John Kirby

Colorado western 099. Poslední štvanice

Rando McAllister byl poloviční Apač a už zažil mnoho drsných jízd. Vlastně se již zapřísahal, že pro plukovníka Jardina, bosse obávaných lovců banditů z Fort Yumy, nebude pracovat. Tentokrát to však bylo něco jiného, protože ti tři muži, kteří uprchli ze státního vězení, Randu McAllisterovi přísahali smrt. A tak se Rando znovu vydal na cestu…

Muž u brány státního vězení v Yumě na řece Colorado ledabyle držel pod paží brokovnici. Její silné hlavně byly jakoby náhodou namířeny na břicho jezdce, který zastavil svého malého, nenápadného koně před bránou.

„Takže ty chceš mluvit s plukovníkem?“ zeptal se arogantním tónem. Jeho pohled vypovídal o všem. Určitě byl názoru, že tento špinavý indián, který se oblékal jako běloch, by měl být raději uvnitř vězení než mimo ně.

Z černých očí jezdce nebylo možno nic vyčíst. Byl zvyklý na pohrdání ze strany bělochů. Jeho dlouhé vlasy, které se leskly jako havraní peří, mnohé bledé tváře provokovaly, to dobře věděl. Dával tím totiž najevo, že je hrdý na svůj původ a že ho nemíní zapírat.

Předklonil se v sedle a tichým, ale pevným a zřetelným hlasem řekl: „Slyšel jste správně, pane. Jestli na mě budete dál takto hledět, tak tu budeme stát až do večera.“

V dozorcových očích se zlostně zablesklo.

„Měl bych tě odtud vypráskat, rudochu,“ zavrčel.

„To by se plukovníkovi moc nelíbilo, bělobřicháči,“ odvětil jezdec, aniž změnil tón.

Dozorce zrudl. Měl na jazyku jedovatou odpověď, ale cosi na tom jezdci ho varovalo.

„Jak se jmenuješ?“ otázal se.

„Rando McAllister.“

Na tváři dozorce se objevilo překvapení.

„Proč jste to neřekl hned?“ Otočil hlavu a přikázal dalšímu muži u brány, aby ji otevřel.

„Vyznáte se tady?“ otázal se potom.

Rando McAllister s úsměvem přikývl. Když byla brána otevřena dokořán, pobodl svého prachem pokrytého grulla ostruhami do slabin a vjel dovnitř. Dozorci už nevěnoval ani pohled.

Zeď, u které se popravovalo, byla ohraničena dvěma vysokými ploty z ostnatého drátu a byla zajištěna puškami z několika strážních věží.

Rando musel projet další bránou, než dorazil na dvůr, u něhož stály správní budovy vězení.

Muži v ošuntělém vězeňském šatu, kteří nakládali bedny na povoz, se zarazili, když jej spatřili.

Rando viděl v jejich očích nenávist. Na rozdíl od dozorce u brány věděli, kdo to je: nejlepší lovec lidí plukovníka Jardina, který zatím dostal každého uprchlíka z Yumy - ať už živého či mrtvého.

„Hej, vy shnilí bastardi!“ křikl na ně dozorce. „Pohněte sebou!“

Usmál se na Randa McAllistera, ale ten jeho úsměv neopětoval.

Rando mrštně seskočil ze sedla. Teprve nyní, když stál vedle svého malého grulla, bylo vidět, jak je vlastně vysoký. Měřil přes šest stop a měl imponující postavu s širokými rameny a úzkými boky.

Okraj jeho plochého černého klobouku mu stínil do snědé tváře s úzkým nosem a úzkými rty - což bylo dědictví po otci ze Skotska. Po matce, která byla Apačka z kmene Chiricahuů, zdědil lesklé černé vlasy a tmavou pleť.

Na úzkých bocích mu visely zkřížené nábojové opasky. Na každé straně měl nízko zavěšené pouzdro z černé kůže, z něhož trčely černé pažby peacemakerů vyrobené z dubového dřeva. Za pravým koltem byla k opasku připevněna černá kožená pochva, v níž měl bowie knife se světlou rukojetí.

Rando přivázal uzdu grula k zábradlí před nízkým zděným domem, v němž měl svou kancelář plukovník Nathaniel Jardine. Vešel do stínu přístřešku a v tom okamžiku se otevřely dveře.

Ven vyšel obr s bílými vlasy a širokým úsměvem.

„Buď zdráv, Rando,“ řekl hlubokým hlasem. „Čekám na tebe už několik dnů!“

Rando pokrčil rameny a stiskl nabídnutou pravici.

„Dostal jsem tu zprávu teprve včera v Prescottu,“ odvětil.

Jardine ho chytil za rameno a odvedl ho do chladné, stinné kanceláře.

Když zavřel dveře, přistoupil ke skříni a vytáhl z ní láhev whisky a dvě sklenice. Postavil sklenice na psací stůl a nalil do nich kořalku. Potom jednu z nich zvedl a řekl: „Na tvůj úspěch, Rando.“

Míšenec se chopil sklenice a naráz ji vypil. O několik vteřin později ucítil, jak se mu z žaludku rozlévá do těla teplo.

Byl to pocit, který měl rád. Připomínal mu lehkost, s jakou se daly řešit problémy života.

Přesto se dokázal ovládnout a odmítl, když mu chtěl Jardine nalít další sklenici.

„Víte, že po druhé whisky začnu dělat hlouposti,“ řekl hrdelním hlasem. „Vždyť jsem z poloviny indián.“

Jardine se zasmál a vypil další sklenici.

Potom pohlédl na Randa.

„Tentokrát je to opravdu vážné,“ řekl.

Rando přikývl.

„Myslel jsem si to. Jinak byste pro mě neposlal.“

„Je mi líto, Rando. Doufal jsem, že to půjde bez tebe, ale tentokrát…“

„Slyšel jsem v Gila Bend, že uteklo půl tuctu vězňů,“ skočil mu Rando do řeči.

Jardine přikývl se zlostným výrazem v obličeji.

„Jo, ksakru. Tři z nich jsou mrtví, jenže nedostali je moji lidé, ale jejich vlastní kumpáni. Při útěku zavraždili tři dozorce a při pronásledování přišli o život dva moji muži a jeden federální marshal.

„Jak mohlo naráz utéct šest vězňů?“

Jardine si povzdechl.

„U jednoho zavražděného dozorce jsme našli tisíc dolarů v nových bankovkách. Podplatili ho. Někdo zvenku. Mohlo se jim to povést jen s pomocí zvenku. Za Coloradem měli připravené koně.“

Jardine se odmlčel. V jeho pohledu se zračila otázka, když hleděl na Randa McAllistera.

Něco tady nehraje, pomyslel si Rando.

„Kolik dolarů odměny je na ně vypsaných?“

„Deset tisíc.“

Plukovník odpověděl okamžitě, jako by na tu otázku čekal.

„Jsi má poslední naděje, Rando, protože podle všeho utekli do Mexika.“

Rando McAllister chtěl položit ještě jednu otázku, ale v tom okamžiku uslyšel tichý šramot, když se nalevo od něj otevřely dveře.

Otočil hlavu a spatřil malého obtloustlého chlapíka, který vešel dovnitř. Po tváři se mu řinul pot.

„Takže opravdu chcete udělat kozla zahradníkem, Jardine,“ řekl tlouštík a utřel si kapesníkem pot z obličeje.

+ + + + +

Rando McAllister na tohoto zpoceného muže vrhl rozzlobený pohled.

Nikdy neměl Charlese Drummonda, ředitele státního vězení, rád. To samé platilo i naopak.

„Co tím chcete říct, Drummonde?“ zavrčel.

Tlouštík zůstal stát vedle Jardinova stolu a pohlédl na plukovníka.

„Ještě jste mu to neřekl, Nate?“

Jardine zavrtěl hlavou.

„Já se nikoho o nic neprosím,“ odsekl Rando. „Klidně zase můžu jít.“

Chtěl se otočit a odejít, ale Jardinův hlas ho zadržel.

„Počkej, Rando,“ řekl Jardine. „Ještě jsem ti neřekl, kdo uprchl.“

Rando McAllister přivřel oči.

Jardinova slova v něm cosi uvolnila. Olízl si rty a hrdelním hlasem se zeptal: „Chuck Valance?“

Ředitel vězení zhluboka vydechl.

„Něco nám předstírá, Nate,“ zavrčel, „už dlouho ví, že…“

„Drž hubu, Charlesi,“ opáčil Jardine, načež řekl: „Ti tři, co utekli, jsou Chuck Valance, Les Merritt a Ray Hamish. Ty ostatní tito tři při útěku jen využili a oddělali je, když si byli jistí, že se dostanou do Mexika.“ 6

„Nevíte, kdo podplatil dozorce?“ otázal se Rando.

„Ne. Ten dozorce je mrtvý. Už nepromluví.“

„Ve městě jste nepátrali?“

„Ne,“ řekl Jardine, „zatím ne. Doufal jsem, že je chytíme ještě před hranicí, ale potom jsem se dozvěděl, že federálního marshala a dva muže, kteří je stíhali, zabili a potom odkrouhli i své kumpány.“

„McAllister byl dřív členem stejné bandy jako Valance,“ začal Charles Drummond, ale odmlčel se, když plukovník bouchl pěstí do stolu.

„Valance a ty další dostal do Yumy Randův strýc,“ řekl. „Možná se Valance bude chtít Codymu McAllisterovi pomstít.“

Otočil se k Randovi a dodal: „Nevíš, jestli tvůj strýc ještě pořád žije v Mexiku?“

Rando pokrčil rameny. Nevěděl to. Od té doby už o Valanci ani o Cody McAllisterovi neslyšel.

„Pět tisíc dolarů za Chucka Valance, za ty ostatní dva a půl tisíce za každého,“ řekl do tíživého ticha Jardine. „Jestli sem ty chlápky nepřivedeš do dvou týdnů, tak tu vypukne peklo. Potom bude každý zkoušet Valance napodobit.“

„O.K.,“ řekl Rando. „Ale vezmu to jenom tehdy, když dostanu písemnou záruku na ty prémie - i kdybych je v Mexiku musel zabít. A chci, aby tu smlouvu podepsal Drummond.“

Tlouštík rozčileně odfrkl.

„Jak budeme vědět, že ti chlapi jsou opravdu mrtví, když nám nevydáte těla?“ zavrčel.

„Plukovník Jardine ví, že na mé slovo je spoleh. Jestli to neuděláte, Drummonde, tak si pro Valance budete muset jet sám.“

Ředitel věznice smlčel nadávku, kterou měl na jazyku, a se skřípěním zubů podepsal papír, který před něj položil plukovník.

Rando si listinu vzal, složil ji a zastrčil ji do vnitřní kapsy své černé vesty.

Potom ještě jednou kývl na Jardinovu a opustil úřadovnu.

Tlustému Drummondovi již nevěnoval jediný pohled.

+ + + + +

Elsie Simmonsová byla zklamaná, když jí Rando McAllister řekl, že musí okamžitě pryč.

„Kdybych to věděla, tak bych se svými zprávami byla trochu zdrženlivější, Rando.“

Usmál se na ni.

„Nejpozději do dvou týdnů jsem zpátky, Elsie,“ řekl. „A slibuju ti, že tu potom zůstanu aspoň tři dny.“

„Já tvé sliby znám, Rando. Nedá se na ně spolehnout.“

„Přeháníš, Elsie.“

Chytila ho za ruku a přitáhla ho přes úzký recepční pult k sobě.

„Proč ten zatracený džob nepoložíš, Rando?“ zamumlala.

„Protože jsem se nenaučil nic jiného než stopovat a lovit - čtyřnohou i dvounohou zvěř.“

„Naučíš se vést hotel.“

Rando se pousmál. Chytil se za své dlouhé černé vlasy a odvětil: „Podívej se na mě, Elsie, a uvidíš, že si to všechno jenom namlouváš. Nechci popírat, že mi v žilách koluje indiánská krev, a dokazovat každému tupounovi, že nejsem krvežíznivý divoch.“

Elsie Simmonsová si povzdechla.

Milovala tohoto muže, který byl tak silný, a přesto s ženami jednal něžněji než všichni ostatní chlapi, které znala. Věděla však, že Rando má pravdu.

„Já tě miluju, Rando,“ zašeptala a letmo ho políbila na rty. „Buď opatrný a v pořádku se vrať.“

Rando vyšel na ulici. Myšlenkami byl u muže, kterého mu Elsie Simmonsová popsala. Byl v Yumě jen tři dny. V den, kdy trestanci uprchli z vězení, zase město opustil.

V hotelu se zapsal jako Jim Miller, ale to, že to nebylo jeho pravé jméno, bylo nabíledni.

Rando se ve městě vyptával, jestli někdo ve dnech před útěkem nekoupil půl tuctu koní, ale všude se dočkal jen zamítavých odpovědí.

Majitel největší stáje mu řekl, že všechny ranče v okruhu padesáti mil okamžitě hlásí prodej více koní plukovníku Jardinovi.

Bylo přirozeně možné, že Jim Miller ty koně nakoupil po jednom, ale tomu Rando nevěřil. Pravděpodobně tam ty koně přivedl s sebou, ukryl je někde poblíž Yumy a čekal, až Chuck Valance a ostatní uprchnou z vězení.

Od plukovníka Jardina, který hodinu po něm přijel do města, se Rando dozvěděl, kde ten cizinec čekal s koňmi na uprchlíky.

Stopy už tam najít nemohl, ale plukovník si přesto řekl, že Rando si bude chtít místo prohlédnout. Možná tam Jardinovi muži něco přehlédli.

Když odjížděli z města, vzpomínal Rando na staré časy. Tenkrát, když Cody McAllister, jeho strýc, Valance a jeho kumpány zradili rurales, mu právě bylo dvacet.

To, že rurales Valance polapili a později vydali Američanům, Randa ochránilo před krvavou přestřelkou. Tenkrát totiž v Soquete žila dívka jménem Sarah Lezanová, jež byla Valanceova přítelkyně a jež se zamilovala do Randa McAllistera.

Rando do ní byl tenkrát také zamilovaný až po uši.

Když se však za Valancem zavřely brány Yumy, rychle zjistil, že Sarah Lezanová není tou pravou ženou.

Protože si už delší dobu nerozuměl ani se svým strýcem, opustil Soquete i Sarah Lezanovou.

Soquete.

Cody McAllister z toho zpustlého mexického Zapadákova vybudoval banditské městečko. Za úplatu přijímal bandity, kteří tam uprchlí přes hranici, a poskytoval jim útočiště před zákonem, když podplácel rurales, aby jeho město nechali na pokoji.

Rando neměl nejmenší tušení, zda Soquete ještě stále existuje - i po dvanácti letech. Jistý si byl jen tím, že Chuck Valance po svém útěku může mít jen jedno přání: pomstít se Codymu McAllisterovi.

Normálně by to Randa nezajímalo. Jenže jednak byl dlužníkem Nathaniela Jardina, jednak bylo jasné, že Chuck Valance si nedá pokoj, dokud nedostane i jeho - Randa McAllistera.

A potom tu byla ještě odměna.

S deseti tisíci dolary by si Rando konečně mohl splnit svůj sen a postavit si svůj vlastní ranč.

Cody McAllister nebyl o nic lepší než Chuck Valance, to Rando dobře věděl. Nejraději by Rando počkal, až by si ti dva bandité navzájem podřezali hrdla.

Jenže plukovník Jardine mu dal lhůtu.

Musel Valance a jeho kumpány dostat, aby v yumském vězení nedošlo ke vzpouře.

Slunce již stálo nízko nad obzorem, když Rando dorazil k údolí na východ od řeky Colorado, v níž se Valance a jeho kumpáni po útěku setkali s mužem, který jim tam přivedl koně.

