John Kirby

Colorado western 098. Banda

Zima 1886/1887 byla jednou z nejtvrdších, jakou kdo pamatoval. Mrazivé severní větry vanuly z Kanady až do Texasu. A potom přišly blizardy. Ohromná stáda dobytka na prériích pomrzla a rančeři krachovali. Na severozápadní hranici s Kanadou však panoval ještě větší děs. Řádila zde totiž banda, jejíž krutost překonávala hranice lidské představivosti. A tato banda udeřila právě tehdy, když byla zima nejtužší. Dva federální marshalové Amos Burke a Clint Hardin měli za úkol tuto bandu zneškodnit. Byl to přetěžký úkol. Oba muži totiž byli naprosto odlišní a čekala je jízda do bílého pekla, jaké západ ještě nepoznal…

Pátek 24. prosince 1886.

K Fort Shaw se blížil jezdec. V sedle seděl lehce přikrčený a hlavu měl skloněnou. Zpod okraje klobouku hleděl přes bránu ke světlům, která byla vidět skrze husté sněžení. I kůň, silný, tmavě hnědý morgan, cítil blízkost stáje. Náhle trhl hlavou a sám od sebe vyrazil lehkým klusem.

Strážný, který pod střechou strážní boudy přešlapoval z nohy na nohu a ruce v rukavicích si tiskl k tělu, sebou trhl, když před ním jezdec zastavil a svezl se ze sedla. Chtěl k němu přijít, ale muž zvedl ruku.

„Raději k mému koni nechoďte,“ varoval ho. „Je to outlaw, kterému není radno věřit. Jmenuju se Amos Burke. Plukovník Bradley mě očekává.“

„Okamžik, pane,“ řekl muž na hlídce a vešel do strážní boudy.

Burke poklepal svému morganovi na krk. „Uklidni se, Devile!“

Strážný se vrátil s dalšími dvěma muži. Jeden z nich byl kaprál, který před Amosem Burkem zasalutoval.

„Kaprál Vonney, marshale,“ představil se a podal mu ruku. „Plukovník Bradley se účastní vánoční oslavy v důstojnickém klubu.“ Otočil se k druhému muži a řekl: „Odveďte marshalova koně do stáje. Pojďte, pane.“

Marshal Burke zavrtěl hlavou. „Musím se o něj postarat sám, kaprále. Nesmí se dostat do blízkosti jiných koní. Stačí, když mě mezitím ohlásíte vašemu veliteli. Nechtěl bych rušit oslavu.“

„Jak si přejete, marshale,“ odvětil kaprál, pokrčil rameny a přikázal jednomu vojákovi, aby hosta zavedl do stáje.

Burke vzal morgana za uzdu a vydal se za oním kavaleristou. V boxu stranou od ostatních zvířat odsedlal a ujistil se, že dvířka boxu jsou pevně zavřená. Potom se nechal zavést k důstojnickému klubu, před kterým ho očekával kaprál.

„Mám vám ukázat váš pokoj, pane,“ oznámil mu Vonney. „Pak vás v klubu očekává velitel. Bylo by to pro všechny obrovské zklamání, kdybyste se nezúčastnil oslavy.“

„Dobře tedy,“ povzdechl si Burke.

Pokoj se nacházel v dřevěném baráku a byl spartánsky zařízený. Na jedné ze dvou pryčen leželo dvojité sedlové pouzdro se dvěma winchestrovkami. Vedle něj byla pouzdra pro křížné tasení se dvěma Smith & Wessony ráže 45.

„Ty zbraně patří Clintu Hardinovi?“ otázal se Burke.

„Ano, pane,“ odvětil kaprál. „Dorazil sem před dvěma hodinami. Plukovník si myslí, že byste rádi bydleli spolu.“

Amos Burke Vonneymu poděkoval a hodil své věci na druhou pryčnu. I on odložil svůj opasek s revolverem ráže 32. Když kaprál odešel, pověsil Burke svůj mokrý klobouk na skobu a zahřál si ruce nad železnými kamny, která stála uprostřed místnosti. Potom přistoupil k malému zrcadlu, jež viselo na dveřích skříně.

„Nevypadáš zrovna šťastně, Amosi,“ zabručel, když se prohlížel.

Měl úzký, propadlý obličej se silně vystouplými lícními kostmi. Pod hustým obočím se mu skrývaly šedé oči. Od dlouhého, mohutného nosu se až ke koutům úst táhly dvě hluboké vrásky. Na úzké bradě se mu leskla jizva, která mu zůstala po ráně nožem.

Amos Burke byl vysoký a hubený a před dvěma měsíci oslavil padesátiny. Už dvacet let byl federálním marshalem. Zničit Sněžnou bandu měl být jeho poslední úkol. Pak se chtěl stáhnout do soukromí. Vždycky žil stroze a skromně, a tak si našetřil dost peněz na to, aby mohl koupit podíl na ranči svého bratra, jenž byl ještě před dvěma lety zástupcem dobytkářské společnosti.

Na této poslední akci se mu vůbec nelíbily dvě věci. Za prvé to byla skutečnost, že dostal partnera. Vždycky pracoval sám. A úspěšně. Hon na Sněžnou bandu mu přidělával vrásky na čele, už jen když pomyslel na svého partnera.

A jako naschvál zrovna Clint Hardin! Nikdy se nepotkali. Jako lovec banditů si o dvacet let mladší federální marshal udělal jisté jméno. Byl považován za neuvěřitelně odvážného a přímočarého muže.

A právě v tom byl kámen úrazu. Rozdílnější už ti dva být nemohli. Zatímco Burke v nebezpečí raději zachovával klid, o Hardinovi se tvrdilo, že v kritických situacích kolem sebe kouše jako bullteriér. Jeho úspěchy hovořily samy za sebe. Jenže muži jako on Amose Burka vždycky znervózňovali.

A tentokrát byl nervóznější víc než jindy.

Zazubil se na sebe v zrcadle a vyšel ven.

+ + + + +

Od chvíle, kdy kaprál Vonney oznámil příjezd Amose Burka, se již nedokázal Clint Hardin soustředit na tanec. Konečně uvidí člověka, který se už za svého života stal legendou. Kde k čertu trčel? Hardin byl stále napjatější. Rozhodně to však nebylo radostné očekávání.

To pocítil jenom v okamžiku, kdy dostal pokyn odjet do Fort Shaw a tam čekat na další příkazy, než se vydá po stopách Sněžné bandy. Teprve při příjezdu před dvěma hodinami mu plukovník Bradley sdělil další informace a předal telegram od jeho nadřízených, který mu pokazil dobrou náladu. Měl čekat na Amose Burka, který byl kvůli svému věku v jejich společné akci bossem.

To byla pro Clinta Hardina hořká pilulka. Zrovna on se má podřizovat o dvacet let staršímu muži? Burkova sláva ho nezajímala. Sám zaznamenal dost úspěchů. Pravda, Hardin k němu pociťoval jistý obdiv, ale podle jeho mínění byl Burke pro džob federálního marshala už prostě příliš starý. Podle něj patřil do starého železa.

Hardin galantně zavedl svou tanečnici ke stolu a poděkoval jí. Když se vrátil na své místo vedle velitele, plukovník se zvedl a pohlédl ke dveřím. Clint Hardin se otočil.

Do důstojnického klubu vešel Amos Burke. Před ním kráčel ordonanc, který podal hlášení plukovníku Bradleymu. Velitel obešel dlouhý stůl a přátelsky pozdravil nového hosta, na něhož byly upřeny zraky všech přítomných. Bradley si odkašlal.

„Dámy a pánové, smím vám představit federálního marshala Burka? Buďte vítán, marshale.“

Pak Burka přivedl k ostatním a seznámil ho s nimi.

A tak po chvíli před sebou stanuli oba muži s hvězdou.

„Těší mě, že vás poznávám, Hardine,“ řekl Burke a podal svému budoucímu partnerovi ruku.

„Potěšení na mé straně, Burku,“ odvětil Hardin.

Dívali se při tom navzájem do očí. Byly to zkoumavé pohledy. Clintu Hardinovi přeběhl mráz po zádech, ale zamaskoval to úsměvem. Byl to chladný, neosobní úsměv. Burke též pomalu roztáhl rty, ale nevyšlo z toho nic jiného než úšklebek a tiché poselství: víš, co mi můžeš.

Když plukovník Bradley nabídl novému hostu volnou židli po své levé ruce, zavrtěl Burke hlavou.

„Doufám, že mi nebudete mít za zlé, když se zase odeberu do svého pokoje, plukovníku,“ poznamenal. „Jsem promrzlý a unavený.“

„Potom se s námi aspoň napijte svařeného vína, marshale,“ poprosil ho Bradley „To vám prospěje.“

Burke svolil. Plukovník ho zavedl k stranou stojícímu stolu, na němž stál kouřící kotlík se svařeným vínem, kameninová mísa s bowlí a spousta sklenic. Jeden kavalerista naléval. Hardin si nechal nalít svařené víno a bowli. Se sklenicemi v rukou přistoupili k oknu. Venku sněžilo ještě hustěji než předtím.

„Předpokládám, že nás opustíte až po vánočních svátcích,“ poznamenal velitel pevnosti.

Amos Burke pokrčil rameny. „To zcela záleží na informacích, pane, které jste mezitím dostali.“

„Poslední hlášení o bandě přišlo včera večer,“ odpověděl důstojník. „Za prudké vánice byla přepadena banka v Cut Bank. Bandité se zmocnili téměř dvaceti tisíc dolarů. Byli maskovaní, takže nikdo neví, jak vypadají. Předtím došlo k přepadením i v Conradu a v Kalispellu. Ale jsou i jiné bandy. Nikdy ale nebylo počasí tak špatné jako v Cut Bank.“

Amos Burke přikývl. „To vypadá na Sněžnou bandu. Conrad a Kalispell leží příliš daleko od sebe a navíc příliš hluboko v Montaně. Sněžná banda se drží u kanadské hranice. Poslední zimu řádili v Metaline Falls ve Washingtonu. A potom přišel na řadu Porthill v Idahu.“

„A pak nastal klid,“ podotkl Clint Hardin.

Amos si usrkl svařeného vína, které mu popálilo rty. „Sakra,“ zaklel a zašklebil se. „Chutná to opravdu dobře. Na jaře jsem potom slyšel, že přepadli Hollinův ranč v Lost Horse Mountains a na několik týdnů se tam usídlili. Muže postříleli a ženy znásilnili, než odtáhli do Kanady. Ranč a to poslední přepadení minulou zimu - ta bankovní loupež v Trailcreeku - byly jejich první akce v Montaně. Tuto zimu se banda náhle objevila až v Severní Dakotě. Tři přepadení, Hardine. Dvě v Severní Dakotě a jedno ve Whitlash v Montaně. A teď v Cut Bank. Loni v zimě jejich cesta vedla z Washingtonu na východ do Montany, letos ze Severní Dakoty opačným směrem. Z tohoto pohledu mě to přepadení v Cut Bank nepřekvapuje.“

Clint usrkl bowli a otřel si rty.

„Dělají to zatraceně mazaně, Burku,“ zabručel. „Jenom spočítejte všechna ostatní přepadení, ke kterým už došlo tuto zimu. Copak tu byl někdy takový mráz? Kvůli zimě má šálu přes obličej úplně každý. Nepomyslel jste nikdy na to, že by mohly být i jiné bandy, které jenom převzaly metody tady této? Vzal jste si do hlavy Cut Bank. Co když se mýlíte? Je vám jasné, kolik času v tomto počasí ztratíme, jestli pojedeme na špatné místo?“

Amos vypil svou sklenici a postavil ji na stůl. „Máte nějaký lepší návrh? Chcete počkat na to, až ta banda bude příští přepadení inzerovat v novinách? Měl byste postupovat jako já, Clinte. Zkuste se vžít do situace protivníka a přemýšlet, co byste na jeho místě dělal. Často mě právě toto přivedlo na ta nejjednodušší řešení. Teď mě omluvte, gentlemani. Dobrou noc, šťastné a veselé…“

Klidným krokem, zdraven všemi přítomnými, Burke opustil klub.

„Zajímavý muž,“ podotkl plukovník Bradley.

„Jo,“ protáhle zabručel Clint Hardin. „Užijeme si s ním spoustu zábavy, pane. A Sněžná banda asi také.“

Bradley na něj zaraženě hleděl, když se vrátil ke stolu.

+ + + + +

Když Amos Burke v sobotu ráno vstal, ležel ještě Hardin pod svými dekami. Amos neměl tušení, kdy jeho společník přišel z oslavy. Celou dobu tvrdě spal.

Než se umyl a oholil, pohlédl zamrzlým oknem ven. Obloha nad cvičištěm byla šedá a pochmurná. Ještě stále sněžilo, i když ne tak hustě jako večer. Ze strážnice právě vyšli tři vojáci. Dva z nich otevírali bránu, třetí běžel ke stožáru s vlajkou a zatroubil signál budíčku. Burke pohlédl na své odřené poniklované hodinky. Bylo sedm hodin, o hodinu více než obvykle. Patrně kvůli Vánocům.

Clint Hardin se s bručením napřímil na své pryčně.

„Dobré ráno,“ pozdravil Burke a pustil se do své ranní toalety.

„Dobré ráno,“ zabručel Hardin. „Vy už jste vstal?“

Amos se holil nožem bowie. „Máte tušení, jak je to se snídaní?“

„O půl osmé v důstojnickém klubu,“ odpověděl Clint a vstal. „V deset se budou rozdávat dárky.“

„To už budeme pryč,“ řekl starší muž.

„Co?“ zarazil se Hardin. „To má být vtip?“

„Na vtipy nemám náladu,“ odpověděl Burke. „Nepřijeli jsme sem snad proto, abychom tu oslavili Vánoce, ne?“

Dokončil holení a očistil si nůž.

Hardin přistoupil ke kamnům a nalil vodu z velké smaltované konve do umývadla. „Vaše manýry se mi nezamlouvají, Burku,“ rozmrzele zavrčel. „O.K., vy jste tu šéf, ale nemyslíte, že byste všechna rozhodnutí předtím mohl probrat se mnou?“

Pak se začal umývat.

„V tom s vámi naprosto souhlasím, Clinte,“ přisvědčil Amos. „Jenže včera v noci jsem o tom důkladně přemýšlel a dospěl jsem k závěru, že tu jen ztrácíme čas. Vysvětlím vám to, až budeme hovořit s plukovníkem Bradleym.“

Vložil své prádlo do jedné ze sedlových kapes a oblékl si čistou košili. Vyměnil si též ponožky a pak si natáhl kalhoty a obul se.

„Ještě jsem se vás chtěl zeptat, Clinte - jakého máte koně? Klisnu, nebo hřebce?“

„Hřebce,“ odvětil Hardin a otřel si obličej. „Proč se ptáte?“

„Kdybyste měl klisnu, tak by mohly být jisté problémy,“ usmál se Amos. „Můj hřebec je totiž zatraceně ohnivý milovník a ke kobylám není nějak zvlášť ohleduplný. Nemá manýry.“

Hardin pokrčil rameny. „Není sám,“ utrousil suše.

Amos Burke se znovu ušklíbl.

Dobře tu narážku pochopil.

+ + + + +

I plukovník Bradley, štíhlý muž kolem pětačtyřiceti, který ovšem vypadal mladší, byl Burkovým rozhodnutím o předčasném odjezdu překvapen. Přijal oba muže hned po snídani.

„Myslel jsem si, že nejdřív počkáte na další zprávy z Cut Bank, marshale Burku. Jestli jste mínění, že to přepadení má na svědomí Sněžná banda, tak by se vám přece další informace mohly hodit.“

Amos na stole rozložil mapu. „Můj instinkt mi říká, že musíme do Cut Bank, plukovníku,“ začal. „Jestli se podíváte na mapu a má domněnka je správná, pak po tomto přepadení má banda jen dvě možnosti. Ústupová cesta číslo jedna na sever ke kanadské hranici a číslo dvě na západ. Bezprostředně u hranice leží Del Bonita. Ta smečka by tam mohla něco provést, než se vypaří do Kanady. Moc tam toho ovšem neuloupí.“ Potáhl si z cigarety a dokončil svou dedukci. „Na cestě na západ ovšem jeden výnosný objekt je. Banka v Browningu, v okresním městě oblasti Glacier.“

Bradley přikývl. „Vaše důmyslné kombinace jsou vskutku pozoruhodné, marshale.“

Burke mávl rukou, přičemž na mapu spadl popel z cigarety. Odfoukl jej.

„Jenom jsem uvažoval o tom, jak bych se zachoval, kdybych byl vůdcem té bandy.“ Zapíchl ukazováček na místo na mapě. „Cesta z Browningu ke kanadské hranici je jen o pár mil delší než z Cut Bank. A jen patnáct mil odtud jsou ledovce Skalistých hor. Banda může zmizet tam, nebo může jet po východních svazích Skalistých hor na sever. Výhodou pro ni jsou při tom malé ranče, kterých tam je bezpočet a které leží na den jízdy od sebe. Když některý z nich přepadnou, nikdo se to nedozví. A už vůbec ne v tomto počasí.“

„To jsou všechno krásné řeči,“ ozval se Hardin, „ale jsou trochu od věci. Víme, že vůdce té bandy rozhodně není hlupák. Všechna jeho přepadení jsou skoro jako vojenské operace. Ten by musel být šílený, kdyby se v tomto počasí skrýval v Glacier Range. Tam jsou hory vyšší než jinde. Krom toho přece mají všichni muži zákona podél hranice příkaz okamžitě sem hlásit každé přepadení. Cut Bank je dva dny odtud. Amosi, rozmyslete si to. Kdybyste měl pravdu, pak bychom mezitím už museli dostat zprávu z Browningu nebo Del Bonity.“

„To je pravda,“ přitakal plukovník Bradley.

Burke přikývl. „Víme ale také, že ochránci zákona ve městech se navzájem informují. Vůdce té bandy si domyslí, že v Browningu se bude rychle vědět o přepadení v Cut Bank. A pak bude muset počítat s vyšší ostražitostí. I tady v okolí jsou osamělé usedlosti. Možná že zmizí a počká, až se v Browningu usadí prach. Proto chci právě tam, plukovníku. V tomto počasí potřebujeme na cestu nejméně tři dny Pokud byste se mezitím dozvěděl něco nového, tak byste nám mohl poslat telegram. Vyzvedli bychom si ho v kanceláři Western Union. Jinak se s vámi spojíme z místa, kde zrovna budeme pobývat. Mohli byste nám poskytnout soumara a zásoby?“

Bradley přikývl. „Přirozeně, marshale. Pošlu vám vrchního seržanta Knabba, který vám ukáže náhradního koně.“

Amos Burke zamáčkl cigaretu a složil mapu. Bradley odešel ke dveřím a dal několik pokynů spojce.

Burke mu podal ruku. „Díky, pane! Jenom si sbalíme věci a jdeme do stáje!“

„Oběma vám přeji hodně štěstí,“ řekl Bradley a podal ruku i Clintu Hardinovi. „Pošleme vám zprávu, jak jen to bude možné.“

Když oba marshalové opustili kancelář, pohlédl na ně z okna. Tito muži byli skutečně jedineční. Přesto si dělal starosti.

Cítil, že mezi nimi panuje napětí.

+ + + + +

Půl hodiny po tom, co odjeli z pevnosti, začalo sněžit. Amos Burke se rozhodl podle možností jet po vozové cestě, která vedla do třicet mil vzdáleného města Choteau. Přesto jeli pomaleji, než jak počítal, kvůli novému, měkkému sněhu, který koním sahal až po kolena a který zavál i cestu.

Do Choteau dorazili až časně odpoledne. Dopřáli zvířatům odpočinek a sami čas využili na oběd. Steaky byly výborné. Amos Burke si majitelkou saloonu nechal přinést i několik syrových steaků, které zabalil do čisté utěrky. Věděli, že v třeskutém mrazu maso vydrží a obohatí jejich stravu. U kávy a doutníků diskutovali o tom, jestli mají jet dál po vozové cestě, což by znamenalo zajížďky, nebo zda se mají vydat mimo cestu.

„Jsem pro kratší trasu,“ mínil Clint Hardin. „Je to sice obtížnější, ale cesta se v tom sněhu beztak nedá poznat. Snadno bychom z ní sjeli a nic bychom tím nezískali.“

Amos Burke jen přikývl.

Zdálo se, že Clintovi se zlepšila nálada. Působil nyní uvolněněji. Bez ustání mluvil. Pochválil nápad se syrovými steaky a navrhl, aby se v saloonu napili whisky, než zase opustí město. I na to Amos přikývl. Zaplatil účet a dal si utěrku s masem pod paži. Venku ji omotal šňůrkou a přivázal k nákladu, který měl na hřbetě soumar. Poněvadž saloon stál přímo naproti, nechali své koně stát před zábradlím saloonu.

V saloonu celkem panoval klid. Objednali si drinky a dali se do řeči s barmanem. Dozvěděli se, že dvacet mil na sever odtud byli viděni indiáni. Mělo jít o hordu Černonožců, o jejichž síle kolovaly dohady. Tvrdilo se, že to jsou Pieganové, válečníci jedné skupiny, kteří opustili rezervaci na Teton River. Řeka se jižně od města stékala s Deep River, kterou oba federální marshalové při cestě do města přebrodili.

Po první sklence následovala ještě druhá a zaplatili drink i barmanovi.

„To by mohla být pravda, že to jsou Pieganové,“ podotkl Hardin. „Většina Černonožců se přece usadila v Kanadě. Jenom mě udivuje, že rezervaci opustili v této roční době. Co myslíte, Amosi?“

Burke pokrčil rameny.

„Co je to s vámi, člověče? To vám zamrzly čelisti? Po jídle jste byl přece tak upovídaný jako ve Fort Shaw.“

Amos Burke přikývl. „Dáte si pivo?“

„Proč ne.“

Burke objednal dvě. „Normálně moc nemluvím, Clinte,“ řekl na vysvětlenou. „Výjimkou jsou rozhovory, které jsou nutné a užitečné. Čili když jde o náš společný džob. Jinak raději poslouchám. Sdílím váš názor, že to jsou Pieganové, ale nemám tušení, proč opustili rezervaci a vzdali se střechy nad hlavou a pravidelné stravy.“

Chopil se své sklenice a kývl na Clinta.

Ten rovněž kývl a napil se. „Teď už rozumím, proč jste po cestě skoro nepromluvil. Vy jste pan Mlčenlivý. Hm, to jsou mi teda pěkné vyhlídky.“ Pohlédl na barmana a dodal: „Neslyšel jste náhodou, že by někdo prodával mluvícího koně?“

Muž se jen zasmál.

Clint zavrtěl hlavou a vytáhl si doutník. „To teda bude zábava. Nemluva a vzteklý kůň. To se může stát jenom mně.“

Amos se ušklíbl a podal mu zapálenou sirku. „Zkuste naučit mluvit svého vlastního koně,“ řekl a poškrábal se pod bobří čepicí. „Potom by mi konečně mohl vysvětlit, proč jsou kobylince kulaté. Už dlouho si nad tím lámu hlavu. Znáte odpověď?“

Hardin zrudl. „Měl byste si to vždycky pořádně rozmyslet, než otevřete ústa, Amosi,“ varoval ho. „Já si ze sebe nenechám utahovat. To je dobře míněná rada, kterou byste si měl vzít k srdci, jestli se chcete vyhnout problémům!“

„To má být vyhlášení války, Clinte?“ klidně se otázal Amos.

