naštěstí to byl Bardette.

Klekl si k němu a otázal se: „Trefilo tě to, Dave?“

„Je to hladký průstřel,“ zasténal mladý Selander. „Vběhli do dvora obchodu. Jsou tam v pasti. Pomoz mi vstát.“

Bardette ho chytil pod paží. „Běž do hotelu, chlapče, a nech se tam ovázat.“

„Abys mi Bookera vyfoukl před nosem, příteli? Nikdy!“

Strhl si šátek a ovázal si jím ruku. Kanaďan mu jej stáhl a zavázal. Jenom přitom kroutil hlavou. Pak k nim přiběhli Bullweiser, Miguel Oranda a další muži.

Bardette se otočil k šerifovi. „Myslíte, že se vzdají?“

Bullweiser zavrtěl hlavou. „Budou kolem sebe kopat. Vyzvu je, aby se vzdali, ale jsem si jistý, že si pro ně budeme muset jít.“

„Je obchodník doma?“ zeptal se Simon.

Šerif zavrtěl hlavou. „Není to žádný bojovník, pane Bardette. Ukryli jsme ho s jeho ženou a dětmi k ostatním lidem do kostela. Přemýšlejme, co dál.“ Krátkou chvíli se radili a potom se rozdělili. Zatímco Bullweiser a Dave se opatrně blížili k otevřené bráně dvora, běželi Bardette a Miguel Oranda zpátky na Eagle Street. Kanaďan pažbou revolveru rozbil skleněnou výplň dveří obchodu a sáhl dovnitř. Uvolnil zástrčku, otevřel dveře a skokem se vrhl dovnitř.

Mezitím se Miguel šikovně vyšplhal na jeden opěrný sloup a vytáhl se na boční střechu. Přikrčen přiběhl k čelní fasádě a přes dřevěnou stěnu se dostal na hlavní střechu. Po čtyřech se pak připlazil ke dvoru a pohlédl dolů.

„Vzdejte se, Bookere,“ ozval se z uličky šerifův hlas. „Jestli chcete dělat problémy, tak se odsud nedostanete živý.“

„To je možné, plechová hvězdo,“ zvolal předák. „Ale předtím několik z vás vezmeme s sebou do pekla. Budete si pro nás muset jít.“

Miguel se ze střechy vyklonil ještě víc, jenže ve výhledu na místo, kde ležel Booker, mu bránil malý přístřešek. Na protilehlé straně dvora stálo několik otevřených kůlen, v nichž byly naskládané bedny a soudky. Vedle nich, u zdi, která se táhla až k bráně, stál krytý vůz. Booker musel být někde pod tím přístřeškem.

Právě se chystal opatrně slézt dolů, když v jedné z kůlen zaregistroval pohyb. Za hromadou pytlů se zablesklo. Když jej Miguel uviděl a uslyšel třesk výstřelu, měl již kulku v rameni. Zřítil se na malý přístřešek, který se pod jeho vahou rozletěl. Miguel jím propadl dolů a dopadl na balík sena, na němž omráčen zůstal ležet.

Simon Bardette se mezitím v obchodě dostal do skladiště, které mělo okno od dvora. Když padl výstřel, uviděl na krátký okamžik nad naskládanými pytli Mexičana. Vzápětí však Molina zase zmizel.

Kanaďan sice tušil, že přístřešek se rozletěl pod vahou Miguelova těla, ale protože to místo nemohl z okna vidět, nevěděl, jestli tam jeho přítel seskočil, nebo jestli ho ze střechy srazila kulka některého z banditů.

Uvolnil prsty ze spouští svých revolverů a pak pevně sevřel jejich pažby. Potom si dal ruce před hlavu a proskočil oknem. Ve spršce rozbitého dřeva a skla dopadl na dvůr. Střepiny skla a úlomky dřeva mu sice pořezaly ruce a kolena, ale revolvery nepustil.

Právě se plazil za káď na vodu, když ho jedna kulka škrábla na lýtku. Molina a Booker na něj vystřelili současně. Aspoň teď věděl, kde jsou. Booker dřepěl pod přístřeškem za hromadou prázdných beden.

Dave Selander z ulice viděl, jak se Miguel po Molinově výstřelu zřítil ze střechy. V obavách o osud svého švagra proběhl branou do dvora. Právě se stačil schovat za krytý vůz, když Simon Bardette proskočil oknem.

Potom se kulky obou banditů zavrtaly do dřevěné kádě, za níž se skryl Kanaďan.