Všude bylo plno stop kopyt a holínek. Některé již byly zaváté pískem. Většina z nich pocházela od mužů plukovníka Jardina.

Rando údolí objel a ještě před setměním věděl, že onen cizinec s koňmi přijel ze stejného směru, kterým potom uprchlíci odjeli.

Zatímco slunce zbarvilo oblohu na západě do temně rudé barvy a na březích Colorada se objevily ostré, černé stíny cihlových budov Yumy, navedl Rando svého grulla na širokou, nepřehlédnutelnou stopu vedoucí na jihovýchod.

Chtěl ještě ujet několik mil v chladné noci, než se utáboří a nabere síly pro další horký den.

+ + + + +

Panovalo pekelné vedro.

Nejdřív si Rando McAllister myslel, že tři domky, které vidí tam dole v arroyu, jsou jen fata morgana, ale když nezmizely, pochopil, že jsou skutečné.

Grullo zastavil sám od sebe, když Rando uvolnil uzdu.

Rando vzal ze sedlové hrušky polní láhev a odzátkoval ji. Bylo v ní už jen několik kapek, jimiž nyní svlažil hrdlo.

On i jeho houževnatý grullo za sebou měli ďábelskou jízdu. Bez přestávky byl třicet hodin v sedle.

Včera ráno ho neudivilo, když stopy nevedly přímo k hranici.

Cizinec, kterému Rando pracovně říkal Jim Miller, věděl pravděpodobně stejně tak jako Chuck Valance, že na západ od Gila Range číhají nespočetní lovci lidí z kmene Pima, kteří z jedné prémie za odchyceného uprchlíka mohou bezstarostně žít i několik let.

Vězňové odbočili na východ a překročili pohoří Gila Range.

Ještě před Sierra de la Cabeza Prieta je dostihli muži plukovníka Jardina, Rando objevil stopy boje, při kterém zahynuli dva pronásledovatelé a jeden federální marshal.

Potom se Jardinovi muži stáhli a prozatím pronásledování vzdali.

O pět mil dál Chuck Valance, Merritt a Hamish odkrouhli své tři kumpány. Důvod Rando neznal.

Odtud tedy Rando jel už jen po čtyřech stopách.

Jim Miller byl ještě stále s nimi. Projeli přes sierru a na jejích východních výběžcích odbočili na jih, aby potom dojeli k oněm nízkým domkům stojícím ve vyschlém arroyu.

Rando tam nebyl už dlouho. Odhadoval, že k hranici to je nanejvýš pět mil, kdyby jel přímo na jih. Patnáct mil na jihovýchod odtud mělo podle jeho úsudku ležet hraniční město Sonoyta.

Pobídl grulla mlasknutím. Hřebec měl nastražené uši.

Rando jej znal. Buďto větřil vodu, nebo nějaké smrtelné nebezpečí, které číhalo tam u těch chat. Možná i obojí.

Obrysy nízkých hnědých budov byly stále zřetelnější.

I když jeho očím klobouk poskytoval stín, musel Rando i tak přivřít oči.

Před jedním z cihlových domů zaznamenal pohyb, ale to bylo také vše. Nikde nikdo.

Grullo zrychlil. Větřil vodu.

Rando nezastavil, když dorazil k arroyu a vjel do jeho koryta. Pod podkovami koně cinkaly oblázky.

Pokud by v těch domech někdo byl - a o tom byl Rando skálopevně přesvědčen - už by jezdce viděl.

Ve stínu dlouhé stáje se v písku hrabalo několik slepic. Jinak žádná zvířata neviděl.

Jeho smysly byly napjaté. Pravou ruku měl položenou na stehně, kousek od pažby pravého peacemakeru.

Projel kolem stáje a namířil si to k domu, jehož verandu kryla pletená stříška.

Už byl jen pět koňských délek od verandy, když se se skřípěním otevřely dveře domu.

Rando zastavil a s úžasem pohlédl na blonďatou ženu, která stála ve stínu verandy.

Okamžitě se ho zmocnil pocit, že ta žena se sem nehodí.

Měla na sobě šaty, které jinak vídal jen u dívek ze saloonu - s hlubokým výstřihem, náběrkami a tak krátké, že jí byla vidět lýtka. Látka již byla vybledlá a na několika místech zašitá.

„Co tu hledáte?“ řekla pronikavým hlasem. Zdálo se, že má strach.

Rando si všiml toho, že hřebec stříhá ušima. V tom samém okamžiku koutkem oka zahlédl pohyb. Chtěl tasit peacemaker, ale potom uviděl, že dva mexičtí vaqueros před jednou z budov usedlosti nemají v rukou zbraně.

„Jsem na cestě do Sonoyty, madam,“ řekl. „Myslel jsem si, že bych tu třeba mohl napojit koně a doplnit si láhve vodou.“

Žena mu neodpověděla. Měla pevně sevřené rty.

Rando viděl, že pohlédla na vaqueros. Jeden z Mexičanů sotva znatelně přikývl.

Ukázala na žlab před stájí.

„Napojte svého koně a potom jeďte dál,“ řekla.

„Díky,“ odvětil Rando a otočil koně.

Hřebec se choval normálně. Rando byl přesvědčen o tom, že desperáti a jejich pomocník už na ranči nejsou.

Před žlabem, jenž byl do půli naplněn vodou, Rando zastavil.

V tom samém okamžiku, kdy vytáhl nohu ze třmene, uslyšel ostré kovové cvaknutí natahovaného revolveru.

Ohlédl se.

„Paní McGowanová neřekla nic o tom, že můžete sesednout,“ řekl vaquero se silným španělským přízvukem.

Randovi se na tváři objevil úsměv.

„Ty tu snad rozhoduješ, hombre?“ odsekl. „Nebo tě pan McGowan pověřil tím, abys dával pozor na jeho ženušku?“

Ve vaquerových tmavých očích se objevil vztek.

Rando se měl na pozoru. Jeho smysly byly napjaté jako tětiva.

Byl připraven vrhnout se ze sedla a prodat svou kůži co možná nejdráž, kdyby na něj ti Mexičané zaútočili.

„Napoj tu koně, bastarde,“ sykl vaquero, „a potom jeď dál, než se rozzuřím!“

Grullo už začal pít. Přitom pošilhával po Mexičanech, jako by věděl, k čemu se schyluje.

Rando viděl stopy mezi žlabem a stájí. Byly čerstvé a pocházely od víc koní.

Asi si tu obstarali nové koně, pomyslel si. Je snad McGowan ten muž, který Chucku Valanceovi pomohl k útěku z Yumy?

Rando by rád zašel do stáje a podíval se tam na ty stopy. Pohled na podkovy těch zvířat by mu stačil k tomu, aby poznal, jestli jde o koně uprchlíků.

Zároveň však Rando věděl, že by musel oba Mexičany zastřelit, kdyby se tam chtěl dostat.

A to za to nestálo.

Grullo zvedl hlavu a zafrkal. Potom směrem k Mexičanům vycenil zuby, jako by je chtěl varovat.

Rando si poklepal na klobouk.

„Díky za pohostinnost,“ řekl ironicky.

Stehny pobídl grulla a ten pozpátku vyšel ze dvora ranče.

Až když byl mimo dostřel revolveru, otočil grulla a lehkým cvalem se vydal podél břehů vyschlého arroya na východ.

O něco později zmizel za terénní vlnou. Neviděl tak, jak vaquero přistoupil ke světlovlasé ženě a řekl: „Je v patách patronovi a jeho přátelům, seňoro.“

„Jsi si jistý, Anselmo?“

„Si!“

„Pak jeď za ním a zabij ho!“

+ + + + +

Když byl Rando přesvědčen, že ho z ranče není vidět, přejel arroyo a obloukem se vydal na jih.

Považoval za nepravděpodobné, že by uprchlíci chtěli přejet hranici u Sonoyty. Soudil, že si zvolí přímou cestu z ranče a že budou chtít proklouznout mezi patrolujícími rurales.

Nebyl překvapený, když po několika mílích narazil na zřetelné stopy. V první chvíli si myslel, že jde o někoho jiného, protože šlo o stopy osmi koní.

Rando je pečlivě prozkoumal. Jeho domněnka, že tři uprchlíci a jejich osvoboditel si vzali náhradní koně, se ukázala jako mylná. Otisky byly stejně hluboké, takže všechna ta zvířata nesla buďto těžký náklad, nebo jezdce.

Stopy vedly přímo na jih.

Rando se vydal po nich.

Po nějaké době objevil na obloze v jihozápadním směru malé černé body. Supi, tím si byl jist.

Stopy náhle lehce odbočily doprava a zamířily přímo ke kroužícím supům.

Před Randem se rozprostírala krajina posetá skalními jehlami.

Stopy vedly do úžlabiny, jež se mezi pískovcovými skalami zužovala do stinného kaňonu.

Grullo tiše zafrkal a nastražil uši směrem dopředu.

V tom samém okamžiku Rando vycítil nebezpečí.

Že by tam vpředu v kaňonu Chuck Valance nechal jednoho muže, který ho měl zbavit případného pronásledovatele?

Rando vytáhl holínky ze třmenů.

Grullo pravidelným krokem klusal ke kaňonu. Rando jasně cítil, že je rozrušený. Pod srstí bylo patrné napětí jeho svalů.

Krátký záblesk ve skalách nad kaňonem Rando zaregistroval jen podvědomě. Přesto bleskově reagoval.

Vrhl se ze sedla.

Jen co se pohnul, něco mu smetlo jeho černý klobouk z hlavy a při dopadu na zem uslyšel třesk pušky - grullo mezitím s pronikavým řehtáním spadl na druhou stranu.

Rando se převalil v písku. Zvedl se hustý prach, který ho zahalil.

Připlazil se ke svému klobouku, vyskočil a kličkuje přiběhl do ústí kaňonu, aby se tam skryl za balvany, které tam ležely.

Třeskly další výstřely.

Vedle Randa ze země vytryskly fontánky písku.

Neustále kličkoval, a tak unikl kulkám záludného střelce.

Po padesáti yardech se skokem vrhl do bezpečí.

Okamžitě se převalil a uviděl, že grullo se otočil a nyní cválá k němu.

Oblak prachu, který zvedala kopyta hřebce, střelci zabraňoval v míření.

Ten muž nyní očividně nabíjel. Když znovu začal střílet, byl již grullo u Randa, jenž v zákrytu za balvanem vytáhl ze sedlového pouzdra svou sharpsku.

Od skal kolem se odrážely kulky.

Rando se přisunul k druhé straně balvanu.

Hbitě nabil sharpsku, načež na okamžik zadržel dech.

Krátce po tom, co se další kulka odrazila od balvanu, vyskočil ze svého úkrytu.

Dobře si všiml, kde se střelec nachází.

Zřetelně viděl stoupající obláček dýmu a pod ním hlavu a ramena toho muže.

Se sharpskou u ramene namířil na toho střelce a stiskl spoušť.

Ihned poté se vrátil za balvan.

Kvůli dýmu z výstřelů toho moc neviděl, ale už v okamžiku, kdy zmáčkl spoušť, si byl jistý, že trefil.

Mrštně vyskočil na hřbet grulla.

Hřebec ze stoje vyrazil a cvalem zamířil k temnému ústí kaňonu.

Rando se skláněl k jeho hřívě, aby se kryl před případnou další kulkou.

Žádný výstřel však již nepadl.

Že by toho muže zabil?

Několik yardů před hrdlem kaňonu Rando seskočil ze sedla a přitiskl se ke skalní stěně.

Grullo cválal dál do hloubi kaňonu. Od skal se odrážela ozvěna klapotu kopyt.

Rando si všiml jednoho žlabu, jímž by mohl vyšplhat k tomu střelci.

Neváhal a vydal se k němu.

Sharpsku už předtím strčil zpět do sedlového pouzdra. Jenom by mu překážela.

Tu zezdola uslyšel řehtání koně.

Jeho grullo to nebyl.

Rando už měl za sebou polovinu žlabu. Teď se zase svezl dolů.

Střelec tedy nebyl vyřazen. Pravděpodobně se pokoušel dostat ke svému koni a uprchnout.

Dole na úpatí žlabu Rando klopýtl a skácel se na zem. Levým ramenem narazil do skály.

Zatnul zuby, vyskočil a přikrčen se rozběhl.

Oběhl několik balvanů a potom spatřil koně.

Na jeho boku visel muž.

Levou rukou se držel za hrušku sedla a pokoušel se vytáhnout do sedla, jenže pachem krve znervóznělé zvíře se točilo v kruhu.

Rando se rozběhl ke hnědákovi.

Po chvíli uviděl, že tomu muži bezvládně visí pravá ruka. Košili měl na pravém rameni prosáklou krví, která vytékala z velké rány.

Rando sevřel rty. Znal účinky kulky ráže 54.

A náhle toho muže znovu poznal.

Byl to vaquero z ranče McGowanů. Deset kroků před koněm se zastavil, namířil svůj peacemaker na Mexičana a důrazným hlasem řekl: „Pusť to sedlo, hombre!“

Vaquero sebou trhl, jako by ho udeřil bič. Prsty jeho levé ruky pustily hrušku sedla, hnědák uskočil stranou, muž ztratil rovnováhu a padl na kolena.

Rando hleděl do tváře zkřivené hroznou bolestí. Mířil na ni peacemakerem.

„Měls zůstat u té blondýny, hombre,“ řekl tiše Rando.

Mexičan se kousal do rtů. Chvíli to vypadalo, že ztratí vědomí, ale vzepřel se slabosti a překonal ji.

Díval se na Randa planoucíma očima.

„Proti Benu McGowanovi a jeho přátelům nemáš šanci,“ zavrčel.

„Takže to McGowan vytáhl Valance a ty další z Yumy?“

Mexičan přikývl.

„Víš proč?“

„Paní McGowanová - je sestra Chucka Valance…“

„Kdo jsou ti další čtyři jezdci?“ zeptal se Rando nazdařbůh.

„Pracují pro pana McGowana…“

Vaquerovi náhle selhal hlas. Jeho oči ztratily lesk, hlava mu padla na hruď a potom se Mexičan zhroutil na zem, na níž zůstal bezvládně ležet.

Rando k němu přistoupil.

Nevěděl, že Valance má sestru.

Zamyšleně si jej prohlédl.

Normálně by Mexičan na ránu v rameni nezemřel, jenže kulka musela způsobit vnitřní krvácení.

Hnědák se náhle otočil a cvalem vyrazil na sever.

Rando jej nechal běžet.

Rozhlížel se tam a hledal místo, kde by mohl pohřbít mrtvého. Nalezl muldu, do které Mexičana přivlekl a zaházel ho kameny, takže se k jeho tělu již nemohli dostat mrchožrouti.

O hodinu později projel kaňonem, a když z něj vyjel, znovu spatřil kroužící supy.

Přemýšlel, proč se nespustí dolů, když tam objevili nějakou kořist.

Rando využíval každé možnosti k tomu, aby se kryl.

Nacházel se nyní v pohraničí a věděl, jak rurales zachází s lidmi, kteří se pokusí nelegálně přejet hranici.

Blížil se k místu, nad nímž kroužili supi.

Rurales nikde.

Rando se nemohl zbavit pocitu, že má před sebou něco odporného.

A obával se, že to má něco společného s Chuckem Valancem a sedmi muži, kteří s ním jeli.

+ + + + +

Hubený muž na střeše nízkého cihlového domu bez ustání klel. Po tváři se mu řinul pot a on si neustále sundával klobouk a rukávem košile si utíral čelo.

Jenže Cody McAllister, boss v Soquete, přikázal, že dnem i nocí někdo musí ležet na střeše nejvyššího domu v městečku, aby jeho ostatní obyvatele včas varoval, pokud by hrozilo nebezpečí.

Soquete byl zchátralý Zapadákov a muž, který uprostřed této pustiny založil město, asi musel být hodně dlouho na slunci.