„V žádném případě,“ odvětil Hardin, „ale nemůžu se zbavit pocitu, že mě vědomě provokujete, a to si já nenechám líbit.“

„Máte pravdu, Clinte,“ bez obalu přiznal Amos. „Vím, že jste výtečný marshal. To by mě vlastně mělo uklidnit. Ale slyšel jsem i o vaší vznětlivé povaze a v tom je jádro pudla. Chci zjistit, jak rychle nad sebou dokážete ztratit kontrolu. Musíme přece počítat se situacemi, kdy budeme odkázáni jeden na druhého. Vypadá to, že humor není vaší silnou stránkou, když u takových maličkostí reagujete tak podrážděně. Mohou nastat chvíle, které budeme moct přečkat jen s jistou dávkou černého humoru. Ten člověk potřebuje, aby si ve chvílích nebezpečí udržel chladnou hlavu, Clinte. Sakra, dejte nám ještě dvě whisky, barmane! Po dlouhých proslovech mívám žízeň.“

O něco později Hardin zaplatil útratu a oba šli ven.

„Ještě moment, Amosi,“ řekl, když odvazovali koně. „Jedno bych vám chtěl říct už teď. Přestaňte si hrát na zkušeného učitele, který má co do činění s greenhornem. Možná na naše otázky získáme odpovědi dřív, než by nám bylo libo. I já totiž přemýšlím nad mnoha věcmi. Například nad tím, jestli muž vašeho věku může snést zátěž, která nás čeká. Při jídle jsem viděl boule na vašich zápěstích. Jestli to je dna, jak si myslím, tak mám proč být nervózní. Co vy na to?“

Amos se vyšvihl do sedla a přikývl. „Máte dobré oči, Clinte. Opravdu je to dna, ale většinou to příliš nevadí. Fakt je ovšem ten, že jsem při tasení pomalejší než dřív. To je také důvod, proč se chci stáhnout do soukromého života. O.K., už žádné řeči. To vy jste navrhl kratší cestu, takže jeďte napřed.“

Jeho otevřenost Hardina šokovala. Tentokrát to byl on, kdo jen mlčky přikývl a pak vylezl do sedla. Potom plácl svého tennessee walkera po zadku.

Amos Burke se chopil uzdy soumara a vyrazil. Za ním jel Hardin. Byly čtyři hodiny odpoledne, když opustili Choteau směrem na severozápad.

+ + + + +

Teton River byla zamrzlá až na úzkou stružku uprostřed. Jeli po jejím severním břehu proti proudu. Z Choteau protékala přes deset mil mírným ohbím na severozápad, aby pak takřka přímo vedla na západ k černonožské rezervaci, která se rozléhala na úpatí Teton Mountains.

Než dorazili do ohbí, začalo lehce sněžit. Mohli být na cestě tak hodinu, když Clint Hardin zastavil. Vzápětí to svému kolegovi vysvětlil.

„Za hodinu bude tma,“ řekl s pohledem upřeným k obloze. „Můžeme jet dvacet mil do rezervace a tam spát v teplé posteli u indiánského agenta, nebo po pěti mílích sjet k Lake Bynum. Co myslíte?“

„Rozhodněte vy, Clinte,“ odvětil Amos.

Hardin vypadal překvapeně. Odkašlal si. „Seržant nám dal stan pro dva,“ řekl, přičemž ukázal na grulla. „K tomu bizoní kůže a přikrývky. Podle mě bychom se měli utábořit u Lake Bynum. Tak dobré steaky, jaké máme, nám agent v rezervaci asi nabídnout nemůže.“

Po těchto slovech se dokonce donutil k úsměvu.

Amos přikývl. „Souhlasím, Clinte.“

„O.K., takže teď vezmu grulla za uzdu já.“

Amos mu předal uzdu soumara a pobídl svého morgana. Clint jel v jeho stopě. Obloha se zbarvila do pochmurně šedé. Sněžilo ještě hustěji než předtím. Po pěti mílích odbočili na sever. Jeli po rovině ležící mezi Teton River a Bynum Lake, která byla zpestřena mnoha remízky. Cítili sílící vítr, který vanul ze severozápadu.

Rychle se stmívalo. Sněžilo stále hustěji. Sklonili hlavy, aby se chránili před vločkami, které se jim zachytávaly na obočí, kde tály, aby pak tyto kapky v třeskutém mraze zase hned mrzly.

A potom náhle začala běsnit vichřice. Prudké poryvy větru hnaly vločky skoro vodorovně, zvedaly čerstvě napadaný sníh a nesly jej jako bílé záclony přes planinu.

Oba muži neviděli ani na píď před sebe. Byli sklonění ke krkům svých koní, aby se tak chránili před ostrým, ledovým větrem. Clintovi smetl vítr klobouk, který zmizel kdesi v bílé nicotě. Dokonce i Amos slyšel skučení bouře, ačkoli měl na uších staženou čepici.

O nějaké orientaci nemohlo být ani řeči a pojem o čase v tom bílém pekle oba muži ztratili také. Přestože se setmělo, bylo díky sněhové pokrývce dost světlo. Viditelnost jim ovšem ztěžovalo sněžení. Potom však běsnění bouře ustalo a z vichřice se stalo normální sněžení, takže opět začali vidět krajinu ležící před nimi.

Jeli do mírného svahu. Z bílé pustiny vystupovala temná skvrna. Ve třpytu sněhu Amos viděl několik jedlí, jejichž větve se ohýbaly pod vahou sněhu. Svah byl stále strmější. To, co nejdřív považoval za terénní vlnu, byl kopec. Stromů přibývalo. Oba muži sesedli z koní a dál je vedli za uzdy. S námahou kráčeli sněhem, který jim sahal po kolena.

To stoupání je stálo mnoho sil, navíc za sebou museli táhnout koně. Pak ale dorazili nahoru. Vítr polevil, sněžilo mírně. Příroda se uklidnila. Před nimi se rozprostírala planina posetá malými skupinami douglasek a sněhem zavátými křovinami.

Přivedli koně k jednomu remízku a přivázali je tam. Potom je odsedlali a sundali z grulla náklad. Hardin si hned mezi svými věcmi našel bobří čepici, smetl si sníh a led z vlasů, než si ji nasadil na hlavu.

Přivázali koním vaky s pící a utábořili se. Hardin malou lopatkou odklidil sníh ze zmrzlé země. Pak roztáhli naolejované kabáty a položili na ně bizoní kůže a přikrývky.

Na ně postavili stan, který ukotvili provazy a železnými kolíky Seržant ve Fort Shaw opravdu myslel na všechno. Na rozděláni ohně měli jakýsi podstavec zhotovený ze tří kusů kolejnic, třísky a pár bukových polínek.

O hodinu později už byly steaky téměř hotové. Amos z koní sundal vaky s pící, zakryl sedla a zásoby plachtovinou a přinesl rance s dekami. Když byly steaky hotové, vysypali na pánvičku konzervu fazolí. Potom postavili na oheň kotlík, který naplnili sněhem.

Po jídle umyli nádobí a dopřáli si hrnek kávy a doutník. Bylo již osm večer. Hardin se pokusil s Amosem bavit, ale brzy to vzdal. Burke sice často přikyvoval, ale ústa neotevřel. Nakonec prostě a jednoduše unikl Clintovým poznámkám tak, že usnul.

„Paličák,“ tiše zavrčel Clint a zavřel vchod stanu.

Potom se i on zabalil do deky.

Amosovo chrápání mu nějakou dobu nedovolilo usnout.

Teprve pak si na ně zvykl.

+ + + + +

Uprostřed noci se Amos vyděšeně probral.

Koně! Řehtali a nervózně frkali. Amos natáhl ruku do temnoty, aby probudil Hardina, ale jenom sáhl do prázdna. Odhrnul přikrývku a po čtyřech přilezl ke vchodu do stanu. Jednou rukou jej otevřel a druhou se chopil revolverového opasku. Potom vylezl ven a vstal.

Kolem sebe viděl obrysy neklidně tančících koní a tmavé plachtoviny, která byla přehozená přes zásoby.

„Clinte?“

Udělal jeden krok dopředu a zakopl o podstavec z kolejnic. Upadl do sněhu. S klením se posbíral ze země a připnul si revolverový opasek. Chopil se dvaatřicítky a přikrčen se vydal k douglaskám. Koně se něčeho báli. Nervózně odfrkávali a dupali ve sněhu. Amos se přiblížil k Devilovi, který byl přivázaný stranou od ostatních zvířat.

„Co se děje, starouši?“ zeptal se a poplácal ho po zadku. Jen tak tak odskočil do bezpečí, protože Devil vyhodil zadníma.

„Clinte?“ znovu zvolal.

„Tady!“ ozvala se odpověď, načež Hardin vyšel zpoza skupiny jedlí.

Amos se mu vydal naproti. „Co se děje, sakra?“

Clint se před ním zastavil. „Nemám tušení,“ zabručel. „Koně náhle zneklidněli. Trochu jsem se tu porozhlédl. Je to už podruhé. Už před hodinou váš morgan řehtal a dupal. Myslel jsem si, že se chce předvádět před ostatními koňmi. Divocí koně k tomu občas inklinují. Šel jsem se podívat ven a potom jsem si zase lehl. Ale před deseti minutami se to opakovalo. Buďto ta vaše herka dělá divadlo před mým Blackym a grullem, nebo opravdu cítí někoho cizího. Možná jsou poblíž vlci.“

„To je docela možné,“ přisvědčil Amos a rozhlédl se kolem sebe. „Koně jsou vyděšení, Clinte. O tom není sporu. Bude lepší, když před stanem rozděláme oheň a budeme střídavě hlídat. Běžte si lehnout. Za dvě hodiny vás probudím.“

Zasunul si revolver do pouzdra a vrátil se do tábořiště. Clint jej následoval a vlezl do stanu. Amos rozdělal oheň a posadil se před vchodem. Za sebe si položil winchestrovku a vytáhl si doutník.

Už nesněžilo, což si uvědomil teprve nyní. Koně ještě byli neklidní, ale postupem doby se ztišili. Byly dvě hodiny po půlnoci. Ve čtyři probudil Clinta a vlezl pod deky. Okamžitě usnul. Když ho Clint kolem šesté probudil z dřímoty, byla ještě tma. Hardin už uvařil kávu, ke které pojedli suchary, jež si namáčeli ve sklenici s javorovým sirupem. Nakonec si zakouřili.

Obloha náhle získala šedou barvu. Byl sice třeskutý mráz, ale již nesněžilo. Obloha se pomalu pročistila a viditelnost byla lepší. Zvířata se už delší dobu chovala klidně.

„Nakrmím koně,“ řekl Clint a vstal. „Za půl hodiny můžeme vyrazit.“

Přišel k douglaskám, aby zpod plachtoviny vytáhl pytle s pící. Amos viděl, jak se sklonil a náhle strnul. Potom se pomalu narovnal a mávl na něj. Dal mu též znamení, aby vzal pušky.

Burke vlezl do stanu a vytáhl Hardinovu winchestrovku ze sedlového pouzdra. Potom se chopil své vlastní winchestrovky a šel za svým druhem. Hardin mlčky ukázal na zem.

Stopy, nejméně čtyři osoby, které tam v noci byly. Amos okamžitě poznal, že to jsou otisky mokasín. Indiáni!

Mlčky podal Hardinovi jeho pušku a pak se vydali po stopách. Viděli nyní, že se nacházejí na plochém temeni kopce, který byl obklopen dalšími vrchy. Rovina, na které je překvapila ta sněhová bouře, se rozprostírala před nimi.

Stopa vedla na východní okraj vrcholu kopce. Rudokožci tam tedy byli teprve tehdy, když přestalo sněžit.

A potom je uviděli.

Na sousedním pahorku odděleném jen úzkou dolinou stálo v řadě deset Pieganů. Strnule jako sochy seděli na svých koních. Na hlavách měli kožešinové čepice, v rukou drželi pušky nebo opeřené válečné oštěpy. Několik z nich mělo na domorodém oděvu kabáty, které kdysi patřily bílým.

Půl míle za kopcem bylo vidět Bynum Lake, které bylo na březích zamrzlé. Indiáni na pahorku mlčky hleděli na marshaly.

„Pozoruhodné,“ poznamenal Hardin. „Co můžou chtít? Proč nás v noci nepřepadli, když už tu byli? Rozumíte tomu?“

„Do indiánů nikdo nevidí, Clinte,“ odpověděl Amos. „Kdyby jim šlo o naše koně, tak by si vzali aspoň grulla.“

„Mého Blackyho také,“ podotkl Hardin. „Ten lidem důvěřuje. V tom má váš kůň výhodu, to se mu musí přiznat. Zvíře, které se vzpouzí svému vlastnímu jezdci, k sobě cizince nepustí už vůbec.“

„Půjdeme zpátky ke stanu,“ navrhl Burke. „Jestli se v příští půlhodině nic nestane, tak vyrazíme.“ Otočil se a dodal: „Pieganové naše koně tak nevyděsili, Clinte. Možná byli opravdu poblíž vlci a rudoši se proto stáhli. Já - a sakra!“

„Co je?“ zeptal se Clint, jenž se rovněž zastavil.

Amos ukázal na několik skupinek jedlí. Ve větvích visely dřevěné plošiny podepřené kůly, na nichž byly zřetelně vidět obrysy těl. Hardinova tvář se zkřivila do grimasy. Teď už mu bylo jasné, proč Pieganové v noci nic nepodnikli.

V té zatracené sněhové bouři se utábořili jako naschvál přímo uprostřed indiánského pohřebiště. Taková místa byla pro indiány posvátná. Bojovat tam by znamenalo prohřešit se proti jejich víře.

Oba federální marshalové šli váhavě dál. Přitom se rozhlíželi po temeni kopce. Na nedalekém návrší na západě a před okrajem lesa na severním svahu rovněž stáli indiáni. Severní svah byl poměrně strmý a rostlo na něm mnoho jedlí. Kopec od lesa táhnoucího se za ním oddělovalo volné prostranství porostlé křovinami.

Oba muži se vrátili ke stanu a posadili se před něj.

„Mýlím se, nebo jsme v bryndě až po uši?“ otázal se Hardin a vytáhl si doutník.

Burke si rovněž sáhl pro kuřivo. „Obávám se, že se nemýlíte, Clinte,“ podotkl. „Znesvětili jsme posvátná místa jejich mrtvých. Teď jenom čekají na to, až opustíme kopec. A to budeme muset dříve či později udělat.“

„Nemůžeme jim dát nějaké znamení? Chci říct, že přece musejí pochopit, že jsme na ten kopec zabloudili kvůli té vánici.“

„Můžete to zkusit,“ ironicky odtušil Amos. „Vsadím se, že to bude házení hrachu na stěnu. Ti budou v klidu čekat, až jim naši koně a zásoby spadnou do klína jak přezrálé hrušky.“

Hardin zaklel a pohlédl na oblohu. „Proč tak nesněží teď? Pak by neviděli a my bychom mohli zkusit uniknout.“

„To bychom tu museli nechat grulla a zásoby, Clinte. A i potom by naše šance byly tak jedna ku padesáti. Nejbližší město je Bynum, ale abych se tam dostali, tak bychom museli objet skoro celé jezero. A tu cestu už určitě odřízli.“

Zapálili si doutníky.

„Potom navrhuji, aby vás něco rychle napadlo, Amosi,“ zavrčel Clint. „Vy tu jste přece šéf. Já rozhodně nemám chuť tady zimovat. Až dokouřím tento doutník, tak chci slyšet nějaký rozumný návrh, jinak sednu na koně a prostřílím si cestu. A v Bynumu už si nového náhradního koně i zásoby seženu.“

Amos jen mlčky přikývl. Hardin byl vskutku tak přímočarý, jak mu to popisovali. V tomto případě ovšem byla smělost na místě. Pokus o proražení obklíčení byl jedinou možností, kterou měli, ač ta šance byla malá. Na novou vánici čekat nemuseli. Jasná viditelnost pro ně byla důležitější než špatná pro rudokožce. Vylučovala totiž nepříjemné náhody.

Skoro už měli dokouřené doutníky, když uslyšeli nějaký zvuk. Znělo to, jako by někdo bušil holí do stromu. Ty tóny se ozývaly ze severního svahu kopce. Byly stále silnější. Zdálo se, že se šíří z různých míst. Byly rytmické. Pak uslyšeli hrdelní výkřiky.

Odhodili doutníky a sáhli po zbraních.

„Co to má znamenat?“ chraplavě se zeptal Hardin. „Zní to jako nadháňka. Že by sem chtěli nahnat vlky? Co myslíte?“

Amos přikývl. „To je docela možné, Clinte. Vlci by znovu vyplašili koně. Rudokožci nás chtějí přimět k tomu, abychom spotřebovali co nejvíc nábojů.“

Vyskočili a rozběhli se ke koním.

„Zůstaňte tady, Clinte,“ řekl Amos. „Podívám se na druhou stranu.“

Aniž by počkal na odpověď, rozběhl se ke stromům na severním okraji temene. O kmen jedné jedle se tam opíral primitivní žebřík stlučený z větví, který vedl na plošinu, na níž leželo tělo jednoho mrtvého.

Amos vylezl nahoru a pohlédl přes vrcholky nižších jedlí ke svahu. Před okrajem lesa seděli na koních už jen dva Pieganové, kteří za uzdy drželi zvířata ostatních.

Údery a výkřiky indiánů, které naháněly husí kůži i tak zkušenému a odvážnému muži, jako byl Amos Burke, se nyní ozývaly z mnoha míst.

Bylo jasné, že rudokožci rozehráli rafinovanou hru, jak je přimět ke zbrklému jednání. Zdálo se, že Hardinovo podezření, že poblíž jsou vlci, bylo správné. Proto také indiáni pohřbívali své mrtvé tak vysoko, aby je nerozsápali vlci nebo ostatní dravci.

Amos slezl dolů a přiběhl zpátky ke stanu. Bylo dobré mít pro všechny případy u sebe nůž. Pod pouzdrem si připnul úzký opasek a upravil si ho tak, aby pochva s nožem visela na levém boku.

Potom vzal i Hardinův opasek s nožem a vylezl ven. Klepání a výkřiky už slyšet nebyly. Amos přiběhl ke svému druhovi a dal mu nůž.

„Nesmíme ty vlky za žádnou cenu pustit ke koním,“ řekl. „Pieganové jsou všemi mastmi mazaní. Doufají, že ty bestie odvedou krvavou práci za ně.“

„Jestli jim tak jde o naše skalpy, tak asi nebudou patřit k indiánům z rezervace,“ zachmuřeně poznamenal Hardin a připnul si opasek s nožem. „Proč jste rovnou nepřinesl i mou druhou pušku?“

„Ta leží ve stanu a to je dobře,“ zabručel Amos. „Rudoši určitě chtějí, abychom všechny zbraně měli tady. Vaše druhá winchestrovka tak pro nás může být esem v rukávu.“

Hardin se sklonil a hrábl do zásob pod plachtovinou. Vytáhl odtud láhev whisky zabalenou v šátku, odšpuntoval ji a podal ji Amosovi.

„Aspoň se napijme, než celý ten cirkus vypukne,“ řekl s úsměvem.

Amos si mocně lokl a vrátil láhev Hardinovi. Ten se rovněž napil, zacpal ji špuntem a zase ji zabalil do šátku. Pak ji strčil pod plachtovinu a narovnal se. Oba sebou trhli, když uslyšeli vrčení a bručení ozývající se od svahu. Zprvu nic neviděli. Oba muži na sebe pohlédli. Hardin se zazubil.

„Vlci, to by pro nás asi bylo příliš snadné.“

Burke jen mlčky přikývl.

To, co slyšeli, byli medvědi.

+ + + + +

Oba marshalové leželi ve sněhu za zásobami a hleděli k severnímu svahu. Chladná zimní nádhera zasněžených jedlí a zmrzlých keřů, jejichž severní strana byla zavátá, v sobě náhle měla něco zlověstného.

To bručení a vrčení se stále přibližovalo. Museli to být tři nebo čtyři medvědi, kteří byli hnáni výkřiky a bušením Pieganů do severního svahu.

„Proč to ti rudoši dělají?“ zeptal se Hardin. „Jestli jsou pro ně ta pohřebiště tak posvátná, tak je teď znesvětí sami, když dojde ke krveprolití. Tomu nerozumím.“

„Oni medvědy uctívají,“ odpověděl Burke. „Severozápad je země medvědů, ve které jsou lidé vetřelci. Pro indiány je medvěd bratrem člověka. Zápas s medvědem je pro ně zkouškou síly s rovnocenným soupeřem a patří ke zkouškám odvahy, které bojovníkovi získají uznání.“

„Takže o to Pieganům jde,“ zavrčel Hardin. „Jenže já nejsem zvědavý na to, abych jim dokazoval svou odvahu.“

Od úst mu stoupaly obláčky páry. Koně se znovu splašili. Vyděšeně řehtali, trhali uzdami a dupali v zamrzlém sněhu.

Bručení medvědů přicházelo z různých míst severního svahu a bylo teď tak blízko, že oba muži každým okamžikem počítali s tím, že se objeví. Slyšeli je před sebou a o něco dál napravo.

Jeden medvěd musel odbočit na západní svah. Jeho tlumené bručení bylo slyšet zpoza jedlí poblíž stanu. Muži si stáhli rukavice. Na rozdíl od Clinta Amos zachovával klid.

„Nachytali nás na hruškách jako greenhorny,“ řekl podrážděný Hardin. „Měli jsme zmizet, když s tím začali. Amosi, ještě je čas. Proč neobětujeme grulla a zásoby, nevyšvihneme se na koně a nezmizíme směrem, odkud jsme přijeli?“

„Přes planinu k Teton River?“ Burke se suše zasmál. „Vy chcete zpátky do Choteau? V tomto mrazu a bez věcí? Kdyby nás přepadla taková vánice jako včera, tak zmrzneme. Já nemám - sakra, to jsou oni! Proboha, a ještě k tomu grizzlyové!“

Mezi douglaskami, odkud Amos pozoroval severní svah, se objevili dva medvědi. Zároveň se ozvalo rozzuřené bručení po jejich levé ruce. Jeden grizzly si to tam rázoval k jejich stanu. Zatímco ti dva na severním svahu byli mladší kusy, zde šlo o skutečného obra.

„Držte ty bestie dál od koní!“ vykřikl Amos Burke a vyskočil. Potom se rozběhl ke stanu. Zatímco Clint Hardin začal pálit na medvědy na severním svahu, byl onen samotář ukryt za jedlemi. Amos dorazil ke stanu a klekl si ke vchodu. Se zalícenou winchestrovkou pozoroval huňaté monstrum, které se přibližovalo mezi kmeny jedlí. Když se medvěd zastavil, viděl federální marshal jenom jeho zadek.