Také Dave poznal, odkud se střílí. Klečel za pravým předním kolem povozu. Za zády měl zeď. Protože neviděl na kůlnu, soustředil se na muže pod přístřeškem. Věděl, že to je Jim Booker. Poznal jeho hlas, když odmítl Bullweiserovu výzvu, aby se vzdali.

Divoká přestřelka náhle ustala. Dave viděl obláčky dýmu vznášející se nad hromadou beden pod přístřeškem. Jen několik kroků odtud bezvládně ležel Miguel na balíku sena. Při pomyšlení, že jeho švagr by mohl být mrtvý, se mu sevřelo hrdlo. Další rána osudu by navždy vrhala stín na jeho štěstí s Ramonou.

Byla mu zima. Lehl si na zem a s revolverem v pravé ruce se pomalu začal plazit pod povozem směrem k hromadě beden. Ve svém divokém odhodlání dostat Jim Bookera na kolena a skoncovat s tím úplně zapomněl na Pedra Molinu. Yard za yardem se blížil k hromadě beden a náhle se ocitl zcela nekryt uprostřed dvora.

Tento fakt si uvědomil teprve tehdy, když se nedaleko něj do země zaryla kulka, přičemž mu do tváře vletěl písek. Převalil se na bok a vedle hromady pytlů spatřil Molinu. Mexičan na něj právě chtěl vypálit podruhé, když zpoza kádě vyskočil Simon Bardette. Vypálil na něj z obou revolverů. Mexičana nárazy kulek otočily, načež se skácel na zem.

Za hromadou beden třeskla Bookerova puška. Předák vypálil na Bardetta, jenž dlouhými kroky běžel k otevřené kůlně, v níž se vrhl za pytle. Dave zrovna chtěl vyskočit, když za bednami zachytil pohyb.

Na okamžik se tam objevila hlaveň Bookerovy pušky a levá ruka, kterou ji držel za pažbu. Dave se zvedl na kolena, namířil na tu ruku a vypálil. Uslyšel Bookerův výkřik a potom uviděl, že puška spadla na zem.

A pak to všechno šlo ráz na ráz, takže to Simon Bardette ani nestačil zaregistrovat. Bookera musel zásah kulky odhodit proti prázdným bednám. Ty začaly padat na zem. Když Dave vyskočil na nohy, část beden již byla na zemi. Oba muži stáli jen několik kroků od sebe.

Booker měl levou ruku svěšenou. Kapala mu z ní krev. Pravou však bleskově tasil revolver.

„Jdi k čertu, Dave! „vykřikl a zvedl zbraň.

Vtom však Selander vypálil od boku. Stiskl to třikrát a každá z kulek nalezla svůj cíl.

Na šerifa Bullweisera už nic nezbylo, když se přiřítil na dvůr.

Booker pustil revolver, začal vrávorat a oběma rukama si sáhl na hruď. Potom si je dal před sebe a nevěřícně pohlédl na krev, na svou vlastní krev. Jeho pohled ještě jednou ulpěl na Daveovi a pak se bývalý předák ranče Velké S skácel na zem.

Dave k němu přistoupil a zadíval se na něj. Ještě i po smrti byla Bookerova tvář zkřivena nenávistí. Simon Bardette a Bullweiser přiběhli k Miguelu Orandovi. Zvedli ho a odnesli na ulici.

„Neměj obavy, dostal to jen do ramene,“ řekl Kanaďan.

Dave si povzdechl úlevou a strčil si revolver do pouzdra.

+ + + + +

Odpoledne toho dne se setkali na ranči Velké S. Jeden kovboj ze starého mužstva jel napřed a všude rozhlásil, co se ve městě stalo. Miguel, kterého ošetřil lékař, měl dobrou náladu. Dave mu nabídl, aby po propuštění otce z vězení vzal své rodiče na ranč. Ivy se tomu dobře vypadajícímu Mexičanovi rozhodně nevyhýbala a Dave si byl jistý, že v budoucnu budou slavit další svatbu.

Big John Selander stál na verandě, když slézali z koní. Pohlédl na svého syna a jeho oči se zaleskly hrdostí.

„Ukázals, že jsi bojovník, synu,“ řekl. „Teď na tebe čekají nové výzvy. Teď jsi tady bossem. Dals mi lekci, a protože jsem ji pochopil, nechal jsem Francise Granta běžet. Doufám, že svou šanci využije.“

Dave polkl. „To bylo dobré rozhodnutí, tati!“

Když objal Ramonu a odvedl ji do domu, byl tak šťastný jako nikdy v životě, protože nikdy nebyl svému otci tak blízko jako v tomto okamžiku.