Normální lidé by se tam nikdy neusídlili. Pokud tam ze začátku žili peoni uprchlí z haciend, pak se po dvanácti letech obraz města naprosto změnil po tom, co se zde na útěku před zákonem usadil Cody McAllister.

Cody McAllister okamžitě poznal příhodnou polohu tohoto městečka, a protože byl mistrem revolveru, nebylo pro něj těžké svou ideu uskutečnit.

Soquete se stalo útočištěm pro bandity po obou stranách hranice. Kdo tam přijel a byl schopen zaplatit určitou sumu za své bezpečí, mohl tam žít, dokud se na jeho zločiny, které spáchal někde jinde, nezapomnělo.

Zaručovaly mu to rychlé revolvery Codyho McAllistera.

Soquete tedy bylo banditským městečkem, a přesto zde vládl větší klid než ve většině ctihodných měst západu.

V Soquete panoval železný zákon. Spory se zde zásadně neřešily se zbraní v ruce, jedině že by Cody McAllister potřeboval někomu srazit hřebínek. Cody McAllister si nerad špinil ruce.

Nikdo nesměl do Soquete přijet či jej opustit bez jeho vědomí. To psancům zajistilo, že se do města nedostanou muži zákona.

Jednu sortu uprchlíků ovšem Cody McAllister nikdy nepřijal: muže, kteří si to rozházeli s rurales. Několik jich to zkoušelo, ale Cody je vždy okamžitě vydal rurales. Dobře věděl, že Soquete by bez jejich tolerance nemohlo existovat.

Psanci to věděli a ten, kdo měl u rurales vroubek, se Soquete zdaleka vyhýbal.

Chlapík na rovné střeše patrového cihlového domku sebou trhl, když na východním obzoru spatřil tmavé body. Sáhl po pušce, která se vedle něj opírala o zeď střechy, aby vypálil varovný výstřel. Potom však poznal, o koho jde, a začal se usmívat.

Nejednalo se o oddíl ze Států, ani o Apače z kmene Pima, kteří občas přijížděli do Soquete, aby zde provozovali výměnný obchod.

Byl to houf rurales, šest nebo sedm mužů, přesně to vidět nemohl, protože jeli za sebou.

Muž na hlídce byl překvapen. Rurales jinak jezdili vždy až na konci měsíce, aby zinkasovali peníze od Codyho McAllistera, které jim musel platit, aby rurales nechali Soquete a jeho obyvatele na pokoji.

Muž je sledoval, když přijížděli do města. A pak mu úsměv ztuhl na rtech.

Zavrtěl hlavou. Asi už byl příliš dlouho na slunci. Bylo načase, aby ho někdo vystřídal.

Muži, kteří seděli ve stínech domů, si rurales nevšímali. Jezdce z pohraniční stanice Gilaria dobře znali.

Tentokrát ale rurales nejeli k obchodu, který stál na pravé straně ulice a ve kterém se obvykle setkávali s McAllisterem a nakupovali nejrůznější věci. Muž na střeše užasl, když zastavili přímo před saloonem, který byl zároveň McAllisterovým sídlem.

Muž na střeše se opět chopil pušky. Jeden z rurales zvedl hlavu a krátce se ohlédl. Jeho pohled zachytil hubeného chlapíka na střeše.

Ten zneklidněl. Byl v pokušení vypálit varovný výstřel, ale zároveň věděl, že falešný poplach by mu mohl přinést nepříjemnosti. Možná chtěli rurales s Codym McAllisterem mluvit o něčem důležitém.

První rurales sesedli a zmizeli v saloonu. O několik vteřin později uslyšel výstřely z revolverů. Viděl, jak se poslední muž v zelené uniformě rurales náhle otočil. Na slunci se zaleskly stříbrné knoflíky. Potom uviděl hlaveň winchestrovky a v tom samém okamžiku poznal tvář toho muže. Myslel si, že už se dávno smaží v pekle.

Vykřikl a zvedl pušku.

Zamířit však už nedokázal.

Kulka, která přiletěla z verandy saloonu, ho zasáhla přímo mezi oči a odhodila ho zpět na rozpálenou střechu toho cihlového domu.

Slunce svítilo do jeho doširoka otevřených očí, ale už ho neoslňovalo.

+ + + + +

Cody McAllister kývl na vysokého muže a strčil bankovky do náprsní kapsy své vesty.

„U nás jsi v naprostém bezpečí, McGowane,“ řekl. „Nikdo tě odtud nedostane. Až si dáme drink na přivítanou, tak ti Alec Conlin vysvětlí vše ostatní.“

Otevřel dveře, které vedly do velkého výčepu. Většina stolů byla obsazená a ani u pultu už nebylo místo. Když se však objevili Cody McAllister a Ben McGowan, muži odstoupili a udělali jim místo.

Cody McAllister kývl na vysokého hubeného muže, který u jednoho stolu hrál s dalšími třemi chlápky poker. Okamžitě položil karty na stůl, vstal a přišel k pultu.

Se svýma dlouhýma rukama vypadal poněkud neohrabaně, ale jeho pohyby byly přesto elegantní. Na dlouhém, vrásčitém krku seděla úzká hlava, jíž dominoval velký orlí nos. Měl malé tmavé oči, které měl hluboko zapadlé, čímž připomínal smrtihlava. Na hlavě měl černý klobouk, který si nikdy nesundával, a každý v Soquete věděl proč: Aleca Conlina kdysi v Dakotě skalpoval jeden Sioux.

Na pravém boku mu viselo krátké pouzdro, v němž měl revolver ráže 38, který vzhledem k jeho výšce vypadal jako hračka. Kromě toho ho měl připnutý tak vysoko, že mu špička pouzdra sahala jen do poloviny stehna. Již mnoho pistolníků se Aleku Conlinovi smálo - dokud je nezasáhla smrtící kulka jeho osmatřicítky.

„To je Ben McGowan, Alecu,“ řekl Cody McAllister, když vysoký pistolník přistoupil k pultu. „McGowan u nás zůstane. Chtěl bych, abys mu vysvětlil naše zákony. Všechno ostatní už jsme vyřídili.“

Alec Conlin přikývl a vzal si sklenici, kterou mu podal Cody McAllister. Kývl na svého bosse i na nováčka a přiložil si sklenici ke rtů.

Nenapil se však.

Trhl totiž hlavou ke dveřím, ve kterých se objevilo několik uniformo váných mužů. Alec Conlin se zašklebil. Co jenom ti rurales tady v saloonu chtějí? Že by měli chuť na whisky?

Znovu zvedl sklenici ke rtům a napil se.

Měl s tím ještě tři vteřiny počkat.

Možná by se mu pak povedlo dostat se ke své osmatřicítce.

Chucka Valance poznal v tom samém okamžiku, kdy si první z rurales sňal klobouk z hlavy a kdy se zaleskla jeho pleš.

Ostatní rurales náhle tasili zbraně a chladný a nemilosrdný pohled jejich očí nepřipouštěl pochybnosti o tom, co mají v úmyslu.

Alec Conlin neměl rád duchy. A Chuck Valance musel být duch, protože deset let v nejdrsnějším vězení Spojených států amerických dosud nikdo nepřežil.

Vysoký pistolník sáhl po svém revolveru, ačkoli už na něj mířilo několik zbraní.

Byl rychlý - velmi rychlý. A dokonce se mu podařilo jednou vystřelit. Kulka zasáhla muže stojícího vedle Chucka Valance do ruky. Chlap vykřikl a uskočil.

Tento výkřik byl tím posledním, co Alec Conlin ještě na tomto světě slyšel. O zlomek vteřiny později se již vydal na dlouhou cestu do pekla, zatížen několika olověnými kulkami.

Chuck Valance vystřelil třikrát a všechny tři kulky nalezly svůj cíl.

Krátce nato se ozvaly další výstřely a na stůl, u něhož Alec Conlin právě hrál karty, se zhroutil jeden muž. Krev, která mu tryskala z rány na hrudi, zbarvila karty doruda.

Po těchto ohlušujících výstřelech se v saloonu náhle rozhostilo ticho. Venku na ulici ještě zaduněla puška. A pak už nebylo slyšet vůbec nic až na kapky z vodovodního kohoutku za pultem.

Zraky všech přítomných se upřely na Codyho McAllistera.

Tento vysoký mohutný muž tam stál a vůbec se nehýbal. V ruce ještě stále držel sklenici s whisky. Levičku měl těsně nad pažbou revolveru, ovšem vypadalo to, jako by mu tak zamrzla.

A potom všichni uviděli dlouhohlavňový kolt, jenž mířil Codymu McAllisterovi na břicho. Držel ho v ruce ten vysoký cizinec, který si říkal Ben McGowan a který do města přijel teprve před několika hodinami.

Cody McAllister pohlédl Benu McGowanovi do očí.

„Jsi mrtvý, McGowane,“ řekl ledovým hlasem.

Ben McGowan se zašklebil.

„Nikdo nežije věčně,“ poznamenal. „Ani ty, McAllistere. Uvidíme, až si s tebou promluví Valance.“ Zdůraznil slovo „promluví“ a McAllister pochopil, jak bude ten rozhovor s jeho starým přítelem Chuckem Valancem vypadat.

Od mužů v saloonu nemohl očekávat pomoc. Věděl, že se budou chovat neutrálně - přinejmenším dokud nebudou sami ohroženi. A Chuck Valance znal tamní situaci příliš dobře na to, aby se dopustil nějaké chyby.

Chuck Valance se postavil doprostřed místnosti a kývl na své muže.

„Je mi líto, lidi,“ řekl přítomným, „že jsem vás musel takto vyděsit. Jde o soukromou záležitost mezi mnou a panem McAllisterem. Ujišťuju vás, že v Soquete zůstane vše při starém. Nemáte se čeho obávat. Chtěl bych vás jenom poprosit, abyste opustili saloon. Můj rozhovor s McAllisterem nebude trvat dlouho. Pak budete po zbytek dne moct pít na můj účet.“

Muži pokrčili rameny a odešli ven. Bylo jim jedno, co se tam děje. Pro ně bylo Soquete jen zastávkou na cestě.

Odešli ven a ani jednou se neohlédli.

Cody McAllister pro ně byl mrtvý.

Chuck Valance počkal, až ze saloonu odejde poslední muž. Pak pomalu přistoupil ke Codymu McAllisterovi, jenž si klidně přiložil sklenici ke rtům a naráz ji vypil.

Ben McGowan ustoupil stranou, takže se McAllisterovi dostal do zad.

Svým revolverem ještě stále mířil na nekorunovaného krále Soquete.

McAllister čekal, že mu McGowan vytáhne zbraně z pouzder. Ale zdálo se, že Chucku Valanceovi doba strávená ve vězení v Yumě jen prospěla. Byl odvážnější než dřív.

Přistoupil těsně k McAllisterovi.

Podsaditý bandita chtěl zůstat klidný, aby tak dal najevo svou převahu, ale náhle se jej zmocnil hněv.

Zrudl, rozmáchl se pěstí a udeřil Codyho McAllistera do obličeje.

„Buenos dias, ty svině!“ vykřikl.

Cody McAllister zůstal stát. Úder mu zvrátil hlavu dozadu, ale přesto neupadl. Kůži na levé tváři měl roztrženou. Přesto se usmál a řekl: „Buenos dias, amigo.“

Chuck Valance ztratil nervy. Nebyl už rudý pouze v obličeji, ale i na pleši a chvěl se mu plnovous, když chtěl Codyho McAllistera udeřit podruhé.

Tentokrát už to Cody McAllister nenechal jenom tak. Elegantně uskočil stranou a Valance máchl do prázdna.

Chuck Valance zavrávoral dopředu.

Cody McAllister mu ještě trochu pomohl, když mu nastavil nohu a pravou pěstí jej udeřil do zátylku. Levou rukou sáhl po revolveru, ale v tom samém okamžiku, kdy se dotkl jeho pažby, ucítil bodavou bolest v levém boku.

Ben McGowan mu vrazil hlaveň revolveru do boku.

Cody McAllister zalapal po dechu. Zkroutil se a pocítil nutkání zvracet.

Neviděl, jak se rozzuřený Chuck Valance zvedl a tasil kolt.

„Já tě odkrouhnu, ty svině!“ vykřikl tělnatý bandita.

Ben McGowan mu položil ruku na rameno.

„Jen klid, Chucku,“ řekl. „Vím, co ti provedl, ale chtěls s ním přece udělat něco jiného než ho jen tak odprásknout.“

Chuck Valance potřeboval chvíli na to, aby zkrotil svůj hněv.

Za těch deset let, které pro něj byly jedním velkým peklem, se toho v něm nashromáždilo příliš mnoho.

Po nějaké době si strčil kolt do pouzdra a ztěžka oddechuje se posadil na židli. Krví podlitýma očima hleděl na Codyho McAllistera, jenž se jen pomalu vzpamatovával z rány do boku.

Chuck Valance čekal, až se Cody McAllister narovná.

Mohutnému muži zmizel úsměv ze rtů.

Valance kývl na Conlina.

„Alec už to koupil,“ řekl se zadostiučiněním v hlase. „Tebe máme také. Teď už nám chybí jen Harrison a ten špinavý míšenec - ten tvůj šlechetný synovec Rando.“

„Harrisona můžete vynechat,“ řekl kdosi od dveří saloonu. „Leží na střeše domu. Je po něm.“

Muž v zelené uniformě rurales se usmál a ukázal při tom zuby, za které by se nemusel stydět žádný mezek. Nebyly o nic menší ani o nic žlutější.

Cody McAllister jej znal. Též patřil ke skupině okolo Chucka Valance, která mu před deseti lety ustavičně komplikovala život.

„Smím vás představit?“ ironicky řekl Chuck Valance. „Les Merritt, deset let v Yumě.“

„Vypadáš dobře, Lesi,“ odvětil Cody McAllister. „Zdá se, že ti těch deset let prospělo.“

Les Merritt si odplivl a trefil slinami McAllistera do holeně. Nijak jinak své emoce neprojevil.

Chuck Valance naproti tomu opět běsnil. Přiskočil k McAllisterovi a chytil ho za límec.

Ben McGowan McAllisterovi obezřetně vytáhl oba revolvery z pouzder.

„Nejradši bych tě rozsekal na kousíčky, McAllistere,“ zasyčel podsaditý bandita. „Deset let v lochu, víš, co to je?“

Přirazil Codyho McAllistera k pultu a divoce jím zatřásl.

„Čtyři z nás zhebli hned v prvních třech letech. Přežili jsme to jen já, Merritt a Ray Hamish. A při životě nás udrželo jen jedno: nenávist k tobě a myšlenka na pomstu.“

Cody McAllister mu neodpověděl, protože věděl, že každé další slovo by Chucka Valance jen dál vydráždilo.

Rozhlédl se po saloonu, ale malý, hrbatý Ray Hamish mezi přítomnými nebyl.

Cody McAllister si dobře vzpomínal na toho malého muže, který uměl otáčet krkem jako krocan.

Jeden texaský rančer ho kdysi kvůli loupeži dobytka nechal pověsit, jenže laso se po několika minutách přetrhlo a Hamish přežil, i když se zdeformovaným krkem.

Rančer ho pak podruhé pověsit nenechal, protože potom si myslel, že muž s takovým krkem je tím nejlepším varováním pro zloděje dobytka.

Chuck Valance si povšiml McAllisterova pohledu. Pustil ho a pokrčil rameny.

„Ray zařval v Gilarii,“ řekl. „Uškrtil ho muž z rurales, i když ho Ray provrtal tuctem kulek.“

Chuck Valance se pomalu uklidnil. Posadil se na židli, kývl a jeden z banditů přiběhl za pult a otevřel jednu láhev whisky.

Barman se rovněž vypařil, když Valance všechny poslal pryč.