Amos věděl, že ho musí zabít hned první ranou. Střela, která by ho neusmrtila, by to zvíře rozlítila. A podrážděný grizzly je nevypočitatelný.

Na druhé straně Hardin střílel ostošest. Oba medvědi se otočili a zmizeli pod temenem. Amos neviděl, jestli jeho druh trefil, musel svou pozornost zaměřit na obra na západním svahu. Ten se nyní opět pohnul. Amos počkal, až vyjde ze skupiny stromů. Ačkoli ho z větší části nebylo vidět, poznal Burke, že to je ten nejmohutnější medvěd, jakého kdy viděl.

Byla to opravdová obluda. Měl masivní hlavu a vysoká ramena, která, jak Amos věděl, byla tvořena množstvím silných svalů. Jeho huňatá kožešina měla tmavě hnědou, téměř černou barvu. Burke jeho váhu odhadoval na přibližně tři sta padesát kilo.

Za ním opět třeskla Hardinova winchestrovka. Krátce pohlédl tím směrem. Ti dva mladší medvědi se zase vrátili. Běželi ke skupině jedlí, k nimž byli přivázáni koně. Při tom se neustále schovávali za zasněžené keře, které Hardinovi znemožňovaly přesné míření.

Amos se znovu zaměřil na obra před sebou, který stál mezi stromy a kýval svou mohutnou hlavou. Uvědomil si, že indiáni už nekřičeli, bylo slyšet jenom klepání. Ten tmavý obr nyní zavětřil Amose. Skoro to vypadalo, jako by se snažil odhadnout nebezpečí, které mu hrozilo. Dělilo je nějakých sedmdesát yardů. Medvědi umějí být rychlí jako cválající kůň, ale tento exemplář byl díky své váze asi pomalejší.

Potom Amos udělal jednu chybu - znovu se totiž podíval na Clinta. Jeho druh trefil jednoho z medvědů, který teď seděl vedle jednoho keře ve sněhu a olizoval si ránu. Clint nyní začal střílet na druhé zvíře. Amos se vyděsil, když za zády svého společníka spatřil druhého obra, jenž neslyšně cupital sněhem k Hardinovi.

Amosovi teď bylo jasné, že mají co do činění s celou medvědí rodinou. A jelikož medvědice vždycky zůstává poblíž mláďat a ze všech sil je brání, ocitl se Clint v nebezpečí života.

Proto ho Amos varoval zvoláním, načež zvedl winchestrovku. Právě v tom okamžiku se medvědice postavila na zadní a tlumeně zabručela. Amosova kulka ji trefila do boku. Posadila se a máchla prackami do vzduchu. Zatímco se Clint bleskurychle otočil a při pohledu na medvědici zkameněl, vypálil na ni Amos podruhé. Opět zasáhl, ale medvědice se nyní s bručením zvedla a po zadních se vydala k Hardinovi.

Ten jí vpálil kulku do hrudi. Medvědice se vrávoravě zastavila a zamávala prackami. Při tom otevřela mordu a zařvala.

Tentokrát si dával Amos načas. Pečlivě zamířil a pak zvířeti vpálil kulku přesně mezi oči. Medvědice zabručela. I Hardin na ni několikrát za sebou vystřelil. Krvácejíc z několika ran se medvědice zhroutila těsně vedle koní.

Amos viděl, jak se Hardinův hřebec splašil a v panice vyhodil zadníma, přičemž medvědici trefil do hlavy. Clint vyskočil a z bezprostřední blízkosti na ni vystřelil. Medvědice rozrývala drápy sníh, potom sebou trhla a zůstala bezvládně ležet. Hardin pohlédl na svého druha a chtěl udělat prsty znamení vítězství, ale vyšlo z toho jen nešťastné gesto.

Amos se otočil, protože mohutný medvěd se nyní s neuvěřitelnou rychlostí blížil ke stanu. Marshalovi nezbývalo moc času na přemýšlení. Instinktivně zvedl krátkohlavňovou winchestrovku a zmáčkl spoušť. Ačkoli trefil, běžel medvěd dál. Amos vystřelil znovu. Tentokrát ho trefil do hrudi mezi přední tlapy.

Ani to však toho obrovského grizzlyho nezastavilo. Po zadních se blížil k Amosovi. Federální marshal pozpátku ustupoval, když tu zakopl o podstavec z kolejnic. Už předtím nabil a nyní vypálil, jenže to už padal na zem. Střela grizzlyho minula.

Zvíře mohutným úderem pracky roztrhlo stěnu stanu. Přední část stanu byla stržena a spadla na Amose, který se marně snažil vylézt zpod plachtoviny. Pak se mu to přece jen podařilo, ale ztratil při tom winchestrovku. Zůstala ležet pod stanem, když vstal.

Uskočil a dokázal se tak vyhnout dalšímu seknutí, jenže medvěd se okamžitě otočil a opět na něj zaútočil. Burke vytáhl svůj nůž bowie, ale v tom mrazu měl ztuhlé prsty. Byl příliš pomalý na to, aby se ubránil dalšímu útoku.

Mohutná pracka ho zasáhla do levého ramene. Síla úderu ho odhodila. Drápy mu roztrhly jeho kabát a zaryly se hluboko do masa. Cítil teplou krev, která vytékala z rány. Nůž v ruce udržel, ale dělaly se mu mžitky před očima.

Jako skrze mlhu viděl, jak se k němu znovu přibližuje medvědí monstrum. S rozechvělými koleny vstal. Slyšel, jak Hardin střílí, ale ne na tuto obludu, jejíž huňatou hruď viděl nyní přímo před sebou. Medvěd roztáhl pracky, jako by chtěl Amose láskyplně obejmout a přitisknout na hruď. To by byla jeho smrt, protože by mu rozdrtil hrudní koš.

Přes strašlivou bolest v rameni Amos instinktivně vše vsadil na jednu kartu a vrazil zvířeti nůž do hrudi, poblíž srdce. Takřka současně si před medvědem dřepl a vyhnul se tak jeho prackám. Nato se vrhl stranou a dopadl do sněhu.

Nůž zůstal vězet v medvědově těle. Zatímco tam mohutné zvíře vrávoravě stálo a rozzuřeně bručelo, dostal se Amos Burke z dosahu jeho drápů a zvedl roztrhnutou plachtovími. Pak se sklonil a chopil se winchestrovky. Prokřehlými prsty ji nabil.

Mohutný obr se právě otočil. Amos mu vpálil kulku do hrudi a pomalu začal pozpátku ustupovat. Nabíjení bylo neuvěřitelně těžké, protože skoro necítil ruce. Takto kráčel pozpátku a pálil do grizzlyho kulku za kulkou. Jako skrze mlhu pak uviděl, jak se zvíře zhroutilo.

Těžce oddechuje sklonil winchestrovku. Nevěřícně hleděl na mrtvé zvíře u svých nohou. Nato pohlédl na Hardina, který skolil poraněného mladého medvěda a nyní střílel na poslední zvíře, jež se dostalo do nebezpečné blízkosti grulla.

Amosi Burkovi se začala točit hlava. Winchestrovka mu vyklouzla z rukou. Poraněné rameno nesnesitelně pálilo. Klesl na kolena vedle zabitého medvěda, zakymácel se jako strom ve větru a pak se svalil. Mráz byl tím posledním, co cítil. Potom ztratil vědomí.

+ + + + +

Clint Hardin se rozběhl k Amosi Burkovi a vyděsil se, když spatřil roztržený kabát a spoustu krve.

Na okamžik zapomněl na indiány. Přiběhl k zásobám, vytáhl odtud láhev whisky, vrátil se zpět a našel pod rozsápaným stanem své sedlové kapsy. Vytáhl z nich obvazy a položil je na deky.

Pak z rance se zásobami vzal suché dřevo a rozdělal oheň. Vedle rozložil jednu deku a druhou sroloval a položil ji tam jako podložku pod hlavu. Nato vzal svého omráčeného společníka pod paži a odvlekl jej na tu deku. Opatrně ho tam uložil, načež mu nožem bowie rozřízl kabát a košili, aby se dostal k ráně.

Stopy po drápech na rameni vypadaly hrozně. Ještě stále krvácely. Z malé lahvičky na rány nalil opiovou tinkturu a pomazal je zahuštěnou šťávou z nezralých plodů máku snodárného, aby tak zastavil krvácení. Zatímco čekal, až to začne účinkovat, mocně si lokl whisky a trochu si nalil na prokřehlé ruce. Pak odzátkovanou láhev postavil vedle ohně. Nato pohlédl ke koním - a strnul.

Kolem nich stálo v půlkruhu asi třicet pieganských jezdců, kteří na něj chladně hleděli. Jeden z nich sesedl a přivázal grulla k jedné z douglasek. Potom opět vylezl na svého poníka a tak jako ostatní jej nehybně sledoval.

Clint Hardin byl chvíli v pokušení sáhnout po winchestrovce, kterou měl položenou vedle sebe. Hned si však uvědomil, jak by to bylo nesmyslné, a indiány prostě a jednoduše ignoroval, chopil se láhve s whisky a nalil část jejího obsahu na Burkovy rány. Potom je pečlivě vymyl a zase láhev uzavřel.

Z hlubokých šrámů znovu vyteklo trochu krve. Hardin je opět potřel opiovou tinkturou. V tom okamžiku jeden bojovník vyjel z půlkruhu a pomalu zamířil k němu. Dva yardy před ohništěm zastavil a pohlédl na Hardina a omráčeného Amose Burka. V čepici z medvědí kožešiny se mu houpaly tři péra, patrně to byl náčelník hordy. Seděl na skvostném appaloosovi.

Hardin se k němu otočil. Jejich pohledy se střetly. Clint rudochův pohled vydržel a nedal nijak znát, že mu přeběhl mráz po zádech. Trošku se vyznal v indiánské znakové řeči. Proto zvedl pravou ruku, sevřel ji v pěst a pak natáhl dva prsty jako k přísaze. To bylo znamení míru.

Nato ukázal na rozsápaný stan a zkřížil oba ukazováčky, což znamenalo tábor. Indián nehnul ani brvou.

Clint teď musel improvizovat, protože nic dalšího ve znakomluvě neznal. Zvedl obě ruce, pohnul jimi sem a tam a prsty ukázal na napadaný sníh. Pak napodobil skučení větru a zakryl si oči.

Chtěl tak náčelníkovi dát najevo, že během vichřice zabloudili.

Indián ho mlčky sledoval. Potom se otočil na koni a zavolal něco na své bojovníky. Dva rudoši seskočili z poníků, kteří byli všichni neosedlaní a měli na hřbetech pouze přikrývky.

Náčelník se znovu obrátil k Hardinovi a - usmál se.

„Mír,“ řekl a udělal to znamení. „Včera jsme vás pozorovat. Vy nevědět, kde být. My jen navštívit naše mrtvé. Přijít z rezervace. Není dobře tam. Chtít do země na severu. Být tam v lese.“ Ukázal na severní svah a dodal: „Dnes objevit medvědí jeskyni. Ne dobré pro mrtvé bojovníky. Medvědi dobře lézt, eh?“

Opět se usmál.

Hardin s úsměvem přikývl. Jeho úleva byla nepopsatelná.

Přiběhli ti dva bojovníci a pohlédli na svého náčelníka. Ten s nimi promluvil hrdelním hlasem a ukázal při tom na omráčeného Amose. Indiáni přikývli a klekli si vedle Burka. Jeden z nich odstrčil Hardina a další otevřel hliněnou schránku, jež obsahovala lepkavou šedozelenou pastu. Jí potřel hluboké rány a pak oběma rukama udělal gesto, jímž Hardinovi naznačil, aby zakryl druhovo rameno kouskem plátna a pak ho ovázal. Oba indiáni se vrátili ke svým koním. Náčelník ukázal prsty na Hardina a potom na Burka.

„Vy velmi stateční bojovníci,“ řekl hrdelním hlasem. „My nebojovat na posvátných místech. Vy za nás zabít medvědy.“ Kývl k nebi. „Brzy znovu mnoho sněhu. Vy rychle do města, nebo znovu zabloudit. Přivázat spícího bojovníka na koně, ať nespadne na rameno. Léky dobré. Brzy zase zdravý.“

Znovu zavolal na své bojovníky. Ti sesedli z koní a několik z nich se okamžitě pustilo do kuchání medvědů.

Ostatní pomáhali Hardinovi sedlat koně a nakládat věci na grulla, jenž se mezitím vrátil do tábořiště. V Burkově zavazadle Hardin nalezl kožený kabát s třásněmi. Když Burka opatrně narovnal, aby ho do něj oblékl, probral se jeho společník z bezvědomí. Pohlédl na Piegany, zasténal - a znovu upadl do mdlob.

Hardin přes něj přehodil kabát a navíc ho zabalil do vlněné deky. Potom vytáhl ze zbytků stanu všechny věci a zavázal srolované přikrývky. Když bylo všechno sbaleno, pomohl s pomocí několika bojovníků Amosovi do sedla. Bylo to velice obtížné, protože morgan se vzpouzel. Vyhazoval zadníma a několik bojovníků poslal do sněhu, než v nozdrách ucítil důvěrně známý pach svého jezdce. Na několik minut byl krotký jako beránek. Sotva však Amose připoutal k sedlu a pod břichem koně mu svázal nohy, tak to všechno začalo odznova. Vypadalo to, že Pieganům se to líbí. Smáli se a plácali se do stehen.

„On učiněný ďábel,“ řekl náčelník.

Hardin se ušklíbl a zavrtěl hlavou. Ti mají zvláštní smysl pro humor, pomyslel si. Vyšvihl se do sedla tennessee walkera a odvázal morgana. Divoký hřebec okamžitě několik yardů odběhl a zuřivě zafrkal. Clint pochopil, že ho nebude možné vést za uzdu, a odvázal grulla. Potom ukázal náčelníkovi znamení přátelství a poděkoval mu.

„Smím se tě zeptat, kdo jsi?“

Indián se usmál.

„Malý medvěd,“ odvětil.

Hardin mu opětoval úsměv. „Hodně štěstí, Malý medvěde,“ řekl a chopil se uzdy grulla. Potom pobídl Blackyho tlakem stehen a vydal se k severnímu okraji temene. Tam se ještě jednou otočil a zamával na Piegany. Ti mu též odpověděli zamáváním.

Devil, který ho v určitém odstupu následoval, trhl hlavou a zařehtal na indiány. Clint se obával, že znovu provede nějakou čertovinu. Opět pohnal Blackyho, trhl grullem a koutkem oka se ujistil, že morgan v určitém odstupu kráčí za ním. Hardin zavrtěl hlavou.

Nebylo pochyb, ten bastard vypadal jako opravdový kůň.

Clint si však nebyl jistý, jestli je to pravda.

+ + + + +

Bynum vypadal bezútěšně. Městečko se skládalo ze dvou ulic a hrstky domů a zchátralých dřevěných chat. Vzniklo teprve před dvěma lety, když se na Muddy Creek našlo zlato. Výtěžky však byly tak malé, že většina prospektorů kraj zase opustila. Zůstali lidé, kteří se vrátili ke svým dřívějším činnostem, tedy řemeslníci se svými rodinami. Přišlo jim vhod, že severně a východně od městečka bylo několik rančů.

Ve stáji oba muži nalezli předčasně zestárlou ženu a patnáctiletého chlapce. Oba vypadali překvapeně. V tom počasí se ve městě objevovali jen ti cizinci, kteří tam přijížděli dostavníkem. Ti se tam při hodinové zastávce chtěli zahřát. Od minulého týdne však byla zastavena i dostavníková doprava. Na cestě bylo příliš mnoho sněhu.

Amos Burke se během jízdy poněkud zotavil, ale když Clint odsedlával Blackyho, všiml si, že Amos má problémy. Asi ještě stále trpěl silnými bolestmi. Ani chlapci to neuniklo a chtěl mu pomoct, ale Amos zavrtěl hlavou a varoval ho před morganem.

Clint váhal, jestli má z grulla sundat náklad.

„Co je?“ zeptal se ho Burke.

Clint si rozepnul kožich a vytáhl kapesní hodinky.

„Je půl druhé,“ řekl a zase si je schoval. „Nejdřív tu grulla necháme jen tak stát. Náklad můžeme složit později. Hned ti to vysvětlím.“

Chlapec šel s oběma muži ven a ukázal jim, kde je saloon. Amos mu poděkoval a znovu ho varoval, ať se nepřibližuje k jeho hřebci.

Pak se oba vydali po ulici, která se opravdu jmenovala Main Street. Patrně ale jenom proto, aby nedošlo k záměně s druhou ulicí.

Sněžilo.

Když vešli do saloonu, upřely se na ně zraky všech hostů. Bylo tam dost volných stolů. Většina občanů ještě seděla doma u oběda. Dokonce i karbaníci přerušili svou partii a nevěřícně pohlédli na oba cizince.

Federální marshalové šli k pultu a zeptali se, jestli by nemohli dostat teplé jídlo. Majitel saloonu jim doporučil míchaná vajíčka se slaninou, s čímž souhlasili. K pití si objednali pivo a whisky a posadili se k jednomu z volných stolů, přičemž přátelsky kývli na přítomné.

„Smím se zeptat, odkud jste sem v tom nečase přijeli, pánové?“ zeptal se jeden z mužů v jejich blízkosti. „Už mnoho dnů jsme tu neviděli žádného cizince.“

„Z Fort Shaw,“ odpověděl Clint. „Jedeme na sever.“ Majitel saloonu přinesl pití a vrátil se k pultu. Otevřel dveře za ním a v kuchyni oznámil objednávky.

Oba marshalové si stáhli čepice z bobří kožešiny a rukavice a položili je na volné židle. Potom si promnuli prokřehlé ruce a vytáhli si doutníky. Amos se při každém pohybu bolestivě zachmuřil.

„Cos mi chtěl vysvětlit, Clinte?“ otázal se.

„Ach, jenom mě tak něco napadlo. Ale potřebuješ si odpočinout, jinak…“

Uřezali doutníkům špičky a zapálili si je. Potom si ťukli sklenkami s whisky a napili se piva. Amos pohlédl na svého kumpána.

„Tak už se vymáčkni, chlape.“

Hardin se k němu sklonil a řekl: „Je to příliš zaplivaná díra na to, abychom tu slavili Vánoce, co myslíš? Nejradši bych odtud po jídle hned zase vypadl. Zatím sněží celkem málo. Do setmění bychom mohli být celkem daleko. Ale s tím tvým ramenem…“

„Jestli sis toho ještě nevšiml,“ zavrčel Amos, „tak na sedle sedím zadkem a ne ramenem. Momentálně mě to pálí a tepe tam, ale to určitě zase přejde. Do Browningu je to šedesát mil, s oklikami možná o deset víc. Záleží na počasí. Když budeme mít štěstí, zvládneme to za dva dny. Mě tu nic nedrží.“ Sáhl po sklenici piva a sténaje sebou trhl. „Sakra, mluvení mě unavuje.“

Hardin se zašklebil. „Tak si něco schovej na cestu, kámo.“

V teple jim roztál led ve vousech a na stůl jim začala ze tváří kapat voda. Když majitel saloonu přinesl talíře s míchanými vajíčky, poručili si ještě kávu. Dostali velké porce, které však s chutí spořádali. Silná sladká káva jim zvedla náladu. Dopřáli si ještě několik drinků a zaplatili. Pozdravili a opustili saloon, aby se vydali k obchodu, ale ten byl pochopitelně zavřený.

Clint se vrátil do saloonu a zjistil, že jeho podezření bylo správné. Majitel obchodu hrál v saloonu karty. Touto roční dobou se kšefty moc nehýbaly, a tak ho nemusel dlouho přemlouvat. Muž přerušil partii, shrábl své peníze a vydal se s Clintem do obchodu.

V krámě panovala čistota, zboží tam bylo habaděj. Měli tam i mackinawské kabáty. Zatímco si Amos jeden zkoušel, Clint se rozhlížel. V jednom rohu stály sněžnice, které se daly připnout k botám. Upozornil na ně Burka.

„Co na to říkáš?“

Amos jen přikývl. Clint měl možná horkou hlavu, ale jeho profesionální kvality byly nesporné. Uměl dokonce myslet, když k tomu dostal čas. Přes všechny protiklady se mu jeho druh zamlouval čím dál víc.

Zatímco si dál zkoušel kabát, vybral Clint dva páry sněžnic. Potom se dál rozhlížel po obchodě. Majitel se zeptal, jestli hledá něco konkrétního.

Hardin přikývl. „Stan, ale to asi nemáte, co?“

„Nové stany ne,“ odpověděl muž, „ale ve skladišti mám několik starých z dob, kdy se tu hledalo zlato.“

„To nám naprosto stačí,“ řekl Clint a šel za ním dozadu.

Některé z těchto uskladněných stanů ještě byly v dobrém stavu. Chvíli si vybíral, až se rozhodl pro jeden stan pro tři, protože nad hlavní plachtou byla ještě jedna, přečnívající, na odtok vody. Tak by v dešti byli dvojnásob chráněni a měli by i víc místa.

Mezitím Amos našel kabát, který se mu zamlouval. Zaplatili a vzali si ty věci. Clint nesl stan s příslušenstvím, Amos kabát a sněžnice.

Ve stáji si svlékl svůj třásňový kabát a zabalil si ho do věcí, načež se oblékl do nově koupeného. Mezitím Clint přivazoval sněžnice a stan na grulla. Pak osedlali koně, zaplatili a vylezli do sedel. Pozdravili majitele stáje a vyjeli na sever.

Když se setmělo, nacházeli se na volné prérii. Odraz světla od sněhové pokrývky jim stačil na to, aby se dokázali zorientovat. Chtěli se utábořit až u Dupuyer Creeku, protože tam byly kopce a les.

Amos Burke cítil, jak bolest v rameni pomalu ustupuje. Indiánské byliny zjevně účinkovaly. Také se o něj již nepokoušela slabost jako předtím. Tak to vydržel až k Dupuyer Creeku.

Poblíž břehu nalezli vhodné místo pro tábořiště mezi zasněženými borovicemi a zamrzlými keři. Přivázali koně a odsedlali je. Stan stavěl jen Hardin. Burke svou zdravou rukou mohl jen zvednou plachtu a přidržovat železné kolíky, které Clint mocnými údery zatloukal do zmrzlé země. Mladší muž se pak postaral i o večeři. Rozdělal oheň a postavil na podstavec z kolejnic pánev se zmrzlými steaky. K nim byly fazole se slaninou.

Chutnalo to tak výborně, že snědli i oba zbylé steaky na pánvi. Koneckonců byly Vánoce. Po jídle vypili horkou kávu a zakouřili si. Hardin měl skvělou náladu. Opět bez ustání mluvil. Po chvíli si všiml, že jeho druh spí. Vzal mu z ruky ještě hořící doutník a hodil ho do ohně.

„I tak se dá vyhnout odpovědím, amigo,“ s úsměvem poznamenal. „Však já vím, že tě mluvení unavuje.“

I on si lehl a zkřížil si ruce za hlavou. Amos Burke vlastně ani nebyl tak zlý. Byl to sice tvrdý a drsný, ale přesto spolehlivý muž. To, jak dokázal vyřídit grizzlyho, ačkoli měl tak ošklivě pošramocené rameno, bylo neuvěřitelné. Clintovi se také líbilo, že Burke zatím příliš nezneužíval toho, že je v té akci šéfem. Možná to mezi nimi bude klapat lépe, než si myslel. Přinejmenším už neměl takové předsudky, a to už cosi znamenalo.