Ben McGowan přinesl Chuckovi Valanci plnou sklenici, a když ten spatřil žíznivé pohledy svých mužů, jenom přikývl.

Bandité vzali bar útokem a jejich kumpán ani nestačil nalévat.

„Pročs nás tenkrát zradil, McAllistere? A kde je Rando?“ zeptal se náhle Chuck Valance.

Myslel si, že ten důvod zná, protože on a jeho muži tenkrát byli blízko toho, aby se zmocnili Soquete. V cestě jim stáli jenom čtyři muži: Cody McAllister, Alec Conlin, Sid Harrison a míšenec Rando.

Chuck Valance si vzpomněl na Randa a opět se jej zmocnil hněv.

Vynořila se před ním jedna tvář. Krásná tvář s velkýma černýma očima, které dokázaly muže připravit o rozum.

Jmenovala se Sarah Lezanová. Tato zatracená coura ho opustila, aby se pak vrhla kolem krku tomu špinavému míšenci.

Vzpomínal si na výprask, který mu onen mladý míšenec uštědřil, a na den, kdy Randa málem odkrouhl ze zálohy. Zachránil ho jen nenadálý příjezd Codyho McAllistera.

Hleděl na Codyho s neskrývanou nenávistí.

„Ještěs mi neodpověděl na dvě otázky, McAllistere,“ řekl. „Dochází mi trpělivost.“

McAllister pokrčil rameny.

„Co je s Randem, nevím,“ odtušil. „Zmizel krátce po vašem zatčení a od té doby jsem o něm neslyšel.“

„Další otázka,“ zavrčel Valance.

„Neměli jste tenkrát zabít toho rurala,“ klidným hlasem odvětil McAllister. „Krátce po tom, co jste odjeli, abyste se zmocnili pašerácké karavany, se tu objevil oddíl čtyřiceti rurales. Neměli bychom proti nim ani tu nejmenší šanci. Jejich důstojník mi řekl, kde našli svého mrtvého druha. Bylo to právě na tom místě, kde jste přepadli stádo dona Jaimeho. Ten důstojník by nás nechal všechny odkrouhnout, kdybych mu neřekl, kdo je vrahem jeho muže. Pověděl jsem mu, kam jste jeli, a tím jsem Soquete zachránil před zničením.“

Chuck Valance okamžik přemýšlel. Znělo to věrohodně. Každý detail odpovídal skutečnosti.

Ano, Ray Hamish zabil jednoho rurala, který je přichytil při loupeži dobytka, ale byl to jediný důvod, proč je Cody McAllister zradil?

„A nebylo to tak, že ses nás prostě a jednoduše chtěl zbavit?“ zeptal se Chuck Valance.

Cody McAllister pokrčil rameny.

„Věř si, čemu chceš,“ řekl. „To, že chceš ovládnout Soquete, jsem věděl už dlouho, ale na to, abych se tě zbavil, jsem nepotřeboval rurales. Tebe a ty tvé zabijáky bych vyřídil levou rukou.“

Chuck Valance vytáhl revolver a namířil jej na něj. Podsaditý bandita chtěl vidět strach v McAllisterových očích, ale boss Soquete nehnul ani brvou.

Muži v saloonu zadrželi dech.

Znali Chucka Valance, který je najal jen před několika dny v Arizoně, dost dobře na to, aby věděli, že je schopný všeho.

Třeskl revolver a k McAllisterovi vyšlehl výstřel. Když se rozplynul dým, uviděli krvavý šrám na McAllisterově levé tváři, těsně pod modřinou, kterou mu způsobila Valanceova pěst.

Kulka Codymu McAllisterovi ustřelila špičku ucha. Na rameno mu kapala krev, která jeho světle hnědou vestu zbarvovala doruda.

Cody McAllister tam stál stejně tak klidně jako předtím. Pokud cítil bolest, tak to nedal znát.

„To nemáš strach ze smrti?“ zeptal se Chuck Valance rozčileným hlasem.

„Na to je ještě čas, Chucku,“ klidně odvětil McAllister.

Muži v saloonu na něj překvapeně pohlédli.

Také Chuck Valance, který si protočil revolver okolo prstu, se uprostřed pohybu zarazil.

„Kdo říká, že tě neoddělám hned?“ prohodil.

Cody McAllister se ještě jednou zeširoka usmál.

„Určitě se chceš něco dozvědět, Chucku. Po tom, co jste zastřelili Conlina a Harrisona, jsem jediný, kdo ti to může říct.“

Chuck Valance vstal. Jeho široký obličej se zkřivil do zlostné grimasy.

Rozhněván Codyho McAllistera udeřil pěstí do obličeje.

Tentokrát už se McAllister neudržel na nohou. Zavrávoral a tvrdě dopadl na podlahu.

Chuck Valance přistoupil k němu a rozkročil se nad ním.

„A ty mi to povíš,“ řekl tiše. „Předtím ti vrátím těch deset let pekla, které jsem musel protrpět kvůli tobě. Nemám sice tolik času, ale zato to pro tebe bude desetkrát horší.“

Kopl McAllistera do boku a plivl na něj.

Potom se otočil a kývl na Lese Meritta.

„Někam ho zavři, Leši,“ řekl. „Ty a Ben McGowan mi ručíte hlavou za to, že McAllister neupláchne! Je to jasné?“

Les Merritt opět odhalil svůj nelidský chrup a zašklebil se. Přistoupil k McAllisterovi a rovněž ho kopl.

„Vstaň, ty kryso,“ řekl spokojeným hlasem. „Už se nemůžu dočkat, až tě budeme zaživa rozřezávat na kousky.“

Cody McAllister se přidržel barového pultu a vytáhl se nahoru.

Bolesti v boku byly nesnesitelné, ale on zatnul zuby, aby před Valancem a jeho zabijáky nedal najevo slabost.

Pohlédl na Valance a chraplavým hlasem řekl: „Rurales vám ty uniformy určitě nedali dobrovolně, Chucku. Předpokládám, že jste přepadli Gilariu a všechny tam pobili. Tys nikdy nepřemýšlel o následcích svého jednání. Zavražděním těch rurales sis vykopal hrob. Podruhé už tě gringům vydávat nebudou, i když budou mít rozkaz z Duranga. Tentokrát tebe i tvé muže zahrabou až po krk do hlíny a potom přes vás budou jezdit na koních tak dlouho, až budete mít hlavy na kaši.“

Valance chtěl nejprve zareagovat rozzlobeně, ale potom se usmál.

„Tak hloupý, jak si myslíš, nejsem, Cody. Udělali jsme to tak, aby to vypadalo, že Gilariu přepadli Pimové. Všechno tomu nasvědčuje. Nejsou žádní svědci a Hamishovo tělo jsme vzali s sebou a zahrabali v poušti.“

Cody McAllister nic neodpověděl. Mohl se Valance zeptat, jestli někdy slyšel o tom, že Pimové mají zálusk na uniformy rurales, ale proč ho ještě víc provokovat?

Les Merritt chtěl McAllistera znovu kopnout, ale Chuck Valance ho zadržel.

„Nech to být, Lesi,“ řekl. „Jinak bychom ho ještě museli nést.“

Les Merritt přikývl. Vytáhl revolver a přinutil Codyho McAllistera, aby šel před ním ke dveřím saloonu.

Na špinavém dřevěném chodníku lelkovalo více mužů, než bylo obvyklé, a i když to vypadalo tak, že tam stojí jen tak, cítil McGowan skoro tělesně napětí, které v městečku panovalo.

Přivedli McAllistera do domu, jenž dříve sloužil jako skladiště. Byla to bytelná zděná budova s mohutnými zdmi a zamřížovaným oknem, jehož pevnost Les Merritt prozkoumal.

Pro Codyho McAllistera bylo nemožné odtud uprchnout. A o to, že mu při útěku nikdo nepomůže, už se měl postarat Merritt s McGowanem.

Ben McGowan vytáhl z pouzdra revolver a udeřil jeho hlavní Codyho McAllistera do hlavy.

McAllister se zhroutil a zůstal bezvládně ležet na udusané podlaze.

„Hej, co to má být?“ zeptal se překvapeně Les Merritt.

Ben McGowan se sklonil k omráčenému a prohledal mu šaty. Kromě nože v holínce nalezl i derringer v kapse kalhot a v náprsní kapse vesty peníze, které McAllisterovi dal.

Lesu Merrittovi se chtivě zajiskřilo v očích.

„To si rozdělíme,“ řekl.

McGowan zavrtěl hlavou.

„To jsou peníze, které jsem McAllisterovi zaplatil, abych mohl zůstat v Soquete,“ odvětil.

Les Merritt na svého komplice vrhl nedůvěřivý pohled, ale nakonec se s jeho odpovědí spokojil a opustil po něm místnost.

Zavřeli dveře a velkou těžkou závoru zastrčili do železné objímky, jež byla zapuštěna do zdi. Dveře byly vyrobeny z těžkého ořechového dřeva.

„Chceš hlídat jako první?“ zeptal se Ben McGowan.

„Chuck řekl, že bychom na něho měli dávat pozor oba.“

„Jak by se asi dostal ven?“ opáčil McGowan a poklepal si prstem na čelo. „Nebo máš strach zůstat tu sám?“

Les Merritt si odplivl a otočil se. Z kapsy vesty si vytáhl dlouhý doutník a svými velkými žlutými zuby mu ukousl špičku.

Když si ho zapálil, byl už Ben McGowan v saloonu.

+ + + + +

Všechny stoly již byly znovu obsazené a u barového pultu stálo více než dvacet mužů. Byl tam i barman, který obsluhoval muže, jež do sebe lili whisky jako vodu.

Chuck Valance stál u dveří, které vedly do kanceláře Codyho McAllistera, jež se nyní stala jeho sídlem.

Byl se sebou spokojený.

Všechno klaplo na jedničku až na tu malou nehodu na osamělé stanici rurales s tím obrovitým ruralem a Hamishem. Ray Hamish si měl zkrátka dát větší pozor.

Odstoupil od dveří a pozvedl obě ruce.

„Poslouchejte, chlapi!“ vykřikl.

Hovor utichl. Všichni se otočili.

„V Soquete všechno pochopitelně zůstane při starém,“ řekl. „Nic se nezmění. Zákony i ceny zůstávají. Jediný rozdíl je to, že vaším bossem už není Cody McAllister, ale Chuck Valance. Pijte, co hrdlo ráčí. Myslete na to, že od zítřka už zase budete muset platit.“

Muži něco zamumlali a opět se obrátili ke svým sklenicím.

Chuck Valance vlastně očekával větší nadšení, ale ta výměna ve vedení městečka pro ně možná přišla příliš náhle.

Šel ven a přikázal svým mužům, aby si svlékli uniformy rurales a spálili je. Potom odešel do kanceláře a posadil se za psací stůl, od něhož dvanáct let vládl Cody McAllister.

Dvanáct let je dost dlouho, pomyslel si Chuck Valance a položil své špinavé boty na psací stůl.

Na tento okamžik čekal deset let a jevil se mu krásnější, než jak si ho představoval v těch nejdivočejších snech.

Teď už mu stačilo jen těch uplynulých deset let vymazat z paměti. A na to bude potřebovat vidět utrpení Codyho McAllistera předtím, než mu uváže smyčku kolem krku a pomaličku ho vytáhne na šibenici, kterou nechá postavit speciálně pro něj.

Do té doby ovšem bude muset z McAllistera dostat, kam ukryl svůj majetek.

Podle toho, co Chuck Valance toho dne v Soquete viděl, to městečko muselo být učiněným zlatým dolem.

Jsi mocný muž, pomyslel si spokojeně.

+ + + + +

Cody McAllister slyšel, jak se zavřely těžké dřevěné dveře.

Ještě stále byl otřesen po ráně pažbou revolveru. Jen podvědomě vnímal, jak ho někdo ohmatal a prohledal mu kapsy.

Sáhl si na hlavu a trhl sebou.

Na prstech ucítil něco vlhkého. Kůži na hlavě měl roztrženou a hnědé vlasy slepené krví.

Nevěděl, která bolest je horší, jestli ta na boku, ta na levé tváři, na uchu nebo na hlavě.

Pomyslel na Chucka Valance, který se tak náhle objevil, a zmocnil se jej hněv.

Posadil se.

Několik minut klidně seděl a nechával odeznít bolesti. Při tom ho přešel i jeho hněv.

Věděl, že v takovéto situaci mu pomůže jen jediné - chladnokrevné uvažování.

Musel se odtud dostat, protože až bude stát před Chuckem Valancem podruhé, pak to bude i naposledy. O tom byl přesvědčen. Nehrálo při tom žádnou roli, jestli Valanceovi prozradí, kde má ukryté své peníze.

Jeho nenávist k Valanceovi byla tak velká, že by ty peníze i oželel.

Sténaje se zvedl.

Strop místnosti byl poměrně nízký, takže do něj narazil hlavou.

Sklonil se a opatrně přišel k oknu, které bylo pod stropem. Mříží se ani nechytal, protože viděl, že by je ze zdi nevytrhl.

Prozkoumal zdi a dveře, ale nenalezl nic, co by mu dodalo naději. Škvírou mezi dveřmi a zdí mohl vidět ven.

A viděl Lese Merritta, který se opíral o sloup verandy a kouřil doutník.

McAllister se znovu otočil a vrátil se k oknu.

Ne, odtud se utéct nedalo. Mohl se nanejvýš pokusit vyprovokovat Lese Merritta a přimět ho k tomu, aby otevřel dveře.

Jenže Cody si na toho zabijáka se zvířecím chrupem dobře vzpomínal. Bylo téměř nemožné jej rozzuřit. Hned by poznal, že to je past.

Cody McAllister vyhlédl z okna.

Vedlo do úzké uličky, která byla nanejvýš šest yardů široká. Naproti stála nenalíčená zeď bez oken. To musela být zadní strana domu Franka Cullena.

Cullen byl barmanem v McAllisterově saloonu a vděčil McAllisterovi za mnohé.

Před třemi lety se objevil v Soquete a neměl ani vindru. Cody ho tenkrát vyhnal. Potom však uslyšel, že do Mexika přijel stíhací oddíl, kterému Cullen vjel přímo do náruče.

Přitom neudělal nic jiného, než že zabil bankéře, který ho připravil o jeho farmu.

Cody McAllister úplně sám přejel hranici a dostal Cullena z vězení. Potom oba přepadli banku a uloupili peníze, které Cullen potřeboval na to, aby se mohl usadit v Soquete. Provedli to tehdy naprosto hladce.

A stíhací oddíl, který následujícího dne opět vyjel přes hranici za nimi, byl odražen několik mil před Soquete v jedné úzké rokli v Sierra Sonoyta.

Cody McAllister věděl, že Frank Cullen není hrdina. Ale možná projednou překročí svůj stín a pomůže svému zachránci z bryndy.

Mnoho nadějí si však Cody McAllister v tomto směru nedělal.

Znovu usedl a opřel se bolavými zády o zeď.

Všechno, co mohl dělat, bylo odpočívat, aby byl v plné síle, až se znovu setká s Chuckem Valancem.

Opravdu se mu podařilo usnout.

Několikrát se probudil, protože měl pocit, že slyší nějaké hlasy, ale ani jednou to nebyla pravda. Asi se mu něco zdálo.

Když se probral potom, už byla tma.

Vstal a protápal podél zdi k oknu.

Noc byla černá jako hřích.

Cody McAllister toho neviděl moc, ale věděl, že na nebi jsou znovu mraky, které se tam přihnaly od Sierry, aniž by zapršelo. Hned jak ráno vyjde slunce, během několika minut zmizí, jako by tam nikdy nebyly.

Cody McAllister se opřel čelem o chladné železné mříže.

Přemýšlel, proč Chuck Valance čekal tak dlouho. Možná si myslí, že se usmažím ve vlastní šťávě, že změknu, pomyslel si.

Tiše přistoupil ke dveřím a škvírou vyhlédl ven.

Po několika vteřinách spatřil žhavý konec cigarety.

Nevěděl, jestli to je Les Merritt nebo Ben McGowan, ale to bylo v zásadě jedno. Oba to byli pistolníci a jejich kulky byly stejně smrtící.

Cody McAllister se opět posadil ke zdi.

Měl pocit, že slyší dopadat kapky a vůbec poprvé ucítil, že má suché patro.

Napjatě poslouchal. Nyní však slyšel šoupavé kroky strážce přede dveřmi.

Kapka vody, která mu dopadla na nos, jej zalarmovala.

Vyskočil a narazil při tom hlavou do stropu. Přidušeně zaklel, ale pak si uvědomil, že strop je vlhký a měkký.

Hlídač přede dveřmi zřejmě něco uslyšel. Zaklepal na dveře a potom Cody McAllister uslyšel odporný smích Lese Merritta.

„Probudil ses, McAllistere?“ zeptal se a Cody McAllister uviděl šklebící se mezčí obličej. „Přišels o něco. Postavili jsme ti totiž takovou milou šibenici. Není sice moc pevná, ale jestli se ulomí, tak tě pověsíme znovu.“

Cody cítil, jak mu na krk dopadla další kapka. Jeho nervy byly napjaty k prasknutí, protože tušil, co se nad ním děje.

„Drž tu tvou hnusnou tlamu, Lesi,“ zavrčel a začal chodit sem a tam, přičemž co nejvíce šoupal nohama po podlaze.

23

Les Merritt se tiše zachechtal.

„Ale, drsný Cody McAllister už je pomalu nervózní. Copak, už tě svědí krk?“

„Přijď k oknu, ať ti můžu plivnout do toho tvého mezčího ksichtu,“ odsekl McAllister.

Chichotání utichlo.

Cody už si myslel, že zašel příliš daleko, protože Merritt byl vznětlivý, když někdo narážel na jeho podobu s mezkem. Slyšel, jak si Merritt vztekle odplivl. Pak zase začal chodit sem a tam.

Potom znovu ohmatal vlhké místo na stropě. Bylo stále vlhčí.

Jedna kapka dopadla na tvrdou, udusanou podlahu.

Cody se vyděsil. V tom tichu mu ten zvuk připadal jako výstřel z koltu.

Chvatně si svlékl svou koženou vestu a položil ji podšívkou nahoru na podlahu.

Pak začal seškrabávat omítku na stropě. Po několika minutách se dostal na propletené větve a nahmatal i jeden trám.

Potom uslyšel tiché křupnutí.

Někdo nahoře kleštěmi přepůlil větev.

Cody se přikrčil a přikradl se ke dveřím.

Doufal, že Les Merrit nic neslyšel.

Muž na střeše pracoval stále chvatněji a Cody už se obával, že zapomene na nutnou opatrnost.

Potom se však náhle rozhostilo ticho.

Vpředu na ulici někdo něco zvolal na Merritta a ten nahlas zaklel. Určitě ho nebavilo tam sedět a hlídat, zatímco jiní se bavili v saloonu.

Skoro se vyděsil, když dírou ve stropě sáhl do prázdna a nahmatal cizí ruku. Chopil se jí a druhou rukou ohmatal okraje díry. Nebyla velká, ale muselo to stačit.

Muž nad ním mu ze všech sil pomáhal. Když Cody dostal ven ramena, měl vyhráno.

Ačkoli byla tma, okamžitě poznal, že jeho zachráncem je Frank Cullen.

Barman se celý chvěl, a to nejenom z tělesného vyčerpání.

Cullen mu něco zašeptal do ucha. Cody rozuměl.

Následoval jej. Zdálo se, že barman se v patrovém skladišti dobře vyzná.

Zvenčí dům vypadal jako přízemní. Místnost nahoře byla ještě nižší než dole a Cody byl rád, když se konečně po zadní stěně spustili dolů a on se mohl narovnat.

Po několika minutách dorazili do malé ohrady, v níž stálo několik oslů a jeden kůň.

Ten byl osedlaný. Frank Cullen mu omotal kopyta cáry látky.

Cody se okamžitě vyšvihl na něj a projel brankou, kterou Cullen otevřel.

„Nebudou tě v saloonu postrádat?“ zeptal se ho.

„Sami mě vyhodili, protože jsem obsluhoval příliš pomalu,“ řekl Frank Cullen třesoucím se hlasem. Asi se ještě stále obával, že budou odhaleni.

„Odvděčím se ti, až se vrátím,“ řekl Cody McAllister.

Pobídl koně, minul poslední domy a vyjel do temnoty.

Frank Cullen tam ještě okamžik zůstal stát. Pak se vrátil zpět a pečlivě uklidil stopy, které po sobě zanechal.

Nato se přikradl k saloonu a vklouzl do kuchyně.

Netrvalo dlouho a zpoza závěsu dovnitř nahlédla čísi hlava.

„Jenom se tu moc nepovaluj, Franku,“ řekl ten muž. „Boss chce něco na zub!“

Frank Cullen si oddechl.

Ani si nevšimli, že byl hodinu pryč.

+ + + + +

Grullo byl neklidný tak dlouho, než ho Rando pevnou rukou přivedl k temeni kopce, nad nímž se vznášeli supi.

Rando si proto přes sedlo položil sharpsku, když grullo kráčel k nízkému cihlovému domu s malými okny a ohradou, který byl zhruba sto yardů daleko.

I na dálku Rando na první pohled poznal, jaké drama se tam muselo odehrát.

Před domem a ohradou ležela ve světlém písku bezvládná těla. Dvě z nich byla oděna do zelených uniforem rurales, ostatní byla jen v bílém či rezavě červeném spodním prádle.

Vedle uniformovaných mužů klečely tři polonahé postavy s dlouhými černými vlasy a právě je olupovaly. Stanici rurales již ti indiáni museli vyrabovat, protože před domem ležely v písku různé zbraně, nářadí a další předměty.

Rando přivřel oči.

Tam dole se odehrál masakr a supi se tam zatím nesnesli jen kvůli třem indiánům.

Byli to Pimové.

Rando to poznal podle pestrobarevných dek pod dřevěnými sedly jejich poníků, které měli přivázané k tyčím ohrady.

Jeden z Pimů si ho všiml.

Rando vydal hrdelní výkřik a pobodl grulla ostruhami do slabin. Hřebec vyrazil cvalem ke stanici rurales.

Pimové vyskočili a rozběhli se ke svým poníkům.

Rando strčil sharpsku do sedlového pouzdra, tasil pravý peacemaker a vystřelil do vzduchu.

Jeden z indiánů se vrhl stranou. Rando viděl, že zalícil pušku a namířil ji na něj.

Kulka z peacemakeru se zavrtala těsně před indiánovy nohy a Pimo v úděsu pustil pušku do písku.

Pak byl již Rando u něj. Grullova kopyta rozvířila prach.

Rando byl překvapen, když ty tři spatřil zblízka.

Nebyli to bojovníci, ale výrostci. Nikdo z nich neměl víc než čtrnáct.

Rando si v tom okamžiku uvědomil, že ten masakr nemohli mít na svědomí oni.

Pravděpodobně byli poblíž, když k němu došlo. Když si byli jistí, že nikdo z rurales nepřežil, bylo pro ně pokušení využít příležitosti a zadarmo se dostat ke kořisti příliš velké.

„Viděli jste, kdo to udělal?“ zeptal se Rando chiricahujským dialektem, kterému Pimové rozuměli.

Chlapec s puškou, který chtěl na Randa střílet, energicky zavrtěl hlavou.

„Viděli jsme supy,“ odvětil. „My jsme ty rurales nezabili.“

Jeho hlas se třásl strachem, a když Rando pohlédl na mrtvé, pochopil proč.

V tělech Mexičanů byly zabodnuté šípy.

Skutečně to vypadalo tak, jako by rurales byli přepadeni indiány. Jenže to byl jen první, letmý dojem.

Rando spatřil stopy osmi jezdců, kteří přijeli ke stanici, a uvědomil si, že ten masakr má na svědomí Chuck Valance.

„Zmizte a nějakou dobu se tu neukazujte,“ řekl indiánským chlapcům.

Chvíli na něj nevěřícně hleděli, pak se rozběhli ke svým poníkům, vyskočili do sedel a odjeli na jih, jako by měli v patách všechny zlé duchy Sierra Madre.

Trvalo to jen několik minut a pak z nich byla vidět jen oblaka prachu.

Rando nesesedl.

Navedl odfrkávajícího grulla mezi mrtvé a prohlédl si je. Zahynulo tam osm rurales. Šesti z nich strhli z těl uniformy.

Co s nimi Valance chtěl dělat?

To Rando nevěděl.

Rurales kdysi Chucka Valance a jeho kumpány vydali do Spojených států. Že by se chtěl Valance pomstít?

Rando pohlédl na tělo jednoho mohutného Mexičana. Byl jedním ze dvou rurales, kterým bandité ponechali uniformy. Prsty měl sevřené. Byl provrtán nejméně tuctem kulek, na mnoha místech byla jeho uniforma od krve.

Rando polkl, když uviděl ošklivou ránu na jeho zátylku. Jeho vrah ho musel praštit z bezprostřední blízkosti.

Nad mrtvými bzučely mouchy.

Rando nad sebou uslyšel skřeky a zvedl hlavu.

Supi už nekroužili vysoko, slétávali níž.

Rando projel mezi mrtvými a po několika yardech nalezl stopy, které hledal.

Tyto vraždy mohly mít jediný účel: postavit rozhořčené rurales proti Codymu McAllisterovi, který dosud žil pod jejich ochranou v Soquete.

Tyto vraždy určitě rurales pobouří, pomyslel si Rando. Někteří z nich se určitě obávají, že na světlo vyjde jejich úplatnost, a proto se budou snažit Soquete smést z povrchu zemského a jeho obyvatele pobít.

Nepodřezával si však tím Chuck Valance větev, na které seděl? Do Arizony už nemohl. Musel zůstat v Mexiku.

Chtěl snad proto vzbudit dojem, že to přepadení mají na svědomí indiáni?

Rando si nedokázal představit, že by Valance byl tak hloupý. To se však mohl dozvědět teprve tehdy, až polapí uprchlíky z Yumy.

Pečlivě po sobě uklidil stopy.

Jestli to mělo smysl, však bylo pochybné.

Bylo jasné, že po velkém masakru na stanici rurales budou v následujících týdnech na této straně hranice ohroženi všichni gringové - a míšenci obzvlášť.

Rando po několika mílích opět narazil na stopy osmi jezdců.

Slunce se již sklánělo k obzoru, ale stále panovalo nesnesitelné vedro. Rando si sundal klobouk a utřel si pot z čela.

Zamyšleně si prohlížel otvor ve svém klobouku, který pocházela od kulky toho vaquera.

Byl blízko smrti. To však nebylo nic proti tomu, co na něj čekalo v Soquete. O tom byl Rando přesvědčen.

Rozhlédl se.

Nikde nikdo.

Věděl ale, že to nebude trvat dlouho, než ty mrtvé rurales někdo objeví.

Jel dál na jih.

Chtěl se utábořit v horách, které se tyčily před ním.

Toužil po šálku horké kávy, avšak věděl, že si nemůže dovolit rozdělat oheň.

+ + + + +

Chuck Valance zuřil jako šílenec, když následujícího rána zjistil, že Cody McAllister uprchl. Prohlédl si díru ve stropě a proklel Lese Merritta, který si jí včas nevšiml.

Les Merritt běhal kolem jako vystrašená slepice, protože Chuck Valance nebyl daleko toho, aby ho pověsil na vratkou šibenici, kterou nechal postavit na Main Street, namísto Codyho McAllistera.

Ben McGowan byl bledý, protože i on nesl zodpovědnost za vězně. Navrhl Valanceovi, že McAllistera přivedou zpátky.

Merritt a on měl okamžitě vyjet, protože oni to přece zavinili.

Chuck Valance souhlasil, ačkoli se bál, že Lese Merritta a Bena McGowana už nikdy neuvidí. Musel se však chopit každé šance na dopadení Codyho McAllistera, protože neměl chuť sedět v Soquete a čekat, až se McAllister vrátí se svými lidmi.

Les Merritt byl rád, že z toho vyvázl živý a zdravý.

Bleskově zmizel ve stáji, v níž měli bandité své koně.

Obezřetně ji na svém hřebci opustil zadními vraty, aby se již nepotkal s Chuckem Valancem.

Ben McGowan vyjel za ním o několik minut později.

Oba věděli, kam se Cody McAllister vydal.

V Mexiku by nové muže, s nimiž by mohl Soquete dobýt zpět, nenašel. Jeho cílem bylo určitě jedno z amerických pohraničních městeček, v nichž se potulovala spousta pistolníků, kteří by za teplý oběd odkrouhli vlastní babičku.

Jeli celý den i následující noc. V jedné mexické vesnici vyměnili koně, kteří byli zcela vyčerpaní. Sami spali jen dvě hodiny. Pak na čerstvých zvířatech jeli dál k hranici.

Okolo večera nalezli stopu. Byli přesvědčeni, že to je stopa Codyho McAllistera. Byla nanejvýš tři hodiny stará. Ten muž nijak zvlášť nespěchal.

Byl teď v Arizoně a pravděpodobně se cítil v bezpečí.

+ + + + +

Cody McAllister byl rád, když za sebou nechal rozeklané vrcholy Sierra Basura. Nepočítal s tím, že Chuck Valance ho bude pronásledovat, protože Valance nemohl Soquete opustit, pokud se nechtěl vzdát právě dobytého města.

Možná Valance poštval několik mužů po jeho stopě, ale s těmi už se vypořádám, pomyslel si Cody.

Seděl u ohně a ohříval se. Noc byla velmi chladná. Z ohně se nekouřilo.

Sáhl si na bouli na hlavě a na poraněné ucho, na němž se mu srazila krev. Potom si prohlédl podlitinu na boku, kam mu Ben McGowan vrazil hlaveň revolveru.

Při myšlence na tohoto vysokého pistolníka se jej zmocnila zlost.

Během klidných let v Soquete zlenivěl. Dřív by někomu takovému nenaletěl. Jeho instinkt by mu prozradil, že McGowan je podvodník.

Cody Mc Allister se rozhlédl kolem sebe, ale nevšiml si ničeho podezřelého.

Spokojeně se usmíval.

Ještě i teď z něj měli strach. I když byl zbitý a sám. A brzy budou mít ještě větší strach, protože byl rozhodnutý vrátit se do Soquete.

Nikdo z mužů, s nimiž Chuck Valance přijel do Soquete, tu vesnici neopustí živý. O to už se postarám, pomyslel si.

Cody byl rozhodnutý je všechny zabít. Ať už v boji tváří v tvář, nebo ze zálohy, to mu bylo jedno.

Vrátil se do malého údolí, kolem kterého se tyčilo několik balvanů, lehl si a přikryl se dekou, kterou si vzal ze sedla.

Kručelo mu v žaludku. Jídlo, které mu zabalil Frank Cullen, už dávno snědl a v polní láhvi už neměl ani kapku vody.

Přes bolesti, které ještě stále cítil, okamžitě usnul.

Spal hlubokým, bezesným spánkem, a proto to chvíli trvalo, než si jeho mozek správně zařadil cvaknutí, které podvědomě zaregistroval.

Cody McAllister se ani nepohnul.

Jeho oči se pokoušely proniknout temnotou, zatímco rukou nahmatal revolver, který si položil vedle sebe.

„Vstaň, McAllistere!“ ozval se čísi mečivý hlas.

Les Merritt!

Cody McAllister v těch okamžicích proklínal klidný život v Soquete.