Koneckonců nejsme žádný milenecký pár, pomyslel si a zívl. Potom usnul.

+ + + + +

O dva dny později překročili Medicine Creek protékající mezi zasněženými břehy. Dvacet mil, které je dělilo od Browningu, zvládli za tři hodinky. Bylo krátce před druhou, když před marshalovou úřadovnou sesedli z koní a přivázali koně k zábradlí.

„Vlastně bych tu očekával šerifa,“ udiveně řekl Amos, zatímco se k nim sbíhalo několik dětí, které na ně hleděly. Také několik okolojdoucích se zastavilo a zvídavě si je prohlíželo.

„Možná má šerif svou vlastní kancelář,“ podotkl Hardin.

Na schodech chodníku si seškrábali přimrzlý sníh z podrážek a vešli do kanceláře, v níž seděl za psacím stolem zástupce marshala a čistil si pušku.

Amos přátelsky pozdravil a rozepnul si kabát, aby ten muž mohl vidět jeho hvězdu. „Jsem Amos Burke a toto je můj kolega Clint Hardin,“ představil se. „Jsme federální marshalové z Idaha a Severní Dakoty a máme zvláštní plnou moc pro všechny severní pohraniční státy. Kde najdeme šerifa?“

„Jsem zástupce Kylman,“ řekl muž s hvězdou a položil pušku a hadr na čištění na stůl. „Posaďte se, gentlemani.“

Přitáhli si ke stolu židle a posadili se.

„Šerif včera opustil město,“ pokračoval Kylman. „Odpoledne sedl do vlaku směrem do Cut Bank. To nevíte, že Cut Bank je od 1. ledna novým okresním městem okresu Glacier? Šerif Belford se tam ujímá funkce okresního šerifa.“

Amos přikývl. „Jo, na to už jsem dočista zapomněl.“

„Marshal Crump si právě nechává stříhat vlasy,“ dodal zástupce. „Z Fort Shaw nám poslali zprávu o vašem příjezdu, marshale Burku, ale čekali jsme vás až později. Tady se nic nového nestalo. O Vánocích tu sice zuřila vichřice, ale jinak tu byl klid.“

„Znamená to, že jste neslyšel o Sněžné bandě? Žádná depeše z nějakého města? Žádné přepadení od té bankovní loupeže v Cut Bank?“

Kylman zavrtěl hlavou. „Vůbec nic, marshale.“

„Tomu nerozumím,“ zabručel Amos a zamyšleně pohlédl na Clinta. „Byl jsem si jistý tím, že tu udeří. Od toho posledního přepadení už uplynul skoro týden.“

Nervózně bubnoval prsty po desce stolu.

„Příliš ses upnul k Browningu, Amosi,“ podotkl Clint Hardin. „V Cut Bank ukořistili dvacet tisíc dolarů. Možná jim to stačí a řekli si, že se na pár týdnů uklidí do Kanady a trochu se tam pobaví.“

„To není jejich styl,“ namítl Burke. „Loni řádili přes celou zimu až do března tohoto roku a potom si s kořistí užívali v létě.“

„Kdybych si mohl dovolit poznámku, gentlemani,“ vpadl do toho zástupce, „osobně nevěřím, že Sněžná banda odtáhla do Kanady. Asi to nevíte, ale letos máme v kraji nejdrsnější zimu za posledních dvacet let. Kromě prudkých vichřic jsme zažili i dva blizardy. Ty byly opravdu drsné. Podle mě je naprosto vyloučeno, aby banda po přepadení v Cut Bank jela někam dál, natož do Kanady.“

„To, jak tu mrzne, jsme si všimli na posledních mílích,“ řekl Amos. „Kopce na severozápad od Four Horns Lake pravděpodobně tvoří jakousi hráz bránící tomuto zlému počasí. Ale jak Browning, tak Cut Bank přece leží na železnici Great Northern Railroad. Banda by mohla jet vlakem.“

Kylman se suše zasmál. „To považujete jejich vůdce za hlupáka, marshale Burku? Takový idiot to není, aby po přepadení šli na nádraží a čekali na vlak.“

„Pak asi nevíte, že to loni jednou udělali, mladý muži,“ zavrčel Amos. „Zastavili vlak pět mil za městem, nasedli do něj a několik mil před dalším městem vystoupili. S koňmi i všemi zásobami. Nato zmizeli, počkali několik dnů a pak provedli další akci. U Sněžné bandy se musí počítat se vším.“

„Ale potom by nám to přece ohlásili železničáři, Amosi,“ namítl Clint.

„Prach a broky!“ zaklel Burke a udeřil pěstí do stolu tak silně, že ucítil bodavou bolest v levém rameni. Pak pokrčil rameny a řekl: „Je mi líto, gentlemani. Jsem tak zklamaný a rozzuřený, že nedokážu jasně přemýšlet.“

„Železniční doprava je dočasně přerušena,“ poznamenal zástupce. „Na některých úsecích trati jsou tak vysoké závěje, že musely být nasazeny železniční pluhy. Zatím jsme konečnou stanicí ve směru na západ. Ve Skalistých horách laviny zavalily trať v délce pěti mil.“

Jejich debatu přerušil návrat marshala. Zástupce mu představil oba muže. Marshal Crump byl malý vyschlý chlapík s nohama do a zrzavým, natočeným knírem.

Potvrdil údaje svého zástupce. Amos se musel smířit s tím, že banda po posledním přepadení znovu zmizela na některé odlehlé farmě a terorizovala tam nyní její majitele. To bylo zlé, protože to znamenalo, že přibudou mrtví. To se ovšem dalo zjistit, až se změní počasí a až bandité odtáhnou.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Amos. „Máš nějaký návrh?“

„Řekl bych, že bychom zatím měli zůstat tady,“ odpověděl mladší muž. „Jestli počasí bylo tak špatné, že se banda musela uchýlit do nějakého úkrytu, tak další přepadení na sebe nenechá dlouho čekat. Mezi městem a kanadskou hranicí už není jediné město ani osada. Teď už té smečce zbývá opravdu jenom Browning. Vsadím se, že banda se skrývá někde poblíž a jenom čeká na horší počasí. Amosi, ty máš opravdu filipa.“

Burke na něj nedůvěřivě pohlédl. „Jestli mi tím chceš mazat med kolem huby, Clinte, tak se naštvu.“

„Myslím to vážně,“ řekl Hardin.

„No dobrá,“ přikývl Burke a otočil se k městskému marshalovi. „Takže tu zatím zůstaneme. Mohl byste odeslat naši depeši do Cut Bank? Musí tam zkontrolovat všechny odlehlé ranče a farmy, jestli je všechno v pořádku. Kromě toho by nám měli hlásit každou změnu počasí. Má tu přece Western Union svou kancelář?“

Crump přikývl. „Vyřídíme, marshale. Glene, hned se o to postarej. Ať nám okamžitě přinesou každý telegram. Víte už, kde se ubytujete?“

Amos zavrtěl hlavou. „Ještě jsme tu nikdy nebyli.“

„Pak navrhuju hotel Frontier. Je u nádraží,“ poznamenal Crump a obrátil se na zástupce. „Až půjdeš do Western Union, tak jim ho ukaž, Glene.“

„Ještě moment,“ prohodil Kylman a složil svou pušku. Postavil ji k ostatním zbraním ve skříni a nasadil si na hlavu klobouk. Po podání rukou s marshalem se oba vydali za Kylmanem. Zástupce je nejdřív přivedl do stáje, která stála na velkém náměstí mezi úřadovnou a nádražím. Tam nechali koně a vzali si jen své pušky a sedlové brašny.

Náměstí se jmenovalo Union Square. Hotel Frontier byl jen několik kroků odtud na západní straně náměstí. Poděkovali zástupci, který šel přes náměstí k nádraží Western Union. Potom zaraženě pohlédli na hromady sněhu mezi domy. Zde tedy věděli, co je to zima.

Dostali dva pokoje v prvním patře. Z oken viděli na náměstí. Zařízení pokojů bylo jednoduché, ale útulné. Kromě obou marshalů tam tou dobou bydleli jen hosté, kteří chtěli vlakem dál na západ a museli tam čekat kvůli lavinám ve Skalistých horách.

Brzy večer šli do marshalovy úřadovny a tam se dozvěděli, že žádná depeše zatím nedošla. Po tom, co prohodili několik slov s oběma muži zákona, se odebrali zpátky do hotelu, jelikož po obtížích posledního dne toužili po teplé posteli. Na chodbě si podali ruce.

„Teď máme se Sněžnou bandou něco společného, Amosi,“ s úsměvem řekl Hardin. „To čekání na špatné počasí. Není to legrační?“

Burke vážně přikývl. „Na můj vkus je to až moc legrační, Clinte.“

+ + + + +

Ve středu ráno se Amos probudil, když někdo zaklepal na dveře jeho pokoje. S bručením odhrnul přikrývku a ospale se posadil.

„Ahoj, Amosi! To jsem já! Už je devět a mám hlad,“ ozval se Clintův hlas. „Posnídáme tady, nebo v jídelně?“

Amos by ho nejradši poslal k čertu, ale ovládl se. „Běž do jídelny!“ zvolal. „Hned přijdu za tebou.“

„O.K.,“ odpověděl Hardin.

Amos uslyšel jeho kroky na chodbě a pak znovu klesl na postel. Vyhlédl z okna a uviděl, že venku svítí slunce. To mu trošku vylepšilo náladu. Odhodil deku a vstal. Při protahování ucítil lehkou bolest v poraněném rameni. Indiánští šamani věděli, co dělají.

Voda ve velké kameninové konvi byla ledová a hned ho probrala. Zatímco se oblékal, díval se z okna. Díky slunci horní vrstva sněhu roztála a hned zase zamrzla. Leskla se a byla hladká. Lidé na Union Square při každém druhém kroku klouzali, ačkoli šli velmi pomalu. Usmál se, když viděl, jak mávají rukama, aby zabránili pádu. S kloboukem v ruce vyšel z pokoje a vydal se dolů.

Přišel ke stolu v rohu, u kterého seděl Clint a bavil se s jedním starším mužem, jehož městské oblečení naznačovalo, že jde o jednoho z cestujících z vlaku. Amos zabručel pozdrav a posadil se.

„To je pan Schaff! Můj kolega, pane!“ představil je Clint. „Pan Schaff je zástupce jednoho pivovaru z Wisconsinu, Amosi. Chce do Washingtonu, na pacifické pobřeží.“

Amos jen přikývl a rozhlédl se. „Proč jsou ti lidé tak rozrušení, Clinte? Ten hluk se nedá vydržet!“

„Proslýchá se, že sem z Bismarcku jede stavební četa s železničním pluhem, který má ve Skalistých horách odklidit ty závaly. Počítají s tím, že zítra přijede sem.“

„Jak hezké,“zabručel Amos. „Užs objednal jídlo?“

Než mohl Clint odpovědět, přinesla číšnice jídlo. Clint zvolil lívance s javorovým sirupem. Byly zlatohnědé a chutnaly i voněly výborně. Zástupce pivovaru dojedl už předtím a nyní se rozloučil. Chtěl na nádraží, aby se tam mohl dozvědět víc.

„Proč jsi tak zakaboněný?“ zeptal se Hardin, když osaměli. „To tě rameno zase tolik bolí?“

Burke zavrtěl hlavou. „Nevím, Clinte. Ale cítím v kostech, že něco visí vzduchu. Je to taková předtucha a vůbec se mi nelíbí.“

„To je tím zatraceným čekáním,“ prohodil Clint. „I já už jsem z toho celý rozmrzelý. To pěkné počasí mi brnká na nervy. Nejradši bych šel do kostela a pomodlil se za novou vánici.“

„Ale jinak se ti vede dobře, co?“ zeptal se Amos s kusem lívance v ústech.

Hardin se naklonil. „Rozmysli si to, člověče,“ řekl rozrušeně. „Za dobrého počasí, jako je teď, Sněžná banda ještě nikdy neudeřila. Jestli to tak zůstane, tak tu můžeme čekat a nudit se hodně dlouho. Děsí mě představa, že bychom se mohli mýlit. V našich úvahách jsme nepočítali s totální změnou počasí. A k té dochází právě teď.“

„Asi se nemůžeš dočkat, až je budeš konečně mít před hlavní revolveru, co? Měl by sis na takové zbrklé způsoby dát pozor. Jinak tě jednou dostanou do malérů.“

Amos si uřízl kousek lívance, potřel si ho javorovým sirupem a zakousl se do něj. Clint na něj vrhl jedovatý pohled, hodil příbor na talíř a odstrčil ho.

„Nezačínej zase s tím svým poučováním, Amosi,“ zavrčel a utřel si kapesníkem ústa. „To nesnáším. Trochu jsme se sblížili a tomu jsem rád. Takže mi prokaž laskavost a ponech si svá moudra pro sebe.“

Burke přikývl. „O. K., Clinte. Sejdeme se po tvé návštěvě kostela u marshala Crumpa. Máš dost drobných na svíčky?“

Hardin vyskočil tak prudce, že málem převrhl židli. Potom rozzuřen odešel pryč. Amos pokrčil rameny a dojedl lívance. Potom si přisunul Clintův talíř a dojedl lívance, které tam Clint nechal.

Jeho druh měl chuť vyřídit tu bandu. On sám si za těch více než dvacet let odvykl těšit se na boj. Věděl, že s trpělivostí a klidem se toho dá dosáhnout víc. Kromě toho to zaručovalo i vyšší šanci, že se člověk dožije důchodu.

Dojedl, vypil šálek kávy a zapálil si doutník. Přitom si chtě nechtě musel přiznat, že Clintovy úvahy byly správné. I jeho tentokrát sžíraly pochybnosti ohledně možné náhlé změny počasí. Pravdou ovšem bylo, že přepadení bez sněžení a sloty by odporovalo zvyklostem Sněžné bandy. Právě proto byli tak nebezpeční, že vždycky udeřili tehdy, když by člověk ven ani psa nevyhnal.

Odešel z jídelny a venku si dal na hlavu čepici a na uši chrániče. Potom jako bruslař klouzal přes zledovatělé Union Square k marshalově úřadovně.

Hardin, Crump a zástupce Kylman jej přivítali s vážnými tvářemi. Marshal mu mlčky podal telegram. Jednalo se o depeši od šerifa Belforda z Cut Bank. Před necelou hodinou nalezli na jedné malé farmě na sever od města šest mrtvých. Šlo o majitele farmy, jeho ženu, dva syny a dvě dcery. Všechno nasvědčovalo tomu, že se tam na nějakou dobu usadili bandité, kteří pak při odjezdu rodinu vyvraždili. Belford zároveň oznamoval, že od včerejška už v Cut Bank nepadá sníh.

„Polední vlak by měl přivézt popis těch banditů,“ podotkl marshal Crump. „Jelikož ti chlápci byli při bankovním přepadení zakuklení jako obvykle, dostaneme samozřejmě jen mlhavé údaje, jako třeba to, jaké mají postavy.“

„S tím si Belford může vytřít zadek!“ zaklel Hardin.

Amos položil telegram na stůl. „Přesto z toho můžeme vyčíst, jestli se to shoduje s dalšími popisy Sněžné bandy,“ klidně poznamenal. „Ačkoli jsem o tom přesvědčený už teď. Tu chybu, že by někoho nechali naživu, bandité udělali jenom jednou, na jaře. Tenkrát na Hollinově ranči pobili všechny muže, ale obě dcery nechali naživu. Pořád se ptám proč.“

„Protože to byly děti ve věku osmi a deseti let, Amosi,“ řekl Hardin. „Jejich možné výpovědi bandité nebrali vážně. Což asi měli.“

Burke přikývl. „Ty popisy si sice odporují, ale jedno z těch dětí musí mít hodně dobrý pozorovací talent. Dokonce i neúplné zatykače tu bandu tak znervózněly, že radikálně změnila své chování a vraždí teď každého, kdo je uvidí bez masky. Takže zase vytáhli.“

„Počítáte ještě stále s tím, že přijedou sem?“ zeptal se Crump. „Šest obětí a hezké počasí. To by přece byl důvod pro to, aby odjeli do Kanady.“

Amos zavrtěl hlavou. „Já to vidím jinak, marshale.“

„Teď se zase začne vžívat do role vůdce té bandy,“ zavrčel Hardin na vysvětlenou.

„Velmi správně,“ chladně přisvědčil Amos. „Váš zástupce nám vyprávěl o špatném počasí, které po přepadení v Cut Bank sužovalo pohraničí. Bez ustání. Pokud banda zůstane u svého dosavadního schématu, tak se po tom přepadení ukryli na ten ranč, kde teď. našli ty mrtvé. Jako jejich vůdce bych včera při hezkém počasí vyrazil, abych si našel nějaký pokud možno odlehlý ranč nebo farmu v okolí Browningu. Tam bych se ukryl a počkal na další změnu počasí.“

Crump přistoupil k mapě oblasti Glacier, která visela na stěně. Když tam přišel Amos, ukázal městský marshal na jeden bod. „To je nejodlehlejší ranč tady, patří rodině Martinů. Leží zhruba pětadvacet mil na sever odtud poblíž Horse Lake, tedy dost daleko za Cut Bank Creekem.“

„Kolik tam žije lidí?“

„Otec, matka, dva synové a jedna dcera,“ odvětil Crump. „Je to malý koňský ranč. Chlapci chytají divoké koně v údolích Skalistých hor. Měli i nějaký dobytek, ale ten v těch blizardech, co tu řádily, na neoplocených pastvinách umrzl.“

Amos pohlédl na ten bod na mapě. „Ideální úkryt pro tu bandu,“ poznamenal. „Všichni rančeři teď mají dost práce s odklízením sněhu. Nemají čas na vzájemné návštěvy. Ty už to tady nemůžeš vydržet, Clinte. Co bys řekl na projížďku k Horse Lake? Mohli bychom vyrazit časně ráno a za setmění bychom byli na místě.“

„Když myslíš,“ znechuceně zabručel Clint. „A co když nás po cestě znovu zaskočí vánice a ta banda přijede do Browningu z úplně jiného směru?“

„Pak jim tady náš chrabrý marshal připraví vřelé přivítání,“ usmál se Burke. „Najděte dost mužů, marshale, které byste mohl mít neustále po ruce. Rozdělte je do skupin, které budou hlídat všude, kde se dají ukrást nějaké peníze. Hned jak začne sněžit, se muži musejí ukrýt na místa, která jim určíte.“

Crump se zazubil. „V pořádku, marshale Burku! Přivítáme je ohňostrojem, jestli se sem odváží. Člověče, kdyby se takto zorganizovali ve všech městech podél hranice, tak by dny Sněžné bandy byly brzy sečteny. Glene, zvedni zadek! Svoláme všechny muže do budovy soudu.“

Také Kylman vypadal nadšeně. Oba muži s hvězdou se chopili svých zbraní, nasadili si klobouky a vyběhli ven. Hardin jen vrtěl hlavou, když za nimi hleděl.

„Další přírůstky do řad tvých obdivovatelů,“ podotkl s ironickým úsměvem. „Už plukovník Bradley ve Fort Shaw z tebe byl u vytržení.“

Vydal se ke dveřím a Amos ho následoval. Na ten nápad s hlídkami ve městě přišel v noci. Příliš pozdě, pomyslel si. Kdyby ho to napadlo už doma v Bismarcku, měla by to Sněžná banda spočítané možná už v Cut Bank.

Když vyšel ven do třeskutého mrazu, nemohl tušit, že na to opravdu přišel pozdě. Dokonce i pro Browning.

+ + + + +

Přijeli zcela neočekávaně.

Odpoledne v půl třetí. Za jasného počasí. První občan Browningu, který je spatřil, byl zřízenec nádraží, jenž vyšel z kanceláře, aby se vydal k malému domku před stanicí. Chtěl se zeptat, jestli už dorazila zpráva o ohlášeném železničním pluhu z Bismarcku. Pravděpodobně ne, protože jinak by za ním Toddy přišel. Ale chtěl se trošku pobavit s Toddym, než přijede pravidelný vlak z východu.

Ben Gardiner náhodou pohlédl přes koleje na zasněženou cestu, jež vedla k brodu přes Milk River, přičemž překračovala též koryto Cut Bank Creeku, a uviděl skupinu jezdců. Bylo to více než deset mužů a všichni měli tváře skryté za šálami. Při té teplotě to bylo normální, protože i on sám si na těch třicet yardů k Western Union vytáhl šálu až na nos.

Síla toho houfu mu však vyrazila dech. Obrátil se a vyrazil zpět do své kanceláře. Zamrzlým oknem sledoval, jak ti muži přijíždějí blíž. Přejeli koleje a pak zmizeli za telegrafní kanceláří.

Gardiner vyšel z kanceláře a vyběhl k oknu vedle přepážky pro prodej lístků. Odtud mohl přehlédnout celé Union Square. Jezdci zrovna zastavili mezi stájí a kovárnou. Jedna žena, která právě vyšla z obchodu s košem a dítětem v ruce, při pohledu na jezdce pustila koš a strhla dítě zpět do obchodu.

Jezdci si jí nevšímali. Rozdělili se nyní do dvou takřka stejně početných skupin. Jedna odbočila na východní část Main Street, druhá na západní. Jezdci se nestarali o kolemjdoucí, kteří v panice prchali, přičemž několik z nich uklouzlo a natáhlo se na chodník.

Gardiner opět přiběhl k zadním dveřím, vyklouzl ven a rozběhl se k Toddymu. Ten si vůbec ničeho nevšiml, protože listoval v jednom tlustém zásilkovém katalogu. Nejdřív nechápal nic z toho, co se mu jeho rozrušený přítel snažil vysvětlit. Ben jej zvedl ze židle a přivlekl ho k oknu. Teprve nyní to Toddymu došlo. Rázem zbledl.

„Proboha!“ zasténal a ukázal k marshalově úřadovně. „Crump si asi ničeho nevšiml. Někdo mu to musí říct, Bene!“

„Snad si nemyslíš, že teď půjdu na ulici?“ vyhrkl na něj Gardiner. „Vždyť by to mohla být Sněžná banda!“

Toddy Hinch také nebyl zrovna hrdina, ale nyní se odhodlal k činu. S tlukoucím srdcem vyšel z domu a začal klouzat po Union Square. Při tom sebral všechnu odvahu a pohlédl oběma směry po Main Street. V obou částech této ulice, jež byla rozdělena náměstím, stála jedna banka. A před každou nyní čekal jeden jezdec, který hlídal koně ostatních. Mezitím z ulice zmizeli i poslední občané města.

Toddy běžel dál a zadýchán dorazil na chodník před úřadovnou. Dveře byly zamknuté. Uvědomil si, že Crump svolal shromáždění do budovy soudu. Ta stála na rohu u opačného konce Graveyard Street, jež vedla na hřbitov.