Jeho instinkt za těch deset let zakrněl.

Přísahal si, že to změní, jestli k tomu ještě někdy dostane příležitost.

Viděl stín toho malého zabijáka, ale byl přesvědčen o tom, že Merritt ho nepronásledoval sám.

Cody uslyšel tichý hluk za zády, avšak nepohnul se.

Nespouštěl z očí Lese Merritta, který nyní pomalu kráčel k němu.

V rukou držel winchestrovku, kterou mu mířil na břicho.

Codymu McAllisterovi se hlavou honily myšlenky.

Musel něco podniknout, a to hned v nejbližších vteřinách.

Kdyby ho ti dva přemohli, byl by to jeho konec.

Ani by se nepokoušeli ho odvléct do Soquete živého, aby ho tam mohli pověsit. Zabili by ho na místě.

Codyho udivilo, že ho nezastřelili ve spánku.

Zabiják s mezčím chrupem stál nyní těsně před McAllisterem.

Hlaveň jeho winchestrovky se mu takřka dotýkala hlavy.

Oči malého zabijáka byly upřeny na Codyho pravou ruku, kterou měl položenou těsně vedle revolveru.

Cody jednal.

Udělal současně dvě věci. Levou rukou hrábl do písku a vrhl jej za sebe. Pravou odstrčil hlaveň winchestrovky.

Za sebou uslyšel kletbu a Les Merritt, který zmáčkl spoušť winchestrovky, vztekle vykřikl. Do ticha noci zazněl výstřel.

Les Merritt zavrávoral zpátky a pokusil se znovu namířit winchestrovku na McAllistera.

Ten již nemyslel na bolesti hlavy. Vrhl se na malého zabijáka a udeřil ho pěstí do obličeje.

Merritt vykřikl. Zvedl levou ruku, aby se chránil, Codyho údery rozbily jeho obranu a srazily ho k zemi.

Přitom pustil winchestrovku.

Nechtěl dál bojovat. Převalil se a snažil se odvalit z nebezpečné zóny.

Ani ho nenapadlo tasit kolt. Strach z Codyho McAllistera jej úplně ochromil.

Cody se vrhl k winchestrovce a zvedl ji. Uprostřed toho pohybu se mu podařilo scvaknout pákové nabíjení a vsunout tak náboj do komory.

Mohl pouze odhadovat, kde je jeho druhý soupeř, ale když otočil winchestrovku, neviděl nic než stíny skal.

Krátký okamžik byl zmatený.

Rychle se otočil.

Viděl, jak Les Merritt zmizel jako lasička za jednou ze skal.

Druhého muže nikde neviděl.

Vyskočil a přiběhl ke svému koni, který neklidně odfrkával. Vzal winchestrovku do levé ruky a chytil uzdu neklidného zvířete.

Příliš pozdě spatřil muže, který se vynořil zpoza koně.

Zvedl ruku, aby vykryl úder pažbou revolveru, ale pak ucítil bodavou bolest, která mu projela mozkem, a rázem přestal myslet i cítit.

+ + + + +

To první, co Cody McAllister začal znovu vnímat, byl písek v jeho ústech.

Zvedl hlavu, ale hned ji zase sklonil, protože mu v ní děsivě bušilo.

Chtěl se zapřít rukama, ale nešlo to. Měl je svázané za zády.

Sténaje se převalil na záda a vyplivl písek. Obloha nad ním byla šedá.

Pochopil, že v bezvědomí musel ležet několik hodin.

Přistoupil k němu nějaký vysoký muž.

Ben McGowan.

Cody tušil, že právě on byl tím druhým pronásledovatelem.

Pistolník se na něj zašklebil.

„Jak to bylo s tím umíráním?“ posměšně se otázal. „Přece jen jsi na řadě dřív než já. Neměls tu odpočívat. Na tvém místě bych nezastavoval, dokud bych se nedostal až na Aljašku.“

„Prostě jenom nemám takový strach jako ty,“ opáčil McAllister. Jeho hlas zněl chraplavě, mluvení mu způsobovalo bolesti. Nijak nenaznačil, že by chtěl vstát nebo na McGowana zaútočit.

Ben McGowan se šklebil ještě víc. Nedal se vyprovokovat. Ještě v noci ho napadlo, jaká by byla ta správná smrt pro Codyho McAllistera, když uslyšel tiché chřestění chřestýše.

Nebylo těžké nalézt hnízdo toho hada. Těsně před ním vykopal spolu s Lesem Merrittem hlubokou jámu. Jeden z nich dával neustále pozor na hadí hnízdo, aby je chřestýš nepřekvapil. Několikrát jim nenadálé zachřestění nahnalo husí kůži, ale had se nikdy neodvážil opustit svou díru.

„Hej, Lesi!“ zvolal Ben McGowan směrem ke skále, pod níž spal Les Merritt.

Malý zabiják okamžitě vyskočil a sáhl po své winchestrovce.

Nato chvatně přiběhl ke Codymu McAllisterovi a udeřil jej pažbou.

Cody se zkroutil, ale nevydal ani hlásku.

„Nech to být, Lesi,“ řekl Ben McGowan, „ jinak zemře dřív, než se seznámí s naším přítelem.“

Les Merritt vycenil své mezčí zuby.

„To ale bude zábava, McGowane,“ řekl a tiše se zachechtal. „To je mnohem lepší než ta rozviklaná šibenice v Soquete. Myslím, že Chuck s námi bude spokojený.“

Chytil Codyho McAllistera za košili a posadil ho.

Codymu se dělaly mžitky před očima. Pokusil se je rozehnat vrtěním hlavy, ale tím se to ještě zhoršilo. Cítil, jak se mu sevřel žaludek.

Zůstal nehybně sedět, zavřel oči a čekal, až slabost přejde.

Když oči znovu otevřel, okamžitě spatřil jámu, kterou oba muži vyhloubili před jednou ze skal.

Pochopil, co s ním chtějí udělat. Chtěli ho zahrabat až po krk a potom počkat, až mu vražedné slunce nejdřív vypálí mozek a pak ho zabije.

To byla hrozná smrt. Cody to věděl z vlastní zkušenosti. Sám kdysi tímto způsobem potrestal jednoho muže za zradu.

Když ho McGowan a Merritt chtěli zvednout, zaútočil.

Kopl Merritta do břicha a ten se s výkřikem skácel na zem.

Ačkoli jej bolesti takřka připravily o rozum, otočil se k Benu McGowanovi a vyrazil proti němu.

Doufal, že McGowan ztratí nervy a vystřelí na něj.

Jenže Ben McGowan byl příliš chytrý. Namísto aby se pokusil Codyho McAllistera zastřelit, pustil ho a několik kroků ucouvl.

Cody sklonil hlavu a vrhl se na něj.

Ben McGowan se zašklebil a ustoupil stranou.

Cody jej minul a zabořil se obličejem do písku. Chtěl hned vstát, ale pistolník k němu přiskočil a šlápl mu na krk.

Cody opět polykal prach.

Bolesti už necítil. Nevnímal je. Jeho tělo zkrátka nereagovalo.

I když se nemohl hýbat, věděl, co se kolem něj děje.

Les Merritt, který se už zotavil z účinků jeho kopu, ho chytil za vlasy a zvedl mu hlavu.

Ben McGowan ho popadl za vestu a postavil ho.

Pak jej odvlekli k jámě a nechali ho do ní sklouznout nohama napřed. Oproti jejich předpokladům se do ní McAllister poskládal celý.

Les Merritt zaklel. Sklonil se a vytáhl McAllistera za vlasy tak, aby byl v jámě jen po krk. Tak ho držel, dokud Ben McGowan do jámy nenaházel tolik písku, že Cody McAllister mohl stát.

Potom Les Merritt Codyho pustil a pomohl vysokému pistolníkovi zahrabat zbytek jámy.

Nato McGowan složil svou skládací lopatu a zastrčil si ji za sedlo svého koně.

Les Merritt udusal písek kolem McAllisterovy hlavy.

„Ty už mě nekopneš, Cody,“ řekl se zlomyslným úsměvem.

Pak odstoupil a čekal, až se McGowan vrátí od svého koně.

Tázavě na něj pohlédl, a když McGowan přikývl, zvedl dlouhou tyč, která ležela na zemi vedle něj, a dřepl si.

Cody si již všiml té malé díry pod skalou.

Byla jen jeden yard od jeho hlavy.

Pozoroval Merritta, který do ní šťoural tyčí a neustále se zlověstně usmíval.

Cody McAllister si myslel, že už zná všechna tajemství pekel, ale když uslyšel chřestění, měl pocit, že se mu každou chvíli rozletí hlava.

Chtěl sevřít rty, aby před svými vrahy neukázal strach, ale nedokázal zabránit výkřiku, který se mu vydral z hrdla.

Les Merritt s chechtotem poskakoval kolem a Ben McGowan se spokojeně šklebil.

Dostali železného Codyho McAllistera na lopatky.

+ + + + +

Rando McAllister s peacemakerem v ruce vstal a chvíli naslouchal.

Probudila ho tichá ozvěna vzdáleného výstřelu.

Čekal další rány, ale nepřišly.

Grullo zvedl hlavu a větřil jižním směrem. To Randa ujistilo, že to nebyl sen.

Vylezl zpod deky a sbalil se.

Výstřel nemusel nic znamenat. Možná někde v kopcích táboří pár vaquerů, kteří chtěli ranou z pušky zahnat kojoty.

Jenže Rando se naučil být opatrný. Vždycky chtěl vědět, co se děje kolem něj, aby ho nemohlo nic překvapit. Především, když jel po stopě nějaké nemilosrdné bandy.

Podle vyhledávajícího svitu hvězd poznal, že se blíží ráno. Otřásl se zimou.

Osedlal grulla, a když za sedlo přivázal sbalenou deku, vyšvihl se na hřbet svého koně a navedl ho jižním směrem.

Silueta Sierra Basura se před ním proti světlému nočnímu nebi rýsovala stále zřetelněji.

Rando pomyslel na uplynulý večer.

Po stopách uprchlíků se dostal na místo mezi kaktusy, kde Valance a jeho muži odpočívali.

Nalezl stopy dvou koní, kteří se vzdálili od ostatních. Stopy jednoho z nich byly velmi nezřetelné. To zvíře mělo neklidný krok.

Často se zastavovalo a točilo se, jako by nevědělo, kam jít, než se vydalo po úzké stezce mezi mohutnými kaktusy na sever.

Ten kůň nenesl žádného jezdce, o tom byl Rando přesvědčen. Druhá stopa ovšem byla normální. Na tom koni seděl jezdec, který své zvíře vedl na jih.

Někdo se pokusil zamést stopy po táboření. Možná by tím jiného pronásledovatele zmátl, Randa McAllistera však ne.

Rando nalezl místo, kde muži něco zahrabali, a o půl hodiny později už věděl, že jednoho z uprchlíků již honit nemusí.

Raye Hamishe poznal na první pohled. Podlitiny na jeho krku svědčily o tom, že Hamish byl uškrcen.

Rando nenalezl žádné střelné zranění.

Okamžitě si vzpomněl na obrovitého rurala, který byl zasažen tuctem kulek, až ho nakonec musela zabít rána do zátylku. Tento muž přes svá zranění dokázal zardousit Raye Hamishe.

Valance chtěl, aby se přepadení stanice svedlo na Pimy, a tak tam Hamishovo tělo nenechal. Dovlekli ho do tohoto kaktusového pole, zahrabali ho i s postrojem jeho koně a pak zvíře pustili. Proč odjel ten další jezdec, Rando nevěděl.

Na východním obzoru se rychle rozšiřoval šedý pruh oblohy.

Krajina před Randem se zvedala. Ani ty nejvyšší vrcholy Sierry Basury nebyly ničí jiným než obyčejnými kopci, ale terén byl nepřehledný.

Zely zde široké trhliny, jež ztěžovaly jízdu. Na druhou stranu četné jeskyně Randovi umožňovaly včas se skrýt.

Grullo náhle začal stříhat ušima.

Hřebec větřil určitým směrem a Rando věděl, že už není daleko od nočního střelce.

Před sebou viděl několik balvanů. Vítr mu vanul do tváře.

Doufal, že kůň neznámého muže jej nezavětří příliš brzy.

Přivedl grulla do jedné zhruba tři yardy široké jeskyně a seskočil ze sedla.

V tom okamžiku uslyšel tiché zvuky.

Potom někdo vykřikl.

Rando vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku a přikrčen se rozběhl směrem, odkud zazněl výkřik.

Tu se ozvaly zřetelné zvuky boje.

Rando zamířil ke skupině skal. Náhle zahlédl vraníka, který musel stát v údolí za skalami.

Rando se vydal na druhou stranu a potom před sebou spatřil údolí. V jeho očích se objevilo překvapení.

Dva ze tří mužů, kteří tam dole zápasili, okamžitě poznal. Jedním byl jeho strýc Cody McAllister. Ruce měl svázané za zády a právě skláněl hlavu, aby ji vrazil do břicha vysokému, štíhlému chlapovi s blond vlasy.

Druhý muž, kterého Rando poznal, se válel v prachu a držel se za břicho. Měl otevřená ústa a velké žluté zuby, které se podobaly zubům mezka. Rando okamžitě věděl, že to je Les Merritt.

Cody blondýna minul, protože ten hbitě uskočil.

Rando viděl, jak jeho strýc upadl, načež mu blondýn šlápl na krk.

Les Merritt vrávoravě vstal. Přistoupil k na zemi ležícímu Codymu McAllisterovi, chytil ho za vlasy a brutálně mu zvedl hlavu.

Blondýn odsunul nohu z Codyho krku, chytil McAllistera za koženou vestu a spolu s Merrittem jej odvlekl k jednomu balvanu.

Teprve nyní si Rando všiml hromady písku.

Někdo tam vykopal jámu, do které teď oba muži Codyho hodili.

Jáma byla tak hluboká, že Cody v ní zmizel, takže ho Merritt musel znovu vytáhnout. Blondýn se chopil skládací lopaty a začal jámu zahrabávat.

Rando pochopil, co mají v úmyslu.

Chtěli tam Codyho McAllistera zahrabat až po krk a potom by ho tam nechali upéct na slunci.

Rando se pousmál.

Teď by mohl zaútočit.

Věděl, že Cody McAllister by s nimi nejednal o nic méně krutě, kdyby byl na jejich místě.

Blondýn zahrabal jámu a přinesl lopatu ke svému koni.

Rando pomyslel na popis Elsie. Ano, tím třetím mužem musel být Ben McGowan, který si v Yumě říkal Jim Miller.

Merritt přímo láskyplně dusal písek kolem McAllisterovy hlavy, načež Codymu řekl něco, čemu Rando nerozuměl.

McGowan se vrátil k Merrittovi. Ten se sklonil pro jakousi tyč a začal jí šťourat v úzké díře pod skálou.

V okamžiku, kdy Rando uslyšel tiché chřestění, Cody pronikavě vykřikl.

Rando cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

Uslyšel odporné chechtání zabijáka Lese Merritta a rozhodl se jednat.

Do levé ruky si vzal sharpsku, do pravé peacemaker…

+ + + + +

Merritt se sklonil, aby podruhé zašťoural v hadí díře. Už to však nestihl.

Tak jako Ben McGowan i on uslyšel cvaknutí kohoutku revolveru a strnul.

Pomalu se ohlédli.

Muž, který za nimi stál s odjištěným revolverem, měl chladné, pronikavé oči. Lesklé, černé vlasy mu sahaly až po ramena. Široké rty měl roztaženy do lehkého úsměvu.

Posunul si svůj černý klobouk provrtaný kulkou do týla a zvučným hlasem řekl: „Ty vaše špásy se mi ale vůbec nelíbí, amigos.“

Les Merritt na něj hleděl s vytřeštěnýma očima. Když se napřímil, zachvěl se překvapením i strachem.

„Rando,“ vyhrkl. Viděl, že míšencův kolt je namířen na McGowana, a vycítil, že má šanci. Hůl, kterou držel v ruce, hodil po Randovi a sáhl po koltu.

Koutkem oka viděl, že Ben McGowan tam nehybně stojí. V tom okamžiku malý zabiják pochopil, že je mrtvý.

Klesl na kolena a vykřikl.

Kulka z Randova koltu se mu zavrtala do krku a odhodila ho dozadu. Zády narazil do skály, načež z díry vystřelilo úzké hadí tělo. Chřestýš se Merrittovi zakousl do ruky.

Malý zabiják křičel, jako by ho na nože brali. Divoce třásl rukou, ale had byl do ní pevně zakousnutý.

Křik náhle utichl.

Les Merritt se svalil na zem. Ještě jednou se jeho tělo zachvělo, potom se natáhlo a zůstalo bezvládně ležet.

Míšenec nehnul ani brvou.

Svůj revolver opět namířil na Bena McGowana, který byl bledý jako stěna. Upřeně hleděl na chřestýše, jenž se pustil Merritta a začal se plazit ke Codymu McAllisterovi.

Ben McGowan horečně přemýšlel. Merritt muže s černými vlasy poznal. Měl se jmenovat Rando. A Rando bylo též jméno synovce Codyho McAllistera, který ho už deset let neviděl.

Ben McGowan nevěřil na náhody. Rando věděl, co se v Soquete stalo, a jel po jejich stopách, aby pomohl Codymu McAllisterovi.

Vysoký pistolník se díval na chřestýše a představoval si, jaké by to bylo, kdyby namísto Codyho McAllistera v té jámě byl on.

Míšenec otočil kolt a namířil na hada.

V tom okamžiku McGowan jednal.

Kulka z Randova koltu chřestýši roztříštila hlavu.

Ben McGowan jediným plynulým pohybem tasil zbraň. Měl pocit, že nikdy v životě nebyl rychlejší.

O zlomek vteřiny později třeskl výstřel jeho revolveru.

Kulka se o dvacet yardů dál s hvízdnutím odrazila od skály.

Míšenec už nestál na tom samém místě.

Ještě nikdy Ben McGowan neviděl někoho, kdo se pohyboval tak rychle a mrštně.

Vždycky věděl, že se jednoho dne objeví člověk, který bude rychlejší než on. Nikdy si však nemyslel, že proti němu bude tak bezbranný, jako nyní proti tomuto míšenci.

Ještě jednou stiskl spoušť, ačkoli věděl, že toho muže netrefí. Už jenom čekal na náraz kulky - a na smrt. Ta přišla rychle. Kulka z Randova revolveru mu proletěla skrze žebra a zavrtala se mu do srdce.

Vysoký pistolník se skácel na zem. Za tu dobu, co padal do písku, by jej Rando zabil i podruhé.

Míšenec se napřímil a vyměnil prázdné nábojnice v koltu za nové.

Svýma tmavýma očima pozoroval díru, z níž se před chvílí vyplazil chřestýš. Tito plazi zřídkakdy žijí sami. O něco později mu chřestění prozradilo, že má pravdu.

Zůstal stát těsně za svým strýcem, který byl zahrabaný až po krk, a ustřelil hadovi hlavu. Pak kousek odstoupil, aby se Codymu mohl podívat do očí.

Usmál se na svého strýce, kterému se pobyt v jámě očividně moc nezamlouval, a řekl: „Ahoj, strýčku. Je milé, že tě zase vidím. Jak se ti vede?“

Tlak písku na hruď bral Codymu McAllisterovi dech.

Strach již překonal, zato se ho nyní zmocnil hněv na zubícího se synovce, který zneužil situace.

„Sakra, vytáhni mě odtud, než se z té díry vyplazí další bestie,“ zavrčel.

„Snad nemáš strach?“ zeptal se usmívající se Rando. „Myslím, že ten chřestýš by zdechl, kdyby si do tebe kousl.“

Cody se rozkašlal. Jeho dech byl stále kratší.

Rando kulkou roztříštil hlavu třetímu hadovi, který se vyplazil z díry.

Se stoickým klidem odfoukl kouř z hlavně revolveru, načež se chopil hole, kterou po něm hodil Merritt, a zašťoural v díře. Zdálo se, že uvnitř už žádný plaz není. Rozhodně už nebylo slyšet žádné chřestění.

Rando se posadil na zem a usmál se na Codyho McAllistera.

„Kdo byl ten druhý chlap?“ otázal se . „Nikdy jsem ho s Valancem neviděl.“

„Jmenuje se Ben McGowan. Tedy, jmenoval se tak. Ten bastard se ke mně vetřel jako Valanceův člověk. A já idiot jsem si toho nevšiml. Nevzbudil ve mně ani špetku nedůvěry.“

„Stárneš, strýčku,“ ironicky poznamenal Rando. „Je načase, aby ses stáhl do ústraní.“

Cody McAllister zrudl.

Rando si byl jistý, že by mu jeho strýc nejraději vpálil kulku mezi oči, kdyby to mohl udělat.

Vstal a odešel z místa, aby přivedl svého grulla.

Cody ho počastoval několika šťavnatými kletbami, ale toho si Rando nevšímal.

Když grulla vedle ostatních koní odsedlal, vzal si ze sedla McGowanova vraníka skládací lopatu. Nijak zvlášť nespěchal. Chtěl, ať si to Cody užije. Přál mu to.

Nejdřív ho vykopal jen do půlky a pak si udělal přestávku, aby se příliš nezpotil.

Cody McAllister znatelně ožil.

„Kopej dál,“ řekl přidušeně. „Chci se z té zatracené jámy konečně dostat!“

Rando si oklepával písek z oblečení.

„K čemu máš ruce?“ otázal se. „Vyhrab se sám.“

Cody McAllister se náhle uklidnil a Rando věděl, že jeho strýc už zkrotil svůj hněv. Musel se mít na pozoru, aby jej nepřekvapil nějakou zákeřností.

„Mám je svázané za zády,“ odvětil Cody. „Musíš mi rozříznout pouta, jestli se mám vyhrabat sám.“

Rando jej obešel, vytáhl z pochvy bowie knife a sklonil se. Pak krátkým pohybem přeřízl kožené řemínky, jimiž měl jeho strýc svázané ruce.

Cody si promnul zápěstí, na nichž měl odřenou kůži, načež se začal vyhrabávat.

Kolem nohou již hlínu neměl tak udusanou, a tak po několika minutách vytáhl pravou nohu.

Chytil se rukama za kraj jámy a vytáhl se.

Zadýchán odlezl několik yardů od jámy a klesl na zem. Zhluboka dýchal čerstvý ranní vzduch.

Rando se posadil na jeden balvan a přivřenýma očima pozoroval svého strýce, kterého deset let neviděl.

Cody McAllister byl muž, před kterým bylo dobré mít se na pozoru. Byl nevypočitatelný. Byl to člověk, který byl schopen někomu zachránit život, aby mu vzápětí vpálil kulku do hlavy a okradl jej.

Rando sice nevěřil, že by mu jeho strýc něco udělal, ale zcela jistý si tím nebyl.

Cody McAllister nevypadal zrovna nejlépe.

Rando viděl obě rány na jeho levé tváři. Ucho měl celé zakrvácené. Šaty měl od písku, ruka, kterou si nyní promnul obličej, na něm zanechala šmouhy.

Rando zůstal klidně sedět, zatímco Cody s vypětím všech sil vstal a dovrávoral ke koním.

Chvějícími se prsty odepnul polní láhev z vraníkova sedla, odzátkoval ji a nalil si tekutinu na hlavu a na obličej.

Rando vstal. Jeho pravá ruka jakoby náhodou spočívala nad pažbou peacemakeru.

Cody ucítil pohyb za svými zády.

Pomalu se otočil a vůbec poprvé od chvíle, co jej Rando znovu spatřil, měl Cody ve své sokolí tváři ten záludný úsměv, který Rando tak dobře znal z dřívějška.

„Ty mi nevěříš, co?“ zavrčel Cody. „Copaks zapomněl, že tvůj otec byl mým bratrem a že nám v žilách koluje stejná krev?“

Rando mu jeho úsměv opětoval.

„Můj otec mi na smrtelné posteli řekl, že nemám nikomu věřit méně než tobě, strýčku Cody.“

Cody si odplivl a změnil téma.

„Jak ses sem dostal?“

„Plukovník Jardine mě pověřil, abych přivedl Valance, Merritta a Hamishe zpátky do Yumy.“

„A co z toho budeš mít?“

„Pět tisíc za Valance a po dvou a půl tisících za ty dva další.“

„Pak sis vydělal už pět tisíc, chlapče. Hamishe oddělal jeden rurale v Gilarii.“

„To ti řekl Valance?“

„Ano.“

„Pak víš i to, že tvé dny v Soquete jsou sečteny.“

„Hm. Valance tvrdil, že to narafičili tak, aby to vypadalo jako indiánské přepadení.“

„Chuck Valance byl vždycky idiot,“ odvětil Rando. „Rurales se nenechají tak snadno oklamat. Budou se ptát, na co mají Pimové uniformy jejich mrtvých druhů.“

Cody zaklel.

„Ten proklatý ksindl! S těmi uniformami Valance oklamal Sida Harrisona. Než mě Sid mohl zalarmovat, oddělali ho.“

„Co chceš dělat?“

„Co asi? Pojedeme do Soquete a pověsíme Valance na šibenici, kterou nechal postavit pro mě.“

Rando zavrtěl hlavou.

„Valance patří mně, Cody. A já ho přivedu zpátky do Yumy. Jestli se vrátím bez jediného uprchlíka, tak Drummond vymyslí nějakou kličku, aby mě připravil o odměnu.“

Pohled Codyho sokolích očí byl mrazivý.

Nic na tato Randova slova neřekl, ale jeho synovec mu přečetl myšlenky.

Cody se nemínil vzdát své pomsty.

Rando přistoupil ke grullovi a vyšvihl se do sedla.

„Hej, počkej,“ zavrčel Cody McAllister. Vzal si McGowanův revolver a poněkud toporně přiběhl k McGowanovu vraníkovi, který byl lepší než kůň, na němž uprchl ze Soquete.

„To nechceš pohřbít mrtvé?“ zeptal se Rando.

„Jen ať ty zatracené bastardy sežerou supi,“ zavrčel Cody a s námahou vylezl na vraníka.

Rando už vyvedl grulla z údolí. Zamířil na jih.

Slunce začalo pálit.

Bylo jasné, že je čeká další horký den.

+ + + + +

Cody McAllister se hněval.

Jeho město Soquete se stalo městem duchů. Skoro všechny domy a chaty byly zahaleny tmou. Pouze v saloonu se svítilo. Světlo ven pronikalo špinavými okny.

„Ten proklatý, plešatý ksindl!“ vyhrkl.

Rando věděl, že jeho strýc tím myslel Chucka Valance.

Cody byl očividně přesvědčen, že Valance našel jeho úspory a vypařil se s nimi.

„Není tu dvakrát živo,“ zamumlal Rando.

Vedle Codyho se přitiskl k prkenné stěně jedné chaty a pohlédl k malé plaze, na níž stál saloon.

„Všichni utekli,“ zavrčel Cody. „Vědí, že Valance si to rozházel s rurales. Soquete tím pro ně skončilo. Žádný gringo už se tu nikdy nebude cítit kvůli zelenokabátníkům bezpečně.“

„Někdo zůstal v saloonu,“ řekl Rando.

„Asi Cullen. Pojď, podíváme se tam.“

Rando chytil strýce za rameno.

„Počkej. Valance je nevypočitatelný. Možná tam čeká na McGowana a Merritta.“

Cody McAllister se ušklíbl. V očích se mu zračila nenávist.

Pomalu přikývl.

„Co navrhuješ?“

„Připlížím se zezadu k saloonu,“ řekl Rando. „Ty tam několik minut počkáš a pak půjdeš dovnitř. Jestli tam Valance ještě je, tak od tebe bude chtít vědět, co se stalo s McGowanem a Merrittem. To mi dá dost času na to, abych se připravil. Dá se do saloonu dostat ze dvora?“

„Ano. Zezadu se dostaneš do spíže. Levé dveře vedou do kuchyně, která je od saloonu oddělená jen závěsem.“

„O.K.,“ řekl Rando.

O několik vteřin později přešel prázdnou plazu a zmizel v úzkém průchodu mezi saloonem a sousedním domem.

Dveře ze dvora nebyly zamknuté.

Rando je otevřel a vešel do spíže, v níž byla tma jako v pytli.

Škrtl sirkou o stěnu a ve svitu plamínku se dostal k levým dveřím, které byly pootevřené.

Za nimi se svítilo.

Rando sfoukl plamínek a zůstal stát u dveří. V ruce držel peacemaker.

Levou rukou otevřel dveře tak, aby mohl přehlédnout kuchyni.

Kamenná zeď nad ohništěm byla černá od sazí. Na řetězu, který byl připevněn k háku na stropě, visel černý mosazný hrnec. Oheň pod ním již byl téměř vyhaslý. Uhlíky už jen doutnaly.

Randův pohled padl na stůl. Stálo na něm špinavé nádobí.

Neslyšně vklouzl dovnitř.

Vtom se zastavil, když uslyšel hlasy. Vycházely ze saloonu.

Někdo řekl: „Je nesmysl dál čekat, Chucku. Možná toho bastarda musejí Ben s Lesem pronásledovat až za hranici. Rurales se mezitím dozvědí o masakru v Gilarii a pak uzavřou hranici tak, že nepronikne ani myš.“

Druhý muž se chraplavě zasmál.

Musel to být Chuck Valance.

„Kdo říká, že chci zpátky přes hranici, Lavino? Kdyby mě tam chytili, tak mě pověsí.“

„Tebe možná, ale ne nás. Kromě toho je mi milejší šibenice než to, co by s námi provedli rurales, kdyby nás polapili.“

Valance se znovu rozesmál.

„S těmi penězi tady si přece vykoupíme cestu na jih, chlapci. V Guaymas nasedneme na palubu nějaké lodě a pak si budeme na jihu žít jako páni.“

Ostatní mlčeli.

Rando si dokázal domyslet, že McGowanovi muži Valanceovi moc nevěří.

Jeho pozornost upoutal vchod do saloonu, v němž visela špinavá, pestrá vlněná deka.

Uslyšel zvuk, který pocházel z toho, že někdo naléval tekutinu z láhve do sklenice.

Na půli cesty ke vchodu zakrytému závěsem Rando zkameněl.

Otočil hlavu a málem se mu zvedl žaludek, když na podlaze spatřil malého muže. Jeho tvář byla zkřivená bolestí, jeho kostkovaná košile byla zbrocena krví, jež vytekla z půltuctu ran po kulkách.

Rando se domníval, že to je Frank Cullen.

„Hej,“ řekl v tom okamžiku někdo hlubokým hlasem v saloonu.

Krátce nato Rando uslyšel třesknutí, s nímž vchodové dveře udeřily do stěny.

Přiskočil za závěs a natáhl kohoutek peacemakeru.

+ + + + +

Nikde žádná známka života.

Takřka čtyřicet uprchnuvších banditů si postupem doby zvolilo Soquete za své útočiště. Teď nezůstal ani jeden z nich.

Každý v kraji věděl, s jakou nepředstavitelnou krutostí reagují rurales,.když někdo zabije někoho z jejich řad. A dost uší slyšelo, jak se Chuck Valance chlubil tím, kolik jich oddělali.

Codyho McAllistera se zmocnil hněv.

Jeho životní dílo bylo zničeno. A s ním i zdroj příjmů, se kterým by mohl prožít podzim života v bohatství.