Zrovna chtěl vyrazit tím směrem, když uviděl Amose Burka, jenž vyšel z hotelu Frontier. Okamžitě se k němu rozběhl. Už byl téměř u něj, když tu uklouzl. Amos Burke, který se chtěl jít podívat na koně do stáje, k němu přišel a pomohl mu.

Hinch se celý třásl a mával rukama doleva a doprava. „Banditi, marshale,“ rozrušeně vyhrkl. „Spousta banditů! Před oběma bankami, pane! Jak to tu tak můžou znát?“

Amos zbledl. Sněžná banda? V tomto počasí? To by znamenalo odchylku od zvyklostí!

„Varujte lidi na soudě!“ chvatně dodal. „Můj kolega, Crump a Kylman jsou na tom shromáždění. Honem, příteli!“

Otočil potácejícího se muže a poplácal ho po rameni. Pak se rozběhl zpátky k hotelu. Nechal si vydat klíče k oběma pokojům a přikázal vyděšenému recepčnímu, aby později zamkl dveře a varoval hosty.

Po cestě nahoru překonával jedním krokem vždy dva schody. Chopil se své winchestrovky a potom vešel do Hardinova pokoje. Tam sáhl po jeho dvojitém sedlovém pouzdře a vyběhl ven. Mezitím nervózní recepční, který ho nepochopil, zamkl vchodové dveře.

„Sakra!“ zabručel Amos a vztekle se rozhlédl, ale po recepčním ani památky.

Amos se tam dlouho nezdržoval a prostě a jednoduše dveře vyrazil.

Střepy mu křupaly pod nohama. Když běžel k rohu, uslyšel několik výstřelů. Padly na východní Main Street. Pak uviděl bandity, kteří vybíhali z banky. Vyšvihli se do sedel, pobídli koně a vyrazili přímo na náměstí.

Amos se otočil a vrátil se ke vchodu hotelu. Skočil dovnitř a na poslední chvíli stačil do otevřeného vchodu vtáhnout plyšovou pohovku a položit na ni Hardinovu pušku. Pak se jezdci objevili na náměstí.

Amos se opřel o pohovku a zvedl winchestrovku model 66. Hned první kulka zasáhla jednoho jezdce, jenž v sedle zavrávoral. Burke nabil a trefil druhého banditu. Potom ho však lupiči objevili a začali na něj z cvalu střílet. Uskočil za zeď. Halou hvízdlo několik kulek.

V následujícím okamžiku již byl Amos znovu na nohou. Bandité zmizeli za stájí. Viděl sice, že se znovu objevili, a spatřil přitom jednoho koně bez jezdce, ale pak se zpoza rohu vynořila skupina ze západní Main Street.

Amos reagoval chladnokrevně. V rychlém sledu několikrát vypálil na kolem projíždějící bandity, které tento útok zcela překvapil.

Když procválali kolem, vyskočil na chodník. Tentokrát zasáhl banditu, který jel jako poslední. Kulka ho trefila mezi lopatky. Klesl na krk koně a pak se zřítil ze sedla. Zvíře řehtalo a cválalo tryskem dál.

Potom už bandité zmizeli za budovou Western Union. Amos se vydal k postřelenému muži, který nehybně ležel na zemi. Sklonil se a otočil ho. Když mu strhl šálu z tváře, spatřil vousatý obličej a oči obrácené v sloup.

Zase mu šálou zakryl tvář a zamířil přes náměstí ke stáji. Na ulicích zněly rozčilené hlasy. Amos obešel stáj a uslyšel sténání. U zadní stěny kovárny se po čtyřech po zamrzlé půdě plazil jeden muž. Amos na něj namířil pušku.

„Vstaň! A žádné triky!“

Muž se ohlédl. Oči za šálou se upřely na federálního marshala. Musel se oběma rukama zapřít o prkennou stěnu, aby se udržel na nohou. Potom se o ni opřel zády a zvedl ruce. Amos mu strhl šálu. Šlo o mladíka, sotva měl víc než dvacet. Burkova kulka ho trefila do ramene. Do sněhu kapala krev. Opodál se válel banditův kolt. Amos si ho vzal a kývl jím.

„Jdeme!“

Když opustili kovárnu, začali se k nim sbíhat lidé. V jejich čele šli Clint a marshal Crump. Bandita se vyděsil, když spatřil ty sveřepé obličeje.

„Potřebuje lékaře!“ řekl Amos.

„Potřebuje akorát tak provaz!“ zvolal jeden z občanů a dočkal se potlesku.

Hněv davu se ještě zvýšil, když přišel zástupce Kylman a oznámil, že při přepadeních obou bank zahynuli tři lidé. Amos zvedl pušku.

„Jenom klid, lidi,“ varoval. „Žádný lynč se konat nebude! Mrtvý je zatraceně špatný svědek. Jste zodpovědný za jeho bezpečnost, marshale Crumpe. Zavřete ho do cely a přiveďte doktora. Později si s ním promluvím. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Crump přikývl. „Samozřejmě, marshale Burku.“

Amos mu dal revolver toho muže a díval se pak, jak vede banditu rozhořčeným davem, jenž se vzápětí vydal za nimi. Kylman pověřil dva muže tím, aby odnesli mrtvé.

Amos a Clint tam zůstali sami.

„Pořád sbíráš body, příteli,“ poznamenal Hardin. „Pomalu se začínám ptát, jestli mě vůbec potřebuješ.“

Amos na něj chvíli mlčky hleděl. „Náhodou jsem byl poblíž,“ řekl potom. „Ale bylo by mi milejší, kdybych tě měl po svém boku. Stačí?“

Clint Hardin jen přikývl.

+ + + + +

Když doktor mladému banditovi ošetřil rameno, vzali si oba federální marshalové židle a posadili se k němu do cely. Zvenčí zněly rozhořčené hlasy občanů, kteří obléhali úřadovnu. Zástupce Kylman vyšel, ale očividně dav nedokázal uklidnit.

„Jak se jmenuješ?“ otázal se Amos.

Bandita na něj chvíli hleděl jiskřícíma očima a potom demonstrativně otočil hlavu. Amos si vytáhl krabičku s doutníky a jeden z nich si vzal.

„Tak mluv už,“ řekl. „Víme, že patříš ke Sněžné bandě. Podle popisů, které máme od obou děvčat Hollinových, má tvůj mrtvý kumpán křestní jméno John. A ty jsi Emmet. Vzpomínáš si přece na Hollinův ranč u Lost Horse Mountain a na ty dvě dívky? To bylo tady v Montaně. Na jaře.“

Bandita jen skřípal zuby.

Amos si zapálil doutník. „Děvčata Hollinovy si na tebe dobře vzpomínají, protože ses jako jediný k nim snažil být aspoň trochu přátelský. Tvoji kumpáni byli všichni starší než ty. Protos jim dělal poslíčka. Možná by sis teď mohl zachránit krk, jestli mi odpovíš na všechny otázky. Jsem federální marshal a můžu se za tebe přimluvit u soudce. Ale jen pod jednou podmínkou: musíš nám říct, kam jste chtěli po tomto přepadení. A musíš nám prozradit všechna jména.“

Mladík dál mlčel. Clint si rovněž zapálil doutník. Potom dal Amosovi znamení, aby výslech přenechal na něm. Burke přikývl a Clint se předklonil.

„Teď mě dobře poslouchej, Emmete,“ řekl klidným hlasem. „Máte na svědomí spoustu lidí. Proto budeme tvé přátele nemilosrdně štvát. A já ti přísahám, že je vystopujeme i bez tvé pomoci. Jenže potom se budeš houpat na šibenici s nimi i ty. Dívej se na mě, když s tebou mluvím!“

Bandita upřeně hleděl do zdi.

„Podívej se na mě!“ zabručel Clint.

Vyděšený bandita otočil hlavu a planoucíma očima pohlédl na Clinta.

„Dávám ti přesně pět minut, Emmete, aby sis to mohl v klidu rozmyslet,“ poznamenal chladně. „Jestli nám neodpovíš na všechny otázky, tak je tvůj osud zpečetěn. Čeká tě šibenice! Pojď, Amosi.“

Clint vstal a šel ven. Amos jej mlčky následoval. Ano, byl mezi nimi rozdíl. Clint byl brutálnější. Ten se dlouho nezdráhal sáhnout k drsnějším metodám. To odpovídalo tomu, co Amos slyšel o Hardinově temperamentu. Tato bezohlednost se pravděpodobně podílela na jeho úspěchu. Co však měla znamenat ta vyhrůžka? Clint Hardin mu na tu otázku odpověděl, aniž by ji Amos vyslovil.

„Nemá to smysl,“ řekl Hardin, když pohlédl na Burka a na Crumpa. „Ten nepromluví, ani kdybych mu do břicha vyřezal jeho monogram. Jenom ztrácíme drahocenný čas. Jak dlouho potrvá, než dáte dohromady stíhací oddíl, marshale?“

„Půl hodiny,“ odpověděl Crump. „Vy chcete tu bandu pronásledovat?“

„Samozřejmě,“ odvětil Clint tak nahlas, že bandita v cele slyšel každé slovo. „V tom počasí stopy nějakou dobu vydrží. To je naše velká šance. Propásneme ji, jestli začne sněžit. Je to i tvé mínění, Amosi?“

Burke přikývl.

„Pak shromážděte své muže, marshale,“ řekl Hardin. „Mezitím si v hotelu vezmeme svoje věci a potom se s vámi setkáme před stájí. Jelikož se tu s Kylmanem vyznáte, tak se k nám připojíte.“

„Vyloučeno,“ protestoval Crump. „Chci říct, že aspoň jeden z nás musí zůstat v Browningu, aby hlídal vězně. Co myslíte, že se stane, když ve městě nezůstane ani jeden muž zákona?“

Hardin na něj mrkl. „Pak dav vtrhne do vězení a vylomí dveře cely, to vím. Lidé toho paličatého chlápka vytáhnou ven a zlynčují.“

Crump mu to mrknutí opětoval. „Ale marshale!“ zvolal v předstíraném zděšení. „To přece nemůžete udělat! Tím porušíte zákon!“

Nyní se do toho vložil Amos. „Metody mého kolegy děsí dokonce i mě, marshale, ale člověk si na ně zkrátka musí zvyknout. Je to jednoduché a levné řešení. Žádné průtahy, žádný proces a žádné náklady na kata. Především ale žádné zbytečné zdržení, ze kterého by bandité mohli vytěžit. Takže se postarejte o svolání mužů z města. Clinte, máš můj respekt!“

„Ne!“ náhle vykřikl bandita a vyskočil. Potom sténaje opět klesl na pryčnu. „Jestli mi slíbíte, že na mě dáte pozor, tak vám odpovím na všechny otázky.“

„Tak to by bylo,“ zašeptal Crump. „Skvělý bluf, pánové.“

V Clintových očích se zablesklo, když znovu vešel do cely. „Ale žádné báchorky, přítelíčku!“ varoval banditu a posadil se k němu. „Jestli u mě vzbudíš jen sebemenší pochybnosti, tak víš, co ti hrozí.“

Muž vystrašeně přikývl. „Přísahám, že vám řeknu pravdu.“

„O. K, Emmete. Marshale, potřebuju něco na psaní!“

Crump si pospíšil a přinesl mu papír a tužku. Hardin si sešit položil na stehno a pohlédl na banditu.

„Tak dělej! Na co ještě čekáš? Sekni mi své jméno.“

„Emmet Doyle.“

A pak to šlo, jako po másle.

Jádro Sněžné bandy tvořilo osm bývalých vojáků, kteří dezertovali z Fort Spokane. To se stalo v létě minulého roku. Jejich vůdcem byl někdejší seržant jménem Brock, který byl obviněn z podvodů s armádním majetkem a degradován.

Banda zprvu zneklidňovala jih státu Washington, potom se na podzim vydala na sever. V zimě je zaskočilo silné sněžení. A tenkrát Brock přišel na nápad využít špatného počasí pro přepadení. Když vyšlo najevo, kdo provedl přepadení v Metaline Falls a Porthillu, mělo se za to, že dezertéři ještě jsou na jihu. Předpokládalo se, že jsou v Oregonu, jestli ne až v Kalifornii. Proto je nikdo nespojoval se Sněžnou bandou.

Jednoznačným faktem bylo, že banda provedla všechna přepadení, která se jí připisovala. Clint Hardin všechno zapsal a dozvěděl se také všechna jména. Za hranicí se k bandě přidali další psanci, kterým kanadští červenokabátníci šlapali na paty.

„Kam jste se ukryli po přepadení v Cut Bank?“ otázal se Hardin potom.

„Jeli jsme zpátky na farmu, na které jsme byli už před přepadením,“ odvětil bandita. „Tam jsme byli při sněhové bouři naprosto v bezpečí, protože…“ začal se zadrhávat.

„Protože jste už před přepadením banky zavraždili šest lidí, kteří tam žili,“ procedil Clint Hardin mezi zuby.

Mladík se roztřásl. „Až dodnes jsem nikoho nezabil, marshale,“ hlesl. „Ani při přepadeních. To jsem vždycky jenom hlídal koně. A těm vraždám jsem nemohl nijak zabránit! To Brock vždycky nechá na míšenci Catovi a Calu Braggenovi. To jsou ti nejbrutálnější chlapi z bandy. Jsou to učinění ďáblové v lidské podobě!“

„Jak dlouho jste se zdrželi na farmě?“

„Do včerejšího rána,“ odvětil Doyle. „Brock počítal s tím, že při hezkém počasí by nás mohli začít hledat. Proto jsme hned vyrazili. U Indian Lake jsme se nakrátko zastavili. Pozdě odpoledne jsme narazili na jeden koňský ranč na sever od Milk River. Tam jsme zůstali přes noc a dnes jsme přijeli do Browningu.“

Crump tak silně sevřel mříže, až mu zbělely klouby prstů. „Ten ranč na západ od Horse Lake? Jmenovali se ti lidé Martinovi?“

Emmet Doyle přikývl a sklonil hlavu.

„Jsou všichni mrtví?“ zavrčel Hardin.

Doyle pokrčil rameny. „Obávám se, Že ano. Rančera a jeho dva syny Cata a Braggen zastřelili hned, když jsme přijeli. Matka nám musela uvařit. V noci ji míšenec znásilnil. Před odjezdem do Browningu ji pak probodl. Od té věci s děvčaty Hollinovými Orwell Brock nenechává žádné svědky.“

„Ale to přece nejsou…“ začal Crump, kterému však hned skočil do řeči Amos.

„Poslouchejte, marshale, svolejte muže,“ řekl chvatně a odtáhl ho od mříží. Potom ho dostrkal ke dveřím. „Tak honem, běžte už,“ řekl nahlas. Potom ztišil hlas. „Ani slovo o té dívce! Připadá mi, že ta smečka o ní neví. Přiveďte teď svoje lidi. Hned přijdeme ke stáji. Stačí, když nás doprovodí váš zástupce.“

Když Crump opustil kancelář, vrátil se Clint do cely.

„Postřelil jsem ještě třetího muže,“ řekl Doylovi. „Chtěli jste po přepadení obou bank zpátky na Horse Lake?“

„Jen kdyby znovu začalo sněžit,“ odvětil bandita. „Jinak chtěl Brock rovnou do Skalistých hor. Chtěl přes Logan Pass k Trout Creeku. Je tam prý několik opuštěných zlatokopeckých chat.“

Clint si vyměnil pohled s Amosem a opustil s ním celu. Pak vytrhl popsanou stránku ze sešitu a strčil si ji do kapsy. Amos zamkl celu a hodil klíče na psací stůl.

„Měli bychom okamžitě vyrazit, Amosi,“ poznamenal Clint. „Místní můžou jet za námi. Kylman musí poslat několik mužů na Martinův ranč, aby se tam podívali po tom děvčeti.“

Burke přikývl. „Souhlasím, Clinte. To s tím Doylem byl opravdový majstrštyk.“

Když vyšli na chodník, okamžitě si uvědomili, že už nesvítí slunce. Na nebi se kupily pochmurné mraky, které vytvořily temnou stěnu.

„Sakra, to nám tak ještě chybělo!“ zaklel Hardin. „To vypadá na vánici.“

Vysvětlili zástupci Kylmanovi svůj záměr a prodrali se skrze rozčileně debatující občany. Také v hotelu Frontier panovalo vzrušení.

Lidé oba federální marshaly zasypali otázkami. Muži měli co dělat, aby se jich zbavili. Clintovo dvojité sedlové pouzdro ještě stále leželo na pohovce. Hardin si ho vzal a vyžádal si od recepčního účet. Pak šel s Amosem nahoru. Vzali si své sedlové kapsy, sešli dolů a zaplatili.

Před stájí narazili na Crumpa, který diskutoval s několika ozbrojenými muži. Ti se zdráhali za těchto okolností bandity pronásledovat. Ačkoli byly teprve čtyři hodiny, zdálo se, že se každou chvíli začne šeřit. Obloha se zatahovala. Začalo drobně sněžit.

Amos kývl na bezmocného marshala a řekl: „Vystřídejte svého zástupce, Crumpe. V tomto počasí to opravdu nevypadá dobře. Jestli přijde vánice, tak jejich stopy tak jako tak zavane sníh. Zatím počkejte, ale potom sem pošlete Kylmana. Každopádně někdo musí na Martinův ranč, aby se tam podíval po tom děvčeti.“

Crump přikývl. „Kdybych jen byl mladší,“ řekl a prodral se davem.

Federální marshalové šli do stáje a společně naložili grulla. Pak osedlali své koně. Mezitím přišel do stáje Kylman. Na klobouku a ramenou mu roztával sníh.

„Měli byste si to rozmyslet,“ řekl těžce oddechuje. „Jsem si jistý, že za půl hodiny už ze sedel neuvidíte ani na hlavy svých koní.“

Pohled otevřenými vraty stačil. Sněžilo již hustě a obloha nad Union Square byla skoro černá. Amos a Clint si vyměnili pohledy a dál připravovali koně na odjezd. Kylman pokrčil rameny a šel k boxu, v němž stál jeho hnědák. Opřel si pušku o přepážku a osedlal zvíře.

„Asi bychom se teď měli modlit,“ zabručel.

„Nemáme na vybranou, Glene,“ podotkl Clint. „Ještě nikdy nikdo nebyl té bandě po přepadení tak blízko. Počasí jim ztíží cestu stejně tak jako nám. A i bez stopování víme, že chtějí k Logan Pass. Browning je poslední město na cestě tam. Takže už nemají šanci na další přepadení. „ Pohlédl na Amose a dodal: „Měli bychom risknout zajížďku přes Martinův ranč. To děvče mi nejde z hlavy. A šest očí vidí víc než dvě.“

„Řekls to ty,“ poznamenal jeho společník.

Bez dalšího pak Amos vylezl do sedla a vyjel k vratům. Hardin na něj zachmuřeně hleděl, protože tak na něj zbyl grullo. Potom však pomyslel na Burkovo poraněné rameno a na jeho boj s bandity.

Vyšvihl se na Blackyho a chopil se uzdy grulla. Tlakem stehen pak pobídl svého tennessee walkera. Glen Kylman za ním jel na svém hnědákovi. Venku už byla skoro tma a sněžení bylo tak husté, že budovu Western Union spatřili, teprve když kolem ní projížděli. Za kolejemi je zástupce předjel.

Tak tito tři muži vjeli do bílého pekla.

+ + + + +

Brenda Martinová rozechvěle stála u okna kuchyně a uplakanýma očima hleděla na vločky poletující ve větru. Oheň v kamnech vyhasl už před několika hodinami. Přesto se nedokázala vzchopit k tomu, aby rozdělala nový. Pouze si přehodila přikrývku přes ramena, aby se chránila před chladem.

Brenda Martinová byla hezká devatenáctiletá dívka. Byla štíhlá, střední postavy. Její tmavohnědé vlasy byly rozcuchané. Byla v nich zachycena stébla, protože se až do odpoledne schovávala v seně ve stodole. Dvacet nekonečných hodin bez jídla a pití, bez teplé deky a s hrozným vědomím, že ten masakr přežila jen ona. Znovu a znovu prožívala ty strašlivé události.

Přijeli včera kolem páté hodiny odpoledne. Brenda byla se svým otcem ve stodole, kde mu pomáhala opravit poškozený žebřík. Její dva bratři celý den odhrabávali sníh a shazovali ho ze střech. Ti dva zrovna byli u domu, zatímco její matka uvnitř vařila večeři.

Když její otec spatřil jezdce, přikázal Brendě, ať se neukazuje venku. Potom vyšel ze stodoly a zamířil ke svým synům. Bandité zastavili před domem a prohodili pár slov s Martinem a jeho syny. Náhle dva z nich tasili revolvery a začali střílet. Martinové nebyli ozbrojeni a neměli šanci. Brenda viděla, jak se její otec a bratři skáceli k zemi.

Potom se otevřely dveře domu. Matka se se slzami v očích vrhla na mrtvé. Bandité se jen smáli. Sesedli z koní a na něco se zeptali. Když se nedočkali odpovědi, zvedli matku na nohy a mrštili jí do domu. Několik mužů kráčelo sněhem ke stáji. Poněvadž tam kvůli koním nebylo místo, pohlédli k otevřeným vratům stodoly, kam se pak pomalu vydali. Za sebou vedli na uzdách koně.

Brenda v panickém strachu ustupovala. Škvírou ve stěně vedle dveří viděla vraždy a nyní se rozběhla ke ztrouchnivělému žebříku. Opřela ho o trám půdy a vylezla nahoru. Potom žebřík shodila a vlezla do sena.

Pak se ve stodole objevili bandité. Odsedlávali koně, přičemž se spolu bavili. Jeden z nich se rozesmál a poznamenal, že tu práci s žebříkem si ten dědek mohl ušetřit. Když odešli, zavřeli vrata. Brenda slyšela klapnutí těžké závory.

Potom prožila děsivé hodiny, které tiše proplakala. Především měla strach o svou matku a celou dobu se bála, že uslyší výstřel. Ten se však neozval. Každým okamžikem však počítala s tím, že ji bandité objeví. Předpokládala, že se její zoufalé matky budou ptát, kde je jejich dcera. A pak se dozvědí, že se někam ukryla.

Když se však nic nedělo, soustředila se na modlitby za svou matku. Uvědomila si, že matka o ní pomlčela. Martinové už samozřejmě o Sněžné bandě slyšeli. Brenda byla přesvědčená, že jde právě o tyto strašlivé bandity. Její matka pravděpodobně mlčela proto, že v novinách se psalo o znásilněních a následných vraždách.

Brenda málem zešílela zoufalstvím, protože tušila, že ani její matka to nepřežije. Za hodinu uslyšela hlasy. Bandité rozmístili hlídky. Děvče bylo tak vyděšené, že se neodvážilo ani otevřít vikýř stodoly. Na skok dolů to bylo příliš vysoko. Krom toho se Brenda bála, že by ji při tom objevili.

Takto strávila rozechvělá a promrzlá celou noc a dopoledne ve stodole. Pak nastalo několik napjatých minut. Bandité přišli do stodoly a osedlali svá zvířata, načež je vyvedli ven a setkali se před domem se svými kumpány, kteří ustájili své koně ve stáji.

Když konečně odjeli, zůstala Brenda ještě několik hodin ve stodole, než se odvážila vyjít ven. Vyděšeně pohlédla na mrtvé a vešla do domu. Tam našla svou matku. Ležela probodnutá na podlaze v ložnici.

Byly dvě hodiny odpoledne. Otupěle mrtvou odvlekla před dům a položila ji na sníh ke stěně. Ještě více sil ji stálo to, když k té stěně odtahovala muže. Pak všem sepnula ruce. Když se pomodlila, přinesla lopatu a zaházela je sněhem.

Nato se vnitřně prázdná a zcela vyčerpaná odebrala do domu a v kuchyni se posadila na lavici. Tak tam seděla dvě hodiny. Ještě před setměním chtěla osedlat koně a jet do Browningu.

Jenže potom se náhle zatáhla obloha. Začalo sněžit, nejdřív jen drobně, ale pak hustě. A nyní stála u okna a zamrzlým oknem hleděla ven.

Pochopila, že se odtud nedostane. Myšlenka na to, že tam nebude muset strávit jenom celou noc, ale možná i několik dnů, jí naháněla strach. Chtěla rozdělat oheň, ale vedle kamen nenašla žádné dřevo.

S dekou přes ramena běžela ke stodole. Musela přitom vynaložit všechny síly, protože vichřice byla velmi prudká. Zcela vyčerpaná dorazila do stodoly.

A pak se otočila. Ve skučení vánice zaslechla jiný zvuk. Vyhlédla ven, ale nic neviděla. Pak k ní vítr přinesl hlasy. V prvním okamžiku se jí zmocnila zoufalá naděje, že by to mohli být lidé z města. Pak se ozvalo řehtání a frkání koní. Jezdci se blížili.

Instinktivně odběhla od dveří a po chvíli tápání v temnotě nahmatala žebřík. Zvedla ho a pokusila se vylézt nahoru, ale jako naschvál stoupla právě na jednu ze zlomených příček. Spadla a strhla žebřík s sebou.

Vstala a protápala se k balíkům slámy, které stály u postranní stěny a byly naskládané až po půdu. Potom na ně vylezla a zamířila po nich do kouta. Právě se vmáčkla mezi balík a stěnu, když do stodoly přišli jezdci s koňmi.

„Zatím tam nechte koně jen tak stát a zavřete dveře,“ zvolal kdosi. Vyděsil ji k smrti, protože ten hlas znovu poznala. „V domě rozděláme oheň a počkáme. V tomto počasí nás určitě nikdo nepronásleduje.“

Brenda slyšela, jak muži opustili stodolu. Pak zavřeli vrata a zastrčili závoru. Brenda měla pocit, jako by jí ledová ruka sevřela divoce bušící srdce.

Vrazi se vrátili.

+ + + + +

Musel to být záměr osudu, že Orwell Brock změnil své plány. Zapříčinilo to špatné počasí. Obě přepadení byla hladší, než čekal, vše proběhlo jako po másle a kořist překonávala jejich nejsmělejší očekávání. To, že ten šílenec v hotelu při tom dostal dva jeho muže, vůdce Sněžné bandy ponechávalo chladným.

Za kolejemi se Brock vydal v čele dvanácti mužů, kteří mu zbyli, na severozápad. Chtěl do kopců, kde se k sobě přibližovaly toky Cut Bank Creeku a Milk River. Několik mil na západ od těchto kopců se zvedal Glacier Range, vysoký horský hřeben, jenž se táhl až do Kanady. Patřil ke Skalistým horám. Vydali se směrem k Logann Pass.

Opustili Browning za jasného počasí, ale o půl hodiny později se na nebi objevila temná mračna, která oznamovala příchod vichřice a sněžení. Slunce zmizelo za výhružně vypadající stěnou z mraků, načež začalo sněžit.

Orwell Brock, který jel v čele, zvedl ruku a zastavil tak celý houf. Potom k sobě zavolal Catu a Caleba Braggena. Poodjel s nimi, ukázal na oblohu a řekl: „Podívejte na to. To nevypadá dobře. Co byste řekli na to, kdybychom jeli zpátky na Martinův ranč? Sněží stále hustěji. To bude peklo, říkám vám. A na ranči budeme v suchu a teple.“

„To zní lákavě, Orwelle,“ připustil Braggen. „Ale co když z Browningu vyslali stíhací oddíl? Nevíme přece, jestli jsou John a Emmet mrtví. A jestli někdo z nich promluvil, tak nás ze všeho nejdřív budou hledat na Martinově ranči.“

„Mysli přece, Cale,“ opáčil Brock. „Vůbec nic tím neriskujeme. Slyšíš ten vítr? Z toho bude pořádná bouře! A lidi z města by v tomto nečase na ranč nedojeli. A jestli, pak tam budeme jako v nějaké pevnosti. Ale vsadím se s tebou o tvůj podíl, že k tomu nedojde. Nezapomeň, že to koupil i Ron. Na ranči se o něho můžeme v klidu postarat. Věř mi, Cale, tam jsme ve větším bezpečí než venku. A až se počasí zase zlepší, tak zmizíme a vezmeme s sebou koně z ranče. Když je budeme moct častěji měnit, budeme postupovat rychleji a doženeme ztracený čas. To ti to ještě pořád nedošlo?“

„Orwell má pravdu, Cale,“ poznamenal Cata s pohledem upřeným k nebi. „Měli bychom si pospíšit, sakra. To nebude jen obyčejná bouře, to bude pekelný blizard, který překoná všechno, co jsme zatím zažili. V tom se vyznám.“

Caleb Braggen přikývl. „Když to říkáš ty, Cato.“

V takových případech míšenci slepě důvěřoval. Catův otec byl čejenským podnáčelníkem, matka běloška, kterou indiáni po jednom přepadení odvlekli z osadnického treku. Cata jako jediný přežil boj s oddílem kavalerie, který později zničil čejenskou vesnici.

Po tom, co padlo rozhodnutí, vyjel Orwell Brock v čele své hordy k Martinovu ranči. Když tam dorazili, létaly již vločky v divokém tanci ve vzduchu. Bylo půl páté odpoledne a nastala tma jako pytli. Ustájili koně ve stáji a ve stodole, postavili dvě hlídky, jež měly dávat pozor na směr od města, a udělali si v domě pohodlí. Protože tam strávili celý včerejšek, vyznali se v něm.

Brock poslal dva muže do stodoly, aby odtud přinesli dost dřeva na topení. Cata se staral o poraněného banditu, kterého Amos Burke dostal jako vůbec prvního. Kulka proletěla levým nadloktím a zůstala vězet pod ramenem. Nalili do toho muže whisky, načež ho udeřili do hlavy. Míšenec kulku vytáhl, vymyl ránu alkoholem a ovázal ji. Pak si očistil ruce a přistoupil k oknu.

Venku už se setmělo. Skučela tam meluzína a vichřice vše, co jí stálo v cestě, bičovala sněhovými vločkami. Ty létaly vodorovně kolem oken. A pak se muži vyděsili. Na střeše nad jejich hlavami to třesklo a zarachotilo to, jako by z nebe začalo padat kamení.

Severní Montana měla zažít nejhorší blizard, jaký kdo pamatoval.

+ + + + +

Kolem páté odpoledne Clint, Amos a zástupce Kylman dorazili teprve do poloviny trasy. Mezitím začalo tak hustě sněžit, že dokonce i Glen Kylman měl co dělat, aby se tam zorientoval. Naštěstí cesta v některých úsecích vedla lesy, které je ukryly aspoň před nápory větru.

To, že dorazili k Milk River, si muži uvědomili teprve tehdy, když se koně začali po ledě klouzat. Vítr jim hnal do tváří sníh, když jeli po zamrznuté řece. Odtud to na ranč bylo ještě pět mil.

Na druhém břehu nejprve minuli kousek lesa, aby se pak dostali na volné prostranství. A právě když byli na něm, strhla se sněhová bouře. Vítr vanoucí proti nim byl tak prudký, že i koně museli jít krokem. Muži museli volky nevolky sesednout a táhnout zvířata na uzdách za sebou.

To vůbec nebylo jednoduché, protože byli pokryti sněhem, jenž v tom třeskutém mrazu nemohl roztát, takže okamžitě tuhl do ledové krusty, jež je obklopovala jako pancíř a z každého pohybu činila nesmírně namáhavou záležitost.

Naneštěstí se nyní na zatažené obloze začalo i blýskat, což splašilo koně. Skučící vichřice, hromy a blesky krajinu kolem nich proměnily v opravdové inferno. Ze sněhových vloček se staly kroupy, které je bily do obličeje, ačkoli měli šály vytažené až nad nos. Ztratili se a každý šel jinudy. Volání nemělo smysl, jakýkoli pokus o dorozumění v tomto pekle byl předem odsouzen k neúspěchu.

Jenže to nebylo všechno. Kroupy byly větší a větší, až měly velikost holubích vajec. Amos o tom sice už slyšel, ale nikdy by něčemu takovému neuvěřil. Teď musel uznat, že zprávy o takových kroupách nelhaly. Bezděky vykřikl, když ledový úlomek velký jako pěst zasáhl jeho levé rameno takovou silou, že mu ještě čerstvou ranou projela ostrá bolest.

Clint se prodíral vysokým sněhem, když tu oblohu pročísl blesk. Grullo zařehtal strachem. Hardin ho už nedokázal udržet, když vyrazil pryč. Kůň mu prudkým trhnutím vytrhl uzdu z ruky. Pak měl co dělat, aby v něčem podobném zabránil Blackymu. Otočil se a nastavil běsnícím živlům záda. Kroupy neuvěřitelné velikosti ho trefovaly do hlavy a do ramenou. A potom dostal ránu do zad, která ho odhodila na hruď tennessee walkera. Hřebec uhnul stranou, náhle klopýtl a skácel se na zem. Při tom strhl Clinta, který instinktivně sevřel uzdu, k zemi.

Následující blesk byl pro Clinta velkým štěstím, protože jeho pronikavá záře mu umožnila včas uhnout kopytům hřebce, jenž divoce vyhazoval všemi čtyřmi, aby se zase dostal na nohy. V následujícím okamžiku Clint uviděl, že Blacky zakopl o ulomenou silnou jedlovou větev. Nechápal sice, jak se tam dostala, ale teď už každopádně věděl, co ho to udeřilo do zad. Vstal a zvedl Blackyho.

Ani Amos nevěděl, co se přesně děje. Položil si morganovu uzdu na pravé rameno a jal se hřebce táhnout za sebou, přičemž měl bradu zabořenou v hrudi. Devil náhle skočil dopředu, drcl ho tlamou do zad a zařehtal.

V záři jednoho z blesků byl Amos odhozen do sněhu. I on pevně svíral uzdu. Pochopil, o co jde. Grullo se musel vytrhnout a v temnotě vrazit do Devila. Ten se nyní splašil a táhl Amose za sebou. Burke neměl šanci dostat se zase na nohy. Křečovitě se držel uzdy a nechal se táhnout sněhem.

Při dalším blesku se mu zdálo, že před sebou vidí temnou stěnu. Obličej mu doslova hořel. Kroupy mu strhly šálu a roztrhaly šátek. Bodaly ho a strhávaly mu z hlavy bobří čepici. Spolu se sněhem mu pronikaly za krk.

Náhle se o něco zastavil. Hřebec vyděšeně zařehtal a ucouvl. Amos při tom ztratil uzdu.

Ještě to tak, stačil si pomyslet, než se mu před očima zjevilo morganovo kopyto.

Potom dostal ránu do hlavy a ztratil vědomí.

+ + + + +

Nikdo potom nevěděl, kdy to začalo, nebo kdy to přestalo. Ta temná stěna, kterou Amos viděl, byl okraj lesa. Pouze Kylman se k němu dostal bez větších problémů. Sesedl a zavedl svého hnědáka hlouběji mezi jedle. K jedné z nich ho přivázal a schoval se za sousední kmen.

Kolem něj běsnily živly. Vichřice a kroupy svou silou dokonce lámaly větve, které padaly a narážely do jiných stromů. Svůj klobouk už zástupce ztratil dávno. Vlasy a obličej mu pokrývala vrstva ledu.

Clint Hardin na tom byl podobně. S vypětím všech sil dostal svého hřebce znovu na nohy. Blacky okamžitě vyrazil. Clint pevně svíral uzdu a jednou rukou se držel hrušky sedla. Tak ho tennessee walker dovláčel až k okraji lesa. I on zvíře přivázal k jedné z jedlí. Bouře strhávala sníh z větví, který pak tvořil mohutné závěje. Hardin si lehl do jedné dolinky, v níž se chtěl chránit před padajícími větvemi. Mohl si blahopřát, že ještě měl čepici z bobří kožešiny s chrániči uší.

Když se Amos Burke probral, síla vichřice již poněkud polevila. V zátylku ucítil tepavou bolest a vzpomněl si, co mu Devil provedl.

Uvědomil si, že koně zavětřili les.

Amos se třásl zimou. Pro sníh, který se mu dostal pod kabát, byla jeho košile skrz naskrz promočená. V třeskutém mrazu jeho tělesná teplota tak poklesla, že už nedokázal zahřát vlhkou látku. I teď cítil bolest po úderech krup na hrudi.

A pak celé to běsnění živlů náhle ustalo, pouze v lese dál skučel vítr a bez ustání sněžilo. Amos sténaje vstal. Něco se dotklo jeho zamrzlého obličeje. Tentokrát to bylo příjemné překvapení. Byl to Devil, který ho olizoval svým teplým jazykem. Amos vstal a poplácal ho po krku.

„Ty raubíři,“ řekl dojatě a přikročil k sedlu. Hledal svůj klobouk, který měl ve srolované dece. V rukavicích to bylo obtížné, jenže byly tak ztuhlé, že je nedostal z rukou. Udělal si z dlaní před ústy trychtýř a zvolal: „Clinte? Glene?“

Zprava a zleva se mu dostalo odpovědí.

Mezitím si jeho oči zvykly na přítmí. Na bílém pozadí spatřil oba muže. Hardin bez ustání klel.

„Zatraceně! Ničeho nezůstaneme ušetřeni!“

„Co je s koňmi?“ zeptal se Amos.

„Svého ještě mám,“ odvětil Clint, „a grulla také. Tomu parchantovi se zamotala uzda do větví. Co ty, Glene?“

„Jezdec i kůň v pořádku,“ stručně odpověděl Kylman.

Amos mu pověděl o své smůle. „Najdeš v tomto sněžení ranč, Glene?“ zeptal se potom.

„Ovšem,“ sebejistě odvětil zástupce. „Před námi jsou tři míle lesa. Pak je volná krajina a před rančem cesta zase vede lesem, který bezprostředně hraničí s usedlostí.“

„Pak bychom se měli vydat na cestu,“ řekl Burke. „S každou minutou stoupá nebezpečí, že umrzneme. Takže nepoddávejme se únavě, přátelé! Je mi líto, Clinte, ale o grulla se musíš starat ty. Já…“

„No jasně,“ zabručel Hardin.

Tak jednoduché, jak si to představovali, to ovšem nebylo. Jet téměř nebylo možné. Mezi jedlemi bylo příliš mnoho spadlých větví. Museli koně vést za uzdy, v důsledku čehož postupovali jen velmi pomalu. Kylman byl stále nervóznější, protože okliky ho znejišťovaly. Ztratil orientaci.

Oba federální marshalové si toho všimli a Amos zase jednou překvapil svého mladšího společníka. Ačkoli na tom byl Burke se zdravím ze všech nejhůř, pracoval jeho mozek na plné obrátky.

„Nenech se zmýlit, Glene!“ zvolal na Kylmana. „Ranč leží ve směru, odkud fouká. Dokud budeš cítit vítr ve tváři, tak jsi na správné cestě.“

Přidali do kroku. Na volném prostranství mezi oběma lesy náhle přestalo sněžit. Pro muže byla tato prudká změna nepochopitelná. Unavení a vyčerpaní nyní znovu ožili. Bylo neuvěřitelné, že ještě dokázali ze svých ztrhaných těl vydolovat další síly. Les před rančem už pro ně byl hračkou. Dostali se na jeho okraj a před posledními jedlemi zastavili.

Krajina před nimi se lehce svažovala. Z budov Martinova ranče byly vidět jen jejich obrysy. A za okny domu se svítilo!

„Díky Bohu!“ povzdechl si Kylman. „Brenda Martinová opravdu přežila.“

„Jen pomalu, Glene. Ne tak zhurta,“ varoval ho Amos.

Mladý zástupce však již pohnal svého hnědáka. Jel hlubokým sněhem ze svahu. Urazil asi dvacet yardů, když se na temném pozadí stěny domu zablesklo, načež se ozvala rána. Nedalo se poznat, zda byl Kylman zasažen. Každopádně se zhroutil z koně a padl do sněhu.

Hnědák se otočil a snažil se vrátit mezi jedle. Výstřel vyděsil i ostatní koně. Amos zoufale mával zamrzlými rukavicemi a bušil pěstmi do stromu.

„Pozor!“ polohlasně zvolal Clint, protože se právě otevřely dveře domu.

Ven vyšli tři nebo čtyři muži. V rukou drželi pušky. Amos slyšel slova muže na hlídce, který vystřelil na zástupce. Cítil, jak se ledová vrstva pokrývající jeho rukavice láme, jak se uvolňují. V následujícím okamžiku se ozval další výstřel. To byl Kylman, který vleže vypálil na jednoho z banditů. A trefil. Bandita vykřikl a zhroutil se.

Clint Hardin se zbavil rukavic rychleji a chopil se jedné z pušek. Reagoval s neuvěřitelnou rychlostí a dokázal tak skolit dalšího banditu. Ostatní se bleskově stáhli do domu a zavřeli dveře.

Kylman vstal a vrátil se k nim. Celý zadýchaný vyjádřil údiv nad drzostí banditů, kteří se po přepadení v Browningu vrátili na ranč.

„Museli přece počítat s tím, že je budeme pronásledovat,“ hlesl.

„Orwell Brock je liška podšitá,“ zavrčel Amos. „Ten tušil, že se počasí zhorší, a věděl, že stíhací oddíl by se nedostal daleko.“

Protáhl se a uvolnil si chladem ztuhlé svaly, načež si strhl rukavice z rukou. Při tom se poškrábal na zápěstích. V lehce krvácejících šrámech ho hned začal pálit chlad. Amos šťavnatě zaklel a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

Dole na ranči se znovu otevřely dveře, ale Clint s Amosem bandity několika výstřely zahnali zpět. Dva bandité se na místě skáceli, třetí o ně zakopl a Amos ho odměnil kulkou. Všechny tři jejich kumpáni odvlekli do domu, načež zavřeli dveře. Amos viděl v domě ještě další bandity.

„Teď mě dobře poslouchejte,“ řekl. „Musíme využít zmatku těch parchantů. Jestli si všimnou, že jsme jenom tři, tak všechna námaha přijde vniveč.“ Otočil se ke Kylmanovi, který držel v rukou pušku. „Glene, běž tam a nic nedělej, dokud ti nedám znamení. Až vystřelím, tak začni pálit i ty.“ Ukázal na siluetu stodoly, jež se rýsovala ve sněhu. „To platí i pro tebe, Clinte,“ dodal Amos. „Ti. chlapi si musejí myslet, že je obklíčil stíhací oddíl.

Ty si lehneš na místo, ze kterého budeš moct vidět na zadní stranu domu. Až uslyšíš můj výstřel, začni ostřelovat okna.“

„Ty a ta tvoje herka se k sobě fakt hodíte,“ zabručel Hardin a šel ke svému koni, aby si vzal i svou druhou pušku. Potom se přikrčen rozběhl podél okraje lesa.

Amos zástupci poklepal na rameno. „Běž, Glene!“

Pak hleděl za Kylmanem, který se také přikrčen rozběhl ke stodole. Soustředěná palba musela bandu opravdu šokovat, navíc když hned ze začátku dostali pět banditů.

Clint a zástupce dorazili na určená místa.

Amos se též vydal dolů. S krátkohlavňovou winchestrovkou v rukou se prodíral sněhem směrem k domu. Zhruba dvě stě yardů od něj se zastavil v úrovni dveří. Cítil, jak mu tuhnou prsty.

„Orwelle Brocku!“ zvolal. „Hovoří federální marshal Amos Burke! Obklíčili jsme ranč a vyzýváme vás, abyste se vzdali. Vyjděte po jednom ven a odhoďte zbraně!“

V jednom z oken spatřil siluetu jednoho muže, který vyrazil sklo a prostrčil ven hlaveň. Amos bleskově zvedl winchestrovku a vypálil. Bandita vykřikl a byl kulkou odhozen dozadu. Burke viděl, jak padá, když vtom začali střílet i Clint a Glen Kylman.

Amos se vrhl do sněhu a uslyšel, jak se na zadní straně domu roztříštilo sklo. Bandité na to odpověděli rozzuřeným řevem. Pak se náhle rozhostilo ticho. Burke byl poněkud nervózní. S tím, čeho dosud dosáhli, byl více než spokojen, ale přesto si dělal starosti. Třásl se zimou. Mrazivý vzduch mu tisíci neviditelnými jehličkami bodal do poškrábaných rukou, v nichž nyní pocítil projevy dny. Poznal, že má horečku. Přestával zřetelně vidět obrysy domu. Věděl, že dlouho nevydrží.

Nahoře Clint čekal marně. V okně, které prostřelil, se nic nehýbalo. Vystřelil z obyčejné winchestrovky. Nyní se opíral o kmen jedné jedle.

Potom se sedlovou karabinou v rukou přikrčen seběhl ze svahu a opatrně se připlížil k domu. Přitisknut ke stěně se posunul k oknu a odvážil se nahlédnout dovnitř. V místnosti za oknem byla tma, ale otevřenými dveřmi viděl do osvětlené kuchyně. Před předním vchodem leželo několik banditů, z nichž se pouze jeden pomalu pohyboval a sténal. Nemohl vstát, protože ostatní leželi na něm.

V tom okamžiku uslyšel výstřely a výkřiky. Přikrčen oběhl dům. Bandité museli dům opustit oknem vpředu a nyní běželi ke stodole.

Kylman na ně střílel, ale muže to nezastavilo. Několik z nich běželo do stáje. Clint na ně vypálil, ale nepoznal, jestli trefil. Třikrát zaduněla Amosova winchestrovka.

Hardin viděl, jak bandité odsunuli závoru vrat stodoly, otevřeli je a zmizeli uvnitř. Jiní se ukryli ve stáji. Clint přikrčen přiběhl k Amosovi, který nehybně ležel ve sněhu. Když si k němu klekl, vyrazili bandité na svých koních ze stáje a stodoly a tryskem cválali pryč, jako by měli čerta v patách.

Clint jemně zatřásl svým druhem. „Amosi?“

Burke nereagoval. Clint se vyděsil. Zvedl Burkovu pušku a pověsil si ji vedle své karabiny přes rameno. Potom Amose otočil na záda, vzal ho pod paži a odvlekl ho ke stěně domu, kde ho opatrně položil do sněhu.

„Glene?“ zvolal, ale odpovědi se nedočkal.

Kylman už nestřílel, když bandité otevřeli vrata stáje a stodoly. Clint si nyní sundal pušky z ramene. Amosovu odložil a v ruce si ponechal jen svou vlastní karabinu. Pak oběhl dům dozadu a oknem pohlédl dovnitř. Situace uvnitř se nezměnila.

Pažbou winchestrovky vyrazil střepy, zmáčkl kliku a otevřel okno. Potom vklouzl dovnitř. Byla to ložnice. Přišel do kuchyně. Zraněný bandita ještě stále nedokázal vylézt zpod svých mrtvých kumpánů. Blouznil a Clinta si skoro nevšiml. Před rozbitým oknem ležel na zádech další mrtvý.

Clint se opatrně přiblížil k otevřeným dveřím, které vedly do osvětleného obývacího pokoje. Byl prázdný. S jednou okenicí na boční straně domu mlátil vítr o stěnu.

Clint si oddechl úlevou a dal se do práce. Nejdřív odtáhl oba mrtvé od dveří. Pak odvlekl raněného do ložnice a želízky ho připoutal k noze postele.

Otevřel dveře, vyběhl doleva a zakopl o banditu, kterého trefil Kylman hned první ranou. Zaklel, vstal a běžel dál. Dorazil k Amosovi, zvedl ho a odtáhl ho do domu. V ložnici ho položil na postel. O tom, že raněný bandita již není ozbrojen, se přesvědčil už předtím. Díky tomu, že byl připoután k posteli, nemohl se dostat k Burkovu revolveru.

Hardin vyběhl ven a zamířil doprava. Hned vzápětí zakopl o hromadu sněhu a spadl. S klením se posbíral ze země a vydal se vysokým sněhem ke stodole. Náhle uviděl ve sněhu tělo. Sklonil se k němu. Byl to jeden mrtvý bandita, který to koupil už v sedle. Co ale bylo s Kylmanem?

„Glene, kde jsi?“ zvolal Hardin a narovnal se.

Od stěny stodoly se ozývalo slabé sténání. Okamžitě se tam rozběhl. Kylman ležel ve sněhu a ramenem se opíral o stodolu. Clint si k němu klekl.

„Zatni zuby,“ řekl. „Odnesu tě do domu. Banditi upláchli. Je po všem.“

Hodil si pušku přes rameno, opatrně vzal zástupce do náručí a odnesl ho do domu, kde ho u rozpálených kamen položil na zem. Vyděsil se, když spatřil díru v Kylmanově kabátě. Promrzlou látkou prosakovala krev. Také jeho oblečení bylo celé od krve. Viděl, že zástupce je v posledním tažení. Stáhlo se mu hrdlo.

Než se mohl začít starat o oba muže - pokud to vůbec bylo možné - musel přivést koně. Vstal a přitom náhodou za jedním z oken zaregistroval pohyb. Bleskově vytáhl křížným tasením své dva revolvery a vrhl se stranou. Při tom okamžitě vystřelil, jenže hned vzápětí zakopl o Kylmanovu nohu. Když uslyšel pronikavý výkřik zvenčí, věděl, že netrefil, protože obě kulky se zaryly do stěny vedle okna. Ještě nikdy nebyl Clint Hardin tak rád, že minul. Poznal totiž, že málem zastřelil ženu.

Ihned přiběhl ke dveřím a otevřel je. Stála tam vyděšená dívka, která nyní znovu vykřikla a pohlédla na něj vytřeštěnýma očima.

„Slečna Martinová?“ nevěřícně se zeptal Clint a rozepnul si kabát, aby mohla vidět hvězdu na jeho hrudi.

Přišla k němu a se slzami v očích se mu vrhla do náruče. Hladil ji po jejích rozcuchaných vlasech a uklidňoval ji. Přitom myslel na umírajícího Glena Kylmana.

Ten záchranu Brendy Martinové zaplatí svým životem.

+ + + + +

V následujících hodinách měl Clint Hardin plné ruce práce. Nejdřív se musel postarat o děvče. S Brendou Martinovou se nedalo mluvit. Celá se třásla a mumlala slova, která nedávala smysl. V oblečení, které měla - v bavlněné košili, kalhotách a lehkém kabátě - musela být silně podchlazená. Proto přitáhl ke kamnům lavici a z ložnice přinesl vlněnou deku. Pak děvče posadil na lavici a přes ramena mu přehodil přikrývku.

Celou tu dobu byl velmi nervózní. Co když si bandité všimli, že to byl jen bluf? Že tam žádný oddíl z města není? Vzal si winchestrovku a nabil ji. Pak opustil dům, zavřel za sebou dveře a přitiskl se k tmavé stěně, aby nebyl snadným terčem. Bylo slyšet jen skučení větru.

Přikrčen se vydal hlubokým sněhem k okraji lesa. Dorazil tam a zamířil ke koním. Divoký morgan ho nejdřív vůbec nechtěl pustit k sobě, takže vzal za uzdy Blackyho a grulla a odvedl je do stáje. Morgan kráčel za ním. Clint odsedlal Blackyho, složil zásoby z grulla a hodil si sedlové kapsy přes rameno. Morgana tam prostě a jednoduše nechal stát. Potom se vrátil do domu.

Nakonec odvlekl mrtvé bandity ven a nechal je ležet ve sněhu. Po všech těch útrapách už byl i on unavený a hrozilo, že se každým okamžikem zhroutí vyčerpáním. Neustále vyhlížel z okna, ale venku se nic nedělo. Bandité jim na bluf očividně skočili.

Uslyšel sténání. To byl Kylman. Clint si k němu klekl. Zástupce měl široce otevřené oči a hleděl na něj. Tu se zachvěl a pak strnul. Z koutku úst mu vytekla krev. Hardin mu zatlačil oči, odvlekl ho před dveře a položil ho stranou od ostatních mrtvých do sněhu.

Potom šel do ložnice. Rozsvítil kerosinovou lampu na nočním stolku a přistoupil k posteli. Amos v horečce kroutil hlavou. Clint z něj odstranil deky a položil Amose na podlahu. Pak odnesl matraci a ložní prádlo do kuchyně a položil je na vyhřáté místo, kde předtím ležel Kylman. Než na něj uložil Amose, s úlevou zjistil, že neutrpěl žádné střelné zranění.

Vrátil se do ložnice, aby do kuchyně odnesl zraněného banditu, jenže ten už byl na pravdě boží. Z posledních sil mrtvého odtáhl ven. Pak nabral sníh do velkého hrnce a kotle a obě nádoby postavil na kamna.

Ve spíži našel dózu s kávou. Rozemlel její zrnka v mlýnku a mletou kávu nasypal do konvice. Teprve nyní si všiml železné pumpy vedle kamen. Vztekle ji zvedl, protože si pomyslel, že si mohl ušetřit tu námahu s roztápěním sněhu. Trubky však byly tak zamrzlé, takže se nakonec nemusel proklínat.

Mezitím mu roztálo zmrzlé oblečení. Svlékl si kožich a klekl si na něj. Potom vysvlékl Amose, postavil vedle matrace hrnec s horkou vodou a promasíroval ztuhlé partnerovo tělo od hlavy až k patě. Při tom neustále pošilhával po Brendě Martinové, která se chvěla zimou na lavici a byla naprosto apatická.

Clint si vzpomněl na jednu metodu, kterou v silném mrazu a při podchlazení používali indiáni. Dlouho neváhal a začal jednat. Přistoupil k Brendě Martinové a stáhl z ní deku. Potom svlékl i ji. Nijak na to nereagovala. Pohled na její nahé tělo ho nenechal chladným, ale byl tak vyčerpaný, že její krásu registroval jen tak mimochodem. Uložil ji na matraci vedle Amose, strčil ji těsně k němu a hodil na ně prostěradlo i všechny deky.

Brenda Martinová to patrně vůbec nevnímala. Usnula, sotva ji přikryl dekou. Clint přinesl zvenčí ještě jednu mísu se sněhem a dal hrst chladivého sněhu Amosovi na rozpálené čelo. Pak se posadil na lavici u kamen, nalil do konvice horkou vodu a vytáhl si doutník. Na kuchyňském stole ještě stály hrnky, ze kterých pili bandité. Přitáhl lavici ke stolu, náboji ze sedlové kapsy nabil svou winchestrovku a položil ji i s druhou puškou na stůl. Potom zhasl lampy a posadil se na lavici. Otevřel kamna, takže místnost se nyní mohla rychleji vyhřát. Oheň otevřenými dvířky kamen osvětloval kuchyni.

Horká káva mu prospěla. Vzpomněl si na výpověď, kterou učinil Emmet Doyle. Pokud mladý bandita mluvil pravdu, pak byl Amosův bluf neuvěřitelným úspěchem.

Před domem leželo jako na výřadu šest mrtvých banditů. To znamenalo, že uniklo jen šest lumpů. K těm ovšem patřili ti nejnebezpečnější muži. Jelikož Doyle psance přesně popsal, věděl Clint, že Orwell Brock, Cata a Caleb Braggen nejsou mezi mrtvými, jedině že by někdo z nich byl tím mrtvým u stodoly. Kořist z přepadení si určitě vzali s sebou. Ale sedm mrtvých? To znamenalo, že skoro každý výstřel byl smrtící, trefou. A to v tom šeru přece bylo naprosto nemožné!

Úspěch jejich překvapivého útoku byl hádankou, kterou nedokázal rozluštit. Při hloubání nad touto záhadou několikrát zaklímal. Vždycky se ale probudil.

Nesmím usnout, pomyslel si a vetřel si do očí tabák. Pekelně to pálilo a vhánělo mu to slzy do očí. Znovu si nalil kávu. Při tom se zaposlouchal do klidného oddechování dívky. Malá tvrdě spala, zatímco Amos cosi mumlal v horečce. Clint už pálení v očích necítil. Blahodárné teplo a Amosovo mumlání na vyčerpaného muže působily jako uspávací prostředek.

Hlava mu klesla na stůl, když usnul.

+ + + + +

Následujícího rána ho probudil nějaký hluk. Musel spát jako zabitý. Vyděšeně se zvedl, ale jeho ruka, kterou chtěl sáhnout po pušce, hned zase klesla.

Byla to Brenda Martinová, která se otáčela u kamen. Oblékla si nové šaty a učesala si vlasy, které se jí mírně vlnily a sahaly jí až po ramena. Na kamnech se něco škvařilo v pánvi. Deky pověsila před rozbité okno, jímž tam foukal vítr a lehce házel těmi přikrývkami. Pod oknem ležel na podlaze sníh, který tál, zatímco dovnitř pronikaly další vločky.

Brenda Martinová posunula pánev na kraj kamen a otočila se. Když se jejich pohledy střetly, zrudla. I Hardin byl v rozpacích - a ona si toho všimla.

„No dobrá,“ řekla. „Bylo to správné, ale ráda bych věděla jméno muže, který mě bez zeptání svlékl.“

Clint vstal. „Jsem federální marshal Clint Hardin,“ představil se a ukázal na svého druha, který ještě stále neklidně spal. „To je federální marshal Amos Burke.“

„Já jsem Brenda Martinová. Těší mě, že vás poznávám.“

Přistoupila k příborníku, vytáhla odtud talíře a příbory a pak prostřela. „Mnohokrát děkuji, marshale. Zachránil jste mi život. Jinak bych ve stodole umrzla.“

Vzala pánev a nabrala míchaná vajíčka na oba talíře. Při tom Clintovi řekla, že venku opět zuří sněhová bouře.

„Musím se jít postarat o koně,“ poznamenal Clint a chtěl jít ke dveřím.

„To není nutné,“ zadržela ho. „Už jsem to udělala. Proč jste neodsedlal toho morgana? Byl mi opravdu vděčný, když jsem to udělala.“

„Cože?“ užasl Clint. „Vy tím chcete říct, že jste mu sundala sedlo?“

„Co je na tom tak zvláštního? Toto je koňský ranč. Já jsem vyrůstala s koňmi.“ Vložila si jedno sousto do úst a podotkla: „Nenechte to vystydnout, marshale.“ Pak pohlédla na Amose Burka. „Váš kolega na tom není dobře. Vypadá to na zápal plic. Uvařím mu silnou polévku.“

Hardin už ničemu nerozuměl. Je to ta vyděšená dívka ze včerejška? Toto je přece úplně jiná žena.

„Poslouchejte, slečno - slečno Martinová,“ zakoktal. „Ten morgan patří mému společníkovi a nikoho cizího k sobě nepustí. Je to outlaw, jestli víte, co to znamená.“

Přikývla. „Toho jsem si všimla hned,“ poznamenala. „Poznala jsem mu to na očích. Při vší vděčnosti v nich měl pořád potměšilý pohled, který mě varoval. Já se v koních vyznám. Když byl můj otec nebo někdo z mých bratří nemocný, tak jsem za ně musela zaskočit. Chytali jsme divoké koně v horách a…“

Položila vidličku na stůl a utřela si slzy v očích. Náhle opět působila bezmocně. Clint měl sto chutí ji obejmout.

„Umím si představit, jak vám teď je,“ řekl pohnutým hlasem.

Pohlédla na něj. „To určitě ne, marshale.“

Rozechvělým hlasem mu pověděla o tom, co prožila od příjezdu banditů před dvěma dny. O vraždách členů její rodiny, o strachu, který zažila v těch nekonečných hodinách ve stodole. Pak mu vyprávěla, jak po odjezdu banditů zahrabala mrtvé ke stěně domu do sněhu, a tom, jak chtěl jet do Browningu, což jí překazil nečekaný návrat banditů.

„To byste musel být ženou, abyste to pochopil, marshale. Muž jako vy to asi tak nepocítí. Náhle jsem zůstala sama, ztratila jsem všechny, o které jsem se dosud mohla opřít.“

Dojedli mlčky. Pak Brenda postavila na stůl konvici s kávou a dva porcelánové hrnky a oběma jim nalila.

Pohlédla mu do očí a řekla: „Nedokážu pochopit, jak jste s tou bandou dokázali zatočit jen vy dva. Kdybych to nezažila, tak bych tomu nikdy nevěřila.“

Clint jí vyprávěl o zástupci Kylmanovi a všiml si, že ji jeho smrt ranila. Znala toho mladého muže. Clint jí také pověděl o poslání, které jej a Amose zavedlo do Browningu, o přepadeních Sněžné bandy a o zatčeném banditovi.

Děvče mlčelo.

„Nějak vás přešla řeč, slečno Martinová,“ prohodil Clint.

„Říkejte mi Brendo, Clinte,“ odpověděla. „Víte - na tom, co vám pověděl Doyle, něco nehraje. Chytali jsme divoké koně v údolích Glacier Range. Často jsme ale jezdili přes Logan Pass až na druhou stranu. Znám tuto část Skalistých hor jako své boty. A na Trout Creeku žádné zlatokopecké chaty nejsou. Ale napravo od průsmyku, nějakých deset mil severně od pramenů Belly River, je jeden opuštěný tábor.“

„Jste si tím jistá?“

Přikývla a vstala. Potom šla do obývacího pokoje. Když se vrátila, přinesla potrhanou mapu, kterou rozložila na stole. Pak ukázala prstem na Logan Pass a na to místo u Belly River.

„Tady jsou zchátralé sruby, ve kterých jsme občas přespávali,“ řekla na vysvětlenou.

Clint uvažoval. Proč by jim Doyle lhal? K tomu přece neměl důvod, když ho jeho přátelé ponechali svému osudu.

A pak mu to došlo.

Zahvízdl a rozrušeně řekl: „Vy jste poklad, Brendo! Doyle nám nelhal. To Orwell Brock svým lidem namluvil, že jeho cílem je Trout Creek. Proto se nestaral o to, jestli nám jeho zranění lidé padnou do rukou, rozumíte? Jeho skutečným cílem byla od začátku Belly River. Každý, koho chytíme, nám bude tvrdit, že chtějí k Trout Creeku, protože tomu ti bandité věří. A Brock nadto zinkasuje podíly těch mužů. Jaká ďábelská hra! Kde máte lopatu, Brendo?“

Děvče ukázalo na úzkou skříň vedle kamen. Clint vyskočil a vytáhl odtud lopatu. Potom vyběhl ven. Měl co dělat, aby se v té vichřici dostal na místo, kde pod novým sněhem leželi mrtví bandité. Začal odhazovat sníh a pak opatrně vyhrabal těla. Brenda přišla ke dveřím a užasle na něj hleděla. Clint zatím strčil násadu lopaty pod těla banditů a otočil je. Pak je nechal ležet, věděl, že je zakryje nový sníh.

Vrátil se dovnitř, postavil lopatu do skříně, otočil se a ochraptělým hlasem řekl: „Teď už je mi jasné, proč ten náš bluf tak vyšel. Tolik kulek, co ti chlapi koupili, jsme přece nevystřelili. To je postříleli jejich vlastní kumpáni. Ten Brock je ale zloduch! Brendo, mohu vás tu nechat se svým společníkem samotnou? Banda už se určitě nevrátí. V tomto počasí ovšem ani nemůžeme počítat, že někdo přijede z města. Nebo vám můj návrh nahání strach?“

Zavrtěla hlavou. „To nic, jenom jsem po tom krveprolévání byla trochu v šoku a zmocnil se mě pocit, že jsem ztracená. Umím zacházet se zbraněmi skoro stejně tak dobře jako moji bratři. Ale snad v této vichřici nechcete do Browningu?“

„Ne, na Logan Pass,“ odpověděl Clint.

Udiveně na něj pohlédla a zalapala po dechu. „Zbláznil jste se?“

„Vám, že to zní šíleně, Brendo, ale myslím to zatraceně vážně. Zbylo už jen šest banditů, totiž Brock a jeho nejlepší muži. A ti přemýšlejí stejně jako vy, věří, že je v tomto počasí nikdo pronásledovat nebude. Jenže to neznají Clinta Hardina. Viděl jsem, že tu máte dost potravin, takže si vezmu grulla. Postarejte se o to, aby se můj kolega zase zotavil. Až bude O.K., tak ať za mnou jede k Belly River. Vyřiďte mu to, prosím.“

Brenda se mu to pokusila vymluvit, ale Clint ji neposlechl. Oblékl si svůj kožich a chopil se obou pušek na stole. Potom se na ni usmál a vyšel ven. Přiběhl ke stáji, osedlal Blackyho, načež naložil zásoby na grulla. Jeden pár sněžnic tam nechal pro Amose.

Brenda celá bez dechu přiběhla do stáje. Přes rameno měla přehozený kožešinou podšívaný kabát a bobří čepici. S jiskřícíma očima mu vtiskla ty věci do rukou.

„Tady, vy blázne jeden!“ řekla. „Jeden z mých bratrů byl vaší velikosti. Aspoň vám bude teplo, když si to vezmete.“

„To jste velice laskavá, Brendo,“ odvětil s úsměvem Clint a vzal si to. Pak náhle dívku přitáhl k sobě a políbil ji na čelo. Trhla sebou a dala mu pohlavek. Clint se jen zasmál. Potom si natáhl rukavice a vyšvihl se do sedla. S úsměvem na ni mávl, chopil se uzdy grulla a vyjel ze stáje.

Brenda za ním hleděla, dokud nezmizel za závoji padajícího sněhu.

„Hodně štěstí, Clinte Hardine,“ zašeptala a vrátila se do domu.

+ + + + +

Po chvíli vichřice ustala, ale sníh padal dál. Mezitím už ho napadlo tolik, že se v něm koně propadali skoro až po břicho. Na západ od ranče se táhla otevřená krajina s osamocenými jedlemi a zasněženými keři. Hardin držel hlavu skloněnou a lehce otočenou doleva, protože vítr foukal šikmo zprava.

Opět si až po oči vytáhl šátek a šálu, aby si chránil tvář před mrazem. Po jedné míli by se nejraději obrátil zpět. Neustále měl před očima obrázek té dívky, jak stojí u kamen. Dobře vypadají ženy ho přitahovaly a Brenda Martinová byla přímo krásná. To, že mu po tom polibku dala pohlavek, jen zvýšilo jeho touhu.

Potom se ho však opět zmocnila lovecká horečka. A proti té nic nezmohl. Navíc pociťoval vztek kvůli Kylmanově smrti. Mladý zástupce měl na to, aby se stal dobrým marshalem. Jeho odvaha a rozvážné jednání, aniž by u toho nadělal mnoho řečí, se Clintovi zamlouvaly.

Přesto si Hardin uvědomoval, že jeho hlavní hnací silou je nyní jeho temperament. Ačkoli si chránil tvář, jak jen to šlo, zalepoval mu sníh oči. Kdyby se vrátil, přiznal by svou chybu, a na to nebyl zvyklý.

Takže jel dál na západ k zalesněným kopcům, za nimiž se táhl mocný masiv Glacier Range. Tam chtěl někde mezi jedlemi postavit stan a počkat, až se počasí umoudří. Jednou přece musí přestat sněžit.

Protože ztratil ponětí o čase, nevěděl, jak daleko se dostal. Šlo to ovšem jen velmi ztěžka. Viditelnost byla nanejvýš dvacet yardů. Občas uviděl jedli či keř, teprve až byl těsně před ním.

A pak se to stalo. Krajina byla zvlněná a plná výmolů, které byly plné ještě měkkého sněhu. Jeden z těchto výmolů se stal Blackyho osudem. Hřebec do něj šlápl a skácel se. Hardin slyšel, jak vyděšeně řehtá, zatímco přes Blackyho hlavu letěl ze sedla do sněhu. Při tom mu pochopitelně vyklouzla z ruky grullova uzda. Soumar odskočil a s rozechvělými slabinami tam zůstal stát.

Clint se posbíral ze země. Blacky se marně snažil dostat znovu na nohy. Hardin sáhl oběma rukama po uzdě a zatáhl za ni. Hřebec vstal, zařehtal a znovu upadl. Clint viděl, jak se mu podlomilo levé přední koleno a jak se svalil na bok.

„Pojď, Blacky, pojď!“ zvolal Hardin a znovu zatáhl za uzdu.

Tentokrát Blacky jenom zvedl hlavu a pohlédl na něj vytřeštěnýma očima. Clinta při tom pohledu polil studený pot. Pustil uzdu a klekl si do sněhu. Potom hřebce poplácal po krku a chvíli na něj promlouval. Blackymu klesla hlava do sněhu. Znovu ten zmučený pohled.

Clint se zhrozil. S neblahým tušením chytil koně za levé přední kopyto a opatrně jej zvedl. Blacky trhl hlavou a zařehtal. Clint ho hned pustil a pohladil hřebce po nozdrách, z nichž mu stoupala pára. Při tom se tomuto jindy tak tvrdému muži objevily v očích slzy.

Tennessee walker měl zlomený levý spěnkový kloub. Clint si před něj klekl do sněhu a pohlédl na něj. Věrné zvíře na něj neustále hledělo, jako by si chtělo zapamatovat jeho pohled. Hardin si s velkým úsilím stáhl pravou rukavici. Když si ji konečně sundal, chvěla se mu ruka.

„Je čas se rozloučit, Blacky,“ řekl rozechvělým hlasem a znovu hřebce pohladil po nozdrách. Zvíře mu olízlo ruku. Clint si to nechal líbit. Nestyděl se za své slzy.

„Díky za všechno, můj věrný příteli,“ řekl přidušeným hlasem. „Budeš mít to nejlepší místo v koňském nebi, to ti slibuju, Blacky.“

Pak z něj pomalu odtáhl ruku. Rychle namířil hřebci na hlavu revolver a stiskl spoušť. Blacky se zachvěl a zůstal bezvládně ležet. Clint vstal. Strčil si kolt do pouzdra a strhl si i druhou rukavici. Potom mrtvému zvířeti odepnul sedlo.

Pomalu kráčel sněhem ke grullovi, který při výstřelu odběhl. Clint jej zavedl zpět k mrtvému hřebci a s velkým úsilím odvázal ze soumarského sedla sněžnice.

Za tu krátkou dobu bez rukavic jeho prsty prokřehly. Hodil Blackyho sedlo na soumara a pevně ho k němu přivázal.

Když si připnul sněžnice, už znovu cítil prsty. Mezitím mu rukavice zmrzly tak, že si je skoro nedokázal natáhnout. Konečně se mu to podařilo, vzal grulla za uzdu a jal se ho táhnout za sebou.

Hluboce zarmoucen se vydal zpět k ranči. Často si volil tu nejpřímočařejší cestu a pokaždé zvítězil. Nyní však ztratil svého nejlepšího přítele. Kladl si vinu za Blackyho smrt.

Clint Hardin byl poražený člověk.

+ + + + +

Na ranči se Brenda Martinova pozorně starala o Amose Burka. Horečka už mu klesla. Pohled na hezké děvče mu dodával síly.

Představili se, když ho krmila silnou kuřecí polévkou. Vyprávěla mu o tom, co se dělo na ranči. Samozřejmě se hned vyptával na Hardina a Kylmana. Ptal se i na bandity, protože už druhou část jejich velkého blufu nevnímal.

Kylmanova smrt jím otřásla, Hardinova paličatost ho rozzuřila. Ačkoli jím cloumala horečka, dokázal již aspoň uvažovat.

„Ten proklatý hlupák!“ vztekle zavrčel. „V takovém počasí se do hor nikdy nedostane.“

„Nevzrušujte se, Amosi,“ řekla Brenda. „Musí přece vědět, co dělá. Vždyť je to dospělý člověk.“

„Dospělý, ale prchlivý jako čert!“ zaklel Amos.

Brenda mu podala poslední lžíci polévky a odešla ke krbu. Vrátila se s velkým smaltovaným hrnkem, který mu přiložila ke rtům, zatímco mu rukou podložila záda.

„Opatrně, nepopalte se.“

Napil se a popálil se.

„Co to ksakru je?“ zvolal. „Myslel jsem si, že jste mi přinesla kávu. Toto chutná jako šalvějový čaj.“

„Však to také je šalvějový čaj,“ odvětila s úsměvem. „Jak se takové svinstvo dostane na koňský ranč?“

„Táta ho v Browningu koupil od jednoho potulného doktora,“ odvětila. „Ta směs opravdu pomáhá proti horečce. Ještě se budete divit.“

„Divím se jenom kvůli svému společníkovi,“ zabručel Amos a pohlédl jí do očí. „Clint je opravdu ťulpas, když opustí tak hezké děvče a muže v horečce. Nevykládejte si to, prosím, špatně, Brendo. Měl pomyslet na to, že se bandité mohou vrátit.“

Brenda mu vyprávěla o Clintově domněnce, že Orwell Brock lhal svým vlastním lidem. Tak se Amos také dozvěděl, že ty zlatokopecké chaty jsou jen na Belly River.

„Pomozte mi, Brendo,“ poprosil. „Chtěl bych se posadit ke stolu a podívat se na mapu.“

Protestovala, ale on na tom trval. S rozechvělýma nohama podepírán Brendou přivrávoral ke stolu a posadil se na židli. Brenda ho zabalila do vlněné deky a pak uvařila oběd. Zatímco se skláněl nad mapou, potají jej pozorovala.

Měla toho hubeného muže s jizvou na bradě ráda. Jeho hartusení jí čímsi připomínalo otce. Ten také nikdy nechodil pro šťavnatý výraz daleko. To srovnání jí připomnělo tragédii její rodiny. Jakou má teď budoucnost? Sama divoké koně chytat nemůže, takže asi bude muset prodat ranč. V každém případě ale chtěla počkat do jara, až roztaje sníh a ona bude moci pohřbít mrtvé. Trhla sebou.

„Na co myslíte, Brendo?“ zeptal se Amos.

Řekla mu to. Myšlenka na to, že by se vzdala ranče, jí podle všeho otřásla. Amos tomu dobře rozuměl.

„Neznáte nikoho, kdo by pro vás mohl chytat divoké koně?“ otázal se.

„Takové není snadné najít,“ odpověděla. „Potřebovala bych přinejmenším tři muže, kteří rozumí své práci.“

„Možná jste jednoho nalezla,“ usmál se. „Trochu tomu rozumím a v žádném případě nejsem příliš starý na to, abych se nemohl něco naučit. Pak bychom potřebovali už jen dva.“

„Děláte si snad legraci?“ otázala se udiveně.

Amos jí vysvětlil, že to je jeho poslední akce. Vyprávěl jí také o svém záměru stát se podílníkem ranče svého bratra.

„Ale ten se obejde i beze mě,“ dodal zamyšleně. „Řekl bych, že takový koňsky ranč by nebyl špatnou investicí pro mé úspory, co myslíte?“

Zazářily jí oči. „Vy to opravdu myslíte vážně,“ řekla radostně a náhle ho objala. „Och, Amosi. Mohl byste mě považovat za něco jako svou dceru?“

Přikývl. „K tomu není nutná příliš velká dávka fantazie, děvče.“

Rozplakala se a pokryla jeho zarostlou tvář polibky. „To by mi moc pomohlo. Díky, Amosi! Jsi skvělý.“ Znovu ho políbila.

Pak se rozletěly dveře. Na jejich prahu stál Clint.

Odtrhli se od sebe, jako by je někdo přistihl in flagranti.

+ + + + +

„Clinte!“ zvolala Brenda Martinová a vyskočila.

V jejím hlase zazněla radost a úleva. Přiběhla k němu a roztáhla ruce, ale on ji odstrčil stranou a přišel ke kamnům. Zahříval si ruce nad žhavou plotnou a sklonil hlavu. Led na jeho oblečení roztával. Pokaždé, když kapka vody dopadla na plotnu, se ozvalo zasyčení. Brenda rozrušeně pohlédla na Amose. Ten si jen přiložil ukazováček ke rtům.

U Clintových nohou se utvořila kaluž vody. Po několika minutách si byl schopen stáhnout rukavice. Potom si odvázal šálu a šátek, na židli pověsil čepici z bobří kožešiny a zledovatělý kožich. Pak se posadil ke stolu.

Pohlédl na Amose, vytáhl si doutník a řekl: „Ty bílé skvrny, co máš ve tváři, se mi nelíbí.“

Amos přikývl. „To asi budou omrzliny. Jak se ti vedlo?“

„Poučil jsem se, Amosi.“

Burke tušil, jaké přemáhání ho tato věta musela stát.

Brenda odešla ke kamnům a zase se začala starat o jídlo.

Clint zajíkavě vyprávěl, co se stalo. Amos z vlastní zkušenosti věděl, co pro muže znamená ztráta věrného zvířete.

„To je mi opravdu líto, Clinte,“ řekl. „Měls na mě počkat, chlapče. Samozřejmě, mohlo by se to stát, i kdybychom jeli dva.“

„Přestaň, Amosi,“ zavrčel Hardin. „Byla to moje chyba vyjíždět v tomto počasí.“ Vytáhl si hodinky. „Byl jsem pryč pět hodin a Blacky leží možná dvě míle odtud. Dvě všivé míle, které ho stály život!“

Amos se předklonil. „Byla to smůla, Clinte! Ale to vytrvalé sněžení je naše výhoda.“ Pak rozprostřel mapu.

„Výhoda?“ ironicky se zasmál Hardin. „Právě jsem se ti pokoušel vysvětlit, že v takové chumelenici se za hodinu dá urazit tak nanejvýš míle.“

„S tím souhlasím,“ přisvědčil Amos. „Myslíš snad, že bandité jsou na tom jinak? O. K., získali pár hodin, v nichž výjimečně nesněžilo. Možná ve tmě dorazili do kopců. Ale mají toho jistě plné zuby, Clinte! A jsou bez zásob a náhradních koní! Ti se v tom počasí nedostanou ani ke Glacier Range, o Logan Pass ani nemluvě. Dlouho jsem o tom přemýšlel, Clinte.“

Jezdil prstem po mapě.

„Ještě pořád nerozumím,“ odvětil Clint.

„Bandité byli od svého útěku vystaveni tomuto počasí. Především třeskutému mrazu. A nemají skoro žádné potraviny. Co myslíš, v jakém jsou teď stavu?“

Clint přikývl. „No dobrá, Amosi! Ale kde vězí teď?“

Amos pohlédl na Brendu, která přistoupila ke stolu. „Na sever a na západ už opravdu není žádný ranč, děvče?“

„Ne, Amosi,“ odvětila. „Ale v kopcích na úpatí Glacier Range žije jeden osadník. Je to už starý muž, který vždy dvakrát ročně jezdí na nákupy do Browningu. Klade pasti.“

Sklonila se nad mapu a ukázala prstem. „Tady někde je jeho chata.“

„Jestli Orwell Brock zná zlatokopecké chaty na Belly River, tak se dá předpokládat, že ví i o tom osadníkovi,“ přemýšlel nahlas Amos. „A v tomto nečasu člověk zleniví a nechce se mu nikam jezdit. Takže by tam měli nějakou dobu zůstat.

Zítra ráno vyrazíme, Clinte, nezávisle na tom, jaké bude počasí. Doufejme, že bude dál sněžit. Potom ti chlapi určitě zabloudí.“

„A když sněžit přestane?“ otázal se Hardin. „Pak se určitě hned vydají na cestu.“

„To uvidíme, až přijedeme k tomu srubu,“ odvětil klidným hlasem Amos. „Clinte, můj instinkt mi napovídá, že je dostaneme.“

Hardin se suše zasmál. „Ano, tvůj instinkt, to už tady bylo.“

„Jenom se směj,“ ušklíbl se Amos. „Ale jestli opravdu chtějí k Logan Pass, tak past sklapne.“ Udeřil se pěstí do otevřené dlaně a dodal: „Potom zažijí nemilé překvapení. Vsadíš se, Clinte, že průsmyk je po tom týdenním sněžení nesjízdný? Budou se muset obrátit a tak nám vběhnou do náruče.“

Clint na něj hleděl s otevřenými ústy. „Člověče, Amosi,“ prohodil rozrušeně, „to mě opravdu nenapadlo. Průsmyk musí být opravdu nesjízdný, byl by zázrak, kdyby se tudy dalo projet. Vím, že se tudy nedá jet už při sebemenším sněžení. Ale můžeš jet ve svém nynějším stavu?“

„Zítra ráno budu O.K.,“ zazubil se Amos. „A Brenda může oddíl z města poslat za námi, jestli sem vůbec přijedou.“

„Z toho nic nebude,“ trucovitě odvětila dívka. „Já na ranči sama nezůstanu, o tom nemůže být řeč. Beze mě byste jenom ztráceli čas, protože se tu dobře vyznám. Řekla jsem vám už přece, že umím dobře zacházet s puškou. Buďto mě vezmete s sebou, nebo pojedu sama do kopců. To je mé poslední slovo!“ Myslela to vážně.

+ + + + +

Po obědě, který měli až odpoledne, odešel Clint s Brendou do stáje. Koně Martinova ranče museli mít dostatek píce v boxech, aby vydrželi delší dobu. Problém byl s vodou, protože ta byla zamrzlá. Proto zvířata nepřivázali a nechali vrata otevřená. Tak mohli koně uhasit žízeň čerstvým sněhem. Při chladu ve stáji se mohli zahřívat navzájem.

Do setmění učinili všechny nezbytné přípravy. Celou dobu sněžilo. Večer šli spát brzy. Brenda si lehla na postel v ložnici, zatímco muži se uvelebili u kamen.

Před tím než usnuli, se ještě bavili. Amos svému společníkovi vyprávěl o svém plánu zůstat po skončení akce na ranči u Brendy. Clint to považoval za dobrý nápad. Amosovi neuniklo, že jeho mladší kolega mohl na té krásné dívce oči nechat.

„Mohli bychom tě potřebovat, Clinte,“ řekl tiše. „Všiml jsem si, že se ti Brenda líbí. Proč si neodepneš hvězdu, dokud jsi ještě mladý, abys mohl začít znovu? Dívku, jako je ona, abys s lupou hledal. Řeknu ti, že kdybych byl mladší, tak bych věděl, co udělám! Požádal bych ji o ruku.“

„Ty bys u ní možná šanci měl,“ zabručel Hardin. „Já jsem ji dnes ráno jenom políbil na čelo a hned jsem dostal pohlavek.“

„Je mi líto, Clinte!“ zvolala Brenda odvedle. „Příliš mě to překvapilo.“

„Proboha!“ zasténal Hardin. „Ona nás poslouchala.“

Amos se pobaveně zachichotal.

„Měl by sis ten jeho návrh pořádně rozmyslet, Clinte!“ zvolala Brenda. „Jenom k sobě buď upřímný. Jestli si mám ranč opravdu podržet, pak by svatba vůbec nebyla k zahození. Navíc vypadáš celkem obstojně. Ale toto jsou jenom čistě chladné úvahy. Táta mě však vždycky učil, že mám být v životě praktická.“

„Potvora jedna vypočítavá,“ zavrčel Hardin a otočil se na bok.

Slyšel, jak se směje.

A pak o tom začal ve vší vážnosti přemýšlet.

+ + + + +

V noci se Amos probudil. Musel na WC, a tak vylezl zpod přikrývek a šel se podívat ven. Přestalo sněžit. Pospíšil si zase zpátky. V otevřených kamnech ještě praskal oheň. Amos pohlédl na kapesní hodinky. Půl dvanácté. Vzal naběračku a začal bušit do všech hrnců, které visely na stěně.

„Vstávat! Ven z postelí!“

Clint se probral a sáhl po revolverovém opasku.

„Co se děje?“

Brenda stála v noční košili ve dveřích ložnice a držela si před sebou přikrývku. Amos jim pověděl o svém zjištění.

„Musíme okamžitě pryč, děti,“ dodal. „V tom sněhu najdeme cestu i potmě. Pospěšte si, oblékejte se! Získáme čas.“

Clint a Brenda pochopili. Pokud bandité opravdu ještě byli ve srubu toho osadníka, pak jistě vyrazí až ráno. Chvatně se oblékli. Brenda zvolila teplé šaty a na podšívaný kabát si ještě přehodila kožich.

Pak si z obývacího pokoje přinesla pušku a náboje.

O půlnoci už byli na cestě. Kromě grulla s sebou vzali i jednoho náhradního koně. Takto jeli v třeskutém mraze směrem na západ. Amos v domě nechal zprávu pro muže z Browningu. Brenda jela na čele skupinky. To se sice federálním marshalům moc nelíbilo, ale museli přiznat, že zná nejkratší cestu.

Takže za ní táhli vstříc nejistému osudu.

+ + + + +

K pět mil vzdáleným kopcům dorazili ještě za tmy. Pro koně to znamenalo nesmírnou námahu, protože zapadali až po hruď do sněhu. Když Brenda dala znamení, aby zastavili, klesl grullo vyčerpáním do sněhu. Bylo to na malé mýtině mezi jedlemi.

„O kousek dál je svah,“ řeklo děvče na vysvětlenou. „Za posledními stromy je ten srub.“

Muži přivázali koně a vydali se k okraji lesa. Ještě než spatřili obrysy chaty, ucítili kouř.

Brenda šla za nimi. V okně toho srubu se nesvítilo, ale byl tam kouř, takže tam museli být i lidé. Nebo jen ten osadník? Ne, Amos měl znovu instinktivní pocit nebezpečí.

Vrátili se a odsedlali koně. Spojenými silami se jim podařilo postavit stan. Rozdělat oheň se neodvážili.

„Půjdu na okraj lesa a vezmu si první hlídku,“ řekl Amos. „Jestli vám nebude vadit, že se budete muset navzájem zahřát, tak mi Brenda může dát svůj kožich.“

„Tu hlídku si vezmu já,“ chvatně prohodil Clint. „Ty se musíš šetřit.“

„Zapomínáš, že já jsem tu šéf, Clinte,“ zavrčel Burke. Vzal si Brendin kožich a vylezl ven. Pak se vrátil na místo, odkud byly vidět obrysy srubu. Věděl, že bude trvat nejméně tři hodiny, než se rozední. To budou ti mladí na sebe mít dost času.

S kožichem kolem ramen hleděl na srub.

+ + + + +

Za úsvitu se tam ještě stále nic nehýbalo.Z komína nyní stoupal jen úzký sloupec kouře. Nalevo od chaty Amos viděl hromady sněhu, pro které neměl žádné vysvětlení.

Spočítal je. Bylo jich pět. Zároveň pocítil chlad v kostech, takže vstal, aby se trochu zahřál. Náhle se zarazil. Poblíž byly další dvě hromady sněhu. Nalevo a napravo od vysoké jedle. Přistoupil k nim a trhl sebou. Z jedné z těch hromad trčela omrzlá hlaveň pušky. Amos vytáhl nůž a pokusil se ji uvolnit. Při tom narazil na zmrzlé ruce, které ji pevně držely.

Vyděšeně ještě jednou pohlédl k hromadám sněhu u chaty. Strčil nůž do pochvy a chopil se winchestrovky. Ještě jednou pohlédl dolů a rozběhl se ke stanu. Když ho rozepnul, leželi Clint a Brenda v pevném objetí pod dekami a spali.

Probudil je a řekl jim o svém objevu.

„Máme je, děti,“ řekl rozrušeně. „Brock musel tady nahoře postavit dvě hlídky, ti muži usnuli a zmrzli. A to samé se muselo stát i s koňmi. Pět banditů, pět koní. Ta zvířata byla tak vyčerpaná, že si lehla. V noci se neměla kde ukrýt. Už nevstala. Teď tam sedí už jen tři bandité, Clinte. Podíváme se jim na zoubek. Brenda nás může krýt.“

Brenda a Clint vylezli z přikrývek a sáhli po svých zbraních. Amos si svlékl kožich a vrátil ho děvčeti. Její ruce se třásly rozrušením, když si ho oblékala. Teprve nyní si Amos všiml, že grullo ještě pořád leží na tom samém místě ve sněhu. I on se stal obětí toho mrazu. Ostatní koně, kteří se mohli hýbat, na tom byli lépe.

O pět minut později muži a dívka stáli na kraji lesa. Federální marshalové se rozhlédli a kývli na sebe. Brenda je objala a políbila.

„Buďte opatrní, vy dva,“ poprosila je.

Pak ustaraně hleděla za nimi.

Clint a Amos v rozestupu několika yardů kráčeli po svahu dolů. Nebyl tam žádný strom ani keř, za který by se mohli ukrýt. Přiblížili se ke srubu až na šedesát yardů, když tu se náhle otevřely dveře a ven vyšel muž. Zrovna se chtěl protáhnout, když spatřil oba marshaly. Vykřikl a otočil se, ale Clint na něj několikrát vypálil od boku. Banditu zasáhlo několik kulek, které ho odhodily na dveře.

Clint kráčel dál a za chůze střílel na okno. Mezi řinčením skla uslyšeli další výkřik. Clint šel neohroženě dál. Teď ho Amos viděl v akci. To byl ten muž, o kterém toho tolik slyšel. Ten muž, který se neochvějně postavil každému nebezpečí. Uměl střílet tak rychle a přesně jako málokdo.

Toto byl divočák Clint Hardin, který nikdy dlouho nepřemýšlel. A nyní to bylo také tak. Vůbec nepomyslel na to děvče tam nahoře, které se do něj zamilovalo a které muselo trnout strachy.

Jenže Amos na ni myslel.

Proto se rozběhl ke Clintovi, který běžel přímo k pootevřeným dveřím a provrtával dřevo srubu jednou kulkou za druhou. Amos k němu dorazil právě v okamžiku, kdy se zpoza rohu chaty vyklonila čísi hlava a hlaveň pušky.

Clint si toho nevšiml. Byl zcela soustředěn na dveře. Amos mu vrazil pažbou winchestrovky do zad. Zatímco Clint upadl do sněhu, zasáhla Amose do hrudi kulka, která by jinak skolila Clinta.

Amos klesl na kolena. Bandita vyšel zpoza srubu. Amos se posadil a vystřelil. Bandita sebou trhl, když ho trefila kulka. V tom samém okamžiku na něj vleže vypálil Clint Hardin. Muž pustil pušku a skácel se do sněhu.

Amos se svalil. Necítil už jen sníh v obličeji, ale i mrazivý chlad, který mu pronikal do těla ze všech stran. Clint ho opatrně otočil. Ve tváři mu cukalo.

„Amosi, nedělej hlouposti,“ zamumlal.

Ze svahu seběhla Brenda a klekla si vedle Amose. Tiše se rozplakala. Stačilo jí jen se podívat do jeho očí, jejichž pohled pomalu hasnul.

„Och, Amosi,“ vzlykla.

„To není fér, příteli,“ zasténal Clint. „Nemůžeš ji přece teď nechat ve štychu. Proč jsi to vůbec udělal?“

Amos se křečovitě usmál. „Protože jsem příliš starý na to, abych si ji vzal, chlapče. Přísahej mi při svém životě, že se o ni postaráš. Teď už vidíš, jak může tento džob dopadnout. Dej mi své slovo, Clinte.“

Hardin pohlédl na děvče a přikývl. „Přísahám ti to.“

Burkovi se na tváři objevil úsměv. „Vezměte mě a pohřběte mě na ranči, slyšíte? A ještě něco, Clinte, nech si Devila. Prozradím ti teď jedno tajemství. Stačí mu jen zašeptat do ucha kouzelné slůvko „mrcho“ a bude ti zobat z ruky Ale nikdy mu nevěř. Je to totiž opravdu mrcha. Přeju vám…“

Klesla mu hlava. Amos Burke byl mrtev.

+ + + + +

Clint Hardin dodržel svůj slib. Přivezl kořist banditů do Browningu a odepnul si hvězdu federálního marshala. Pak si vzal Brendu, najal dva mladé muže a vrhl se do práce na tom malém koňském ranči. Zajížděli divoké koně, které potom prodávali na koňském trhu v Browningu.

O dva roky později již po ranči cupitaly děti. Clint a Brenda Hardinovi pohřbili Amose Burka vedle mrtvých rodičů a bratrů Brendy. To však nebyl jediný důvod, proč na Amose nikdy nezapomněli.

O to se staral Devil. Stal se totiž Clintovým nejlepším přítelem. Někdy, když se k němu jeho pán otočil zády, se mu vrátily jeho staré zlozvyky. To vyhazoval nohama, kopal Clinta do zadku a zlomyslně řehtal.

Jo, pomyslel si při tom pokaždé Clint, ty a Amos, to tedy byla dvojka.

A pak si vždy uvědomil, jak moc mu jeho druh Amos Burke chybí.