Jistě, sto tisíc dolarů, které si zatím uspořil, by mu na to stačilo, ale co když Chuck Valance ten úkryt pod podlahou v jeho kanceláři našel a už je i s těmi penězi někde pryč?

Cody pocítil trhavou bolest v levém uchu, což ještě vystupňovalo jeho hněv.

Kdyby měl nyní Valance před svým revolverem, ustřelil by tomu bastardovi víc než jen ušní lalůček.

Dorazil ke dveřím saloonu. Přemýšlel, kolik času uplynulo od chvíle, kdy se s Randem rozdělili. Nevěděl to. Jak jím cloumala zloba, dočista ztratil přehled o čase.

Z temnoty se ozvalo tiché řehtání koně.

To musel být Randův grullo, kterého s McGowanovým vraníkem nechali v písečném výmolu nedaleko před Soquete.

Cody uvažoval, jestli to něco znamená, ale náhle zaslechl hlasy vycházející ze saloonu.

Když uslyšel Chucka Valance, posedl ho přímo amok.

Zvedl pravou nohu a rozkopl dveře tak prudce, že s ohlušující ránou třeskly o stěnu.

Třemi rychlými kroky se dostal do saloonu.

Viděl, že u barového pultu stojí nenáviděný plešoun a další dva muži.

Čtvrtý muž, Mexičan, stál za pultem.

Cody měl za opaskem McGowanův kolt.

Muž stojící nalevo od Chucka Valance chtěl tasit revolver, ale Chuck Valance mu rychle položil ruku na rameno.

Valance se zašklebil a vycenil své hnědé zuby.

„Má Benův kolt!“ vyhrkl chlap stojící napravo od něj.

Valance přikývl.

„To vidím, Plummere. Sakra, Cody, myslel jsem si, žes za ty roky přibral a zlenivěl. Opravdu jsi oddělal McGowana a Merritta?“

„O tom nepochybuj, ty vypasený hajzle!“ zavrčel Cody.

Valance se zasmál, pak odstoupil od pultu a dal Codymu kývnutím znamení, aby přistoupil k němu.

Cody vytřeštil oči.

Jakmile spatřil velkou plechovou krabici, kterou měl přece tak dobře ukrytou ve své kanceláři, pocítil nutkání se na Valance vrhnout.

Ledový lesk jeho očí ho však varoval. Zůstal stát.

„Jsi idiot, Cody,“ řekl Valance. Úsměv již zmizel z jeho zarostlé tváře. „Byla to od tebe chyba sem lézt sám. Měl ses pokusit nás dostat ze zálohy. Jak se chceš prosadit proti čtyřem?“

„Stačí mi, když pošlu do pekla tebe, Chucku,“ odsekl Cody McAllister, který si všiml, jak se pomalu odsunuje závěs ve dveřích do kuchyně. „Ty další tři si vezme Rando.“

Valanceovy zorničky se náhle zúžily.

Jeho instinkt ho varoval, že Cody McAllister neblufuje, protože bez krytých zad by do saloonu přišel jen sebevrah.

„Dveře do kuchyně!“ zařval Valance, zatímco se vrhl stranou a sáhl po revolveru.

Ostatní muži se otočili a tasili své kolty.

Chlapík, kterého Valance oslovil jako Plummera, byl nejrychlejší.

Právě jeho však trefila první kulka Randa McAllistera, jenž odhrnul závěs a přiskočil ke konci pultu.

Plummerova kulka se zavrtala do podlahy. Sevřel si břicho, do něhož ho zasáhla Randova střela, udělal dva vrávoravé kroky a pak se skácel.

Saloonem otřásala ozvěna výstřelů.

Kouř bránil výhledu.

Rando uslyšel Codyho řev, potom vypálil na Mexičana za pultem.

Muž vykřikl, když ho kulka zasáhla do ramene. Její náraz ho otočil. Pustil kolt a dovrávoral ke druhému konci barového pultu.

Třetí muž se náhle rozběhl k východu.

Rando jej mohl zastavit kulkou, ale nechtěl mu střelit do zad.

Muž vyskočil ven a potom zmizel v temnotě.

Rando obešel pult.

Cody McAllister právě drtil Chucka Valance pěstmi. Mlátil ho jako šílenec.

Nyní se ke dveřím nejistým krokem rozběhl Mexičan.

Rando ho nechal běžet. Doufal, že oba vezmou nohy na ramena a že už je nikdy neuvidí.

Přiskočil ke svému strýci, chytil ho levou rukou za rameno a otočil ho.

Cody na něj hleděl krví podlitýma očima.

„Pusť mě, sakra!“ hlesl. „Já toho parchanta umlátím!“

„Patří mně,“ řekl chladně Rando a ostrý tón jeho hlasu Codyho přiměl, aby znovu začal rozumně uvažovat. Protáhl se a plivl Valanceovi na boty. Pak se obrátil ke krabici, jež stála na pultu.

Rando viděl, že Valance z přestřelky vyvázl jen se šrámem na levé ruce. Rukáv měl prosáklý krví, ale zranění nebylo příliš vážné.

Málem mu vypadly oči z důlků, když ho Rando chytil za límec košile a zvedl ho z podlahy, jako by nic nevážil.

„Rando,“ zasípal.

„Mám ti vyřídit pozdravy od Jardina a Drummonda,“ řekl Rando. „Stýská se jim po tobě.“

Valance zbledl a pomalu zavrtěl hlavou.

„Mě nikdo živého zpátky do Yumy nedostane,“ odvětil přidušeně.

Rando pokrčil rameny.

„Zaplatí mi i jen za tělo, Valance.“

Sotva to dořekl, ucítil studený pot v zátylku.

V tom samém okamžiku Cody McAllister vykřikl a mávl rukou s revolverem.

Rando se vrhl stranou.

Kolem krku mu šlehl výstřel.

Ještě v pádu se otočil a uviděl, jak se ten muž skácel, když ho zasáhla Codyho kulka.

Do saloonu skočila další postava.

Rando uviděl revolver, který držela ruce, a chtěl vystřelit.

V následujícím okamžiku však její klobouk srazila Codyho kulka a na ramena postavy se rozpustily blonďaté vlasy.

Rando okamžitě poznal McGowanovu ženu, která byla Valanceova sestra.

Než se vzpamatovala z šoku, stál už Rando u ní a vyrazil jí kolt z ruky.

Cody přistoupil k Valanceovi a přitiskl mu revolver ke krku.

„Co je to za ženskou?“ zavrčel.

Rando ji chytil za ruku a přivedl ji k pultu. Její revolver odkopl pod stůl.

„To je Chuckova sestra a McGowanova žena,“ řekl.

„Vrazi!“ zasyčela. „Odkrouhli jste Bena!“

Rando jí neodpověděl.

Skláněl se k Mexičanovi, kterého předtím zasáhl. Kulka jej zasáhla do levé poloviny hrudi. Byl v posledním tažení.

„Ty - mě - moc - nepřežiješ - gringo,“ zasípal. „Rurales - oblaka prachu nad nimi - nanejvýš pět mil za námi…“

Pak mu ochabla hlava. Jeho cesta skončila.

Rando se narovnal. Vyšel na verandu saloonu a zahvízdl.

Potom se otočil ke Codymu McAllisterovi a zvolal: „Jdu pro koně, Cody! Ty dávej pozor na Valance a na tu ženu! Jestli je zabiješ, tak budeš mít hrob vedle nich, to ti mohu zaručit!“

+ + + + +

Rando McAllister rychle přikročil k vraníkovi a položil mu dlaň na nozdry.

Tiše zaklel, protože Chuck Valance se o něj nepostaral a místo toho otupěle seděl pod strmým břehem vyschlého arroya, v němž celá skupina nalezla úkryt.

Vraník byl nervózní a uklidnil se, teprve když ho Rando druhou rukou chytil za ucho.

Nocí zněl vzdálený dusot kopyt.

Všichni v arroyu věděli, že ti jezdci mohou být jen rurales.

Rando se ohlédl, když žena přiskočila k Chucku Valanceovi a něco mu zašeptala.

Cody nehybně stál vedle svého šedáka a naslouchal dusotu.

Vztah této ženy k bratrovi byl pro Randa hádankou.

Zatímco ona riskovala všechno, možná i život, aby bratra osvobodila z Yumy, zdálo se, že Chuck Valance o ní nemá příliš valné mínění. Jednal s ní, jako by byla vzduch, a to, co pro něj dělala, považoval za samozřejmost.

Rando sebou lehce trhl, když náhle severně od nich, z míst, kde probíhala hranice mezi Arizonou a Mexikem, třeskly vystřely.

Chuck Valance odstrčil svou sestru stranou a vstal.

Rando ho nespouštěl z očí. Nespoutal ho, aby jim při eventuálním útěku před rurales nepřekážel.

Dokud neměl zbraň, nepředstavoval pro ně Valance nebezpečí. Přesto si na něj i na ženu museli Rando s Codym dát zatraceně velký pozor.

Přistoupil k němu Cody.

Střelba utichla.

Rando měl pocit, že v temnotě vidí vzdálené záblesky.

„Co to znamená?“ zavrčel Cody.

Rando pokrčil rameny.

„Možná se pár tvých lidí ze Soquete pokouší prostřílet přes rurales do Států.“

Rando se odmlčel, protože se znovu ozval dusot kopyt, který byl stále zřetelnější.

S hrůzou si uvědomil, že ti jezdci mají namířeno přímo k arroyu.

„K zemi!“ sykl na ostatní.

Nocí zazněly výstřely.

O několik vteřin později se ozvalo tlumené žuchnuti.

Rando se domníval, že některý z koní klopýtl a skácel se k zemi.

Kdosi pronikavě vykřikl.

Rando koutkem oka zaregistroval stín, který se rychle pohyboval.

Chtěl vykřiknout, aby varoval Codyho, ale to již Chuck Valance seděl na Randově grullovi a bodal jej ostruhami do slabin.

Hřebec vyděšeně zařehtal a vyrazil.

Valance jel kousek arroyem, až se dostal k místu, kde byl břeh nižší. Tam koně strhl, vyjel z koryta a vyrazil směrem na sever.

„Dělejte, pryč odtud!“ prohodil Rando a vyšvihl se na vraníka.

Cody už seděl v sedle svého šedáka a cválal za Valancem.

Krabice s penězi, kterou připevnil ke svému sedlu, se divoce houpala sem a tam.

Teprve nyní se žena probrala. S námahou vylezla na hřbet hnědé klisny.

Rando pobídl vraníka a vyrazil.

Temnotou zněla španělská slova.

Vraník se dostal z koryta.

Noc osvětlily záblesky výstřelů. Kdesi před Randem vytryskl gejzír hlíny.

Rando se přitiskl k hřívě vraníka a ohlédl se. Oddechl si. Žena jela těsně za ním.

Střelba byla stále intenzivnější.

Randovi přeběhl mráz po zádech. Pokud rurales byli i před nimi a zatarasili tak hranici, ocitli se v pasti.

Zena za ním zasténala.

Rando trochu zvolnil. Hnědka se okamžitě ocitla na úrovni jeho vraníka. Zena ležela na krku klisny a tvář měla zabořenou do hřívy zvířete.

Rando se chopil uzdy a zvolal: „Držte se pevně!“ Pak opět pobídl vraníka k ostřejšímu tempu.

Ve vzduchu se vznášel prach.

Stíny dvou jezdců před sebou viděl jen velmi nezřetelně. Každým okamžikem čekal, že je smete olovo.

To se však nestalo.

Střílelo se jen za nimi. Noc byla prozářená záblesky výstřelů.

Koním odlétávala pěna od tlamy.

Rando nevěděl, jak dlouho jedou tímto vražedným tempem.

Žena se stále křečovitě držela v sedle.

A pak si míšenec všiml, že výstřely za nimi zní slaběji a že jich je méně. Potom utichly docela.

Objevily se před ním obrysy jezdce na koni.

„Jsme v Arizoně!“ vykřikl. „Jenže Valance je pryč!“

Třeskl výstřel.

Rando sebou trhl.

Spatřil záblesk a o zlomek vteřiny později uslyšel odporné plesknutí, s nímž se olovo zavrtalo do těla Codyho šedáka.

Zvíře pronikavě zařehtalo. Ještě chvíli vrávoralo a pak se zhroutilo na zem.

Cody byl katapultován ze sedla. Měl co dělat, aby se dostal z dosahu bijících kopyt.

Z temnoty se vynořili jezdci.

Žena hnala svou hnědku dál.

Cody se plazil ke svému šedákovi.

„Sakra, to jsou rurales!“ zvolal Rando a přijel ke svému strýci.

„Mé peníze!“ hlesl Cody. Těsně kolem něj hvízdla kulka, která ho přivedla k rozumu.

Chytil se ruky, kterou k němu pohotově natáhl Rando, a využil energie vraníka právě se chystajícího ke skoku, aby se dostal na jeho hřbet za Randa.

Rando vytrhl z pouzdra peacemaker a několikrát vypálil do míst, kde se v temnotě blýskalo. V dozvuku výstřelů uslyšel pronikavý výkřik, načež vraník překonal temeno kopce a všechny zvuky za nimi přestaly být slyšet.

Váha obou jezdců vraníka vyčerpávala.

Rando trochu zvolnil, aby se zvíře pod nimi nezhroutilo.

Žena před nimi křičela do noci jméno svého bratra.

„Valance nám zdrhl!“ zasípal Cody.

Rando si strčil dva prsty do úst a ostře zahvízdal. Potom vraník uhnul velkému stínu rýsujícímu se v písku před nimi.

Rando hřebce zastavil.

Viděl obrysy zhroucené klisny. Žena ležela o několik yardů dál.

Měla rozhozené ruce a nohy a nehýbala se.

Rando přehodil nohu přes hrušku sedla a skočil na zem.

Pak přiběhl k ženě.

Vypadalo to, že už nedýchá.

Náhle se ozval blížící se dusot kopyt.

„Hej - to je tvůj grullo!“ zvolal Cody, který se rovněž svezl z vraníkova hřbetu.

Byl to skutečně grullo. Od tlamy mu kapala pěna, pysky mu krvácely. Chuck Valance musel hřebce hnát brutálním způsobem.

Sharpska zůstala v sedlovém pouzdře.

Rando se usmál.

Představil si, jak asi musel být Chuck Valance překvapený, když grullo po hvízdnutí svého pána náhle začal vykopávat zadníma. Možná si ten bandita při pádu zlomil vaz.

Rando ho pohladil po nozdrách a uklidnil ho tak.

Jeho smysly se soustředily na prostor jižním směrem.

Nikdo je však už nepronásledoval.

Museli již být v Arizoně.

Rando si oddechl. Měli neuvěřitelné štěstí.

O Chucka Valance si nemusel dělat starosti. Bez koně a beze zbraní bandita neměl sebemenší šanci.

Začal odsedlávat grulla.

„Co to má být?“ zeptal se Cody.

„Rurales už jsme setřásli,“ odvětil Rando. „Teď si odpočineme, ať se koně mohou zotavit.“

„Ty chceš, aby Valance unikl?“

Rando se pousmál.

„Až uvidí prvního Pimu, ještě bude rád, že se k nám může vrátit,“ dodal.

+ + + + +

Blonďatou ženu Rando zabalil do deky, kterou svázal lasem.

Valanceova sestra zemřela krátce po tom, co se zřítila z koně.

Příčinou smrti však nebyl pád z koně, ale kulka, která ji zasáhla do zad. Někdo z rurales ji musel trefit. Rando si nyní vzpomněl, jak se za jízdy zhroutila na hřbetu koně.

Ani hnědka tu noc nepřežila. Naprosto vyčerpané zvíře dokonalo v ranních hodinách.

Rando přivedl grulla k tělu ženy a vylezl do sedla. Potom se otočil ke Codymu a řekl: „Zvedni ji nahoru, Cody.“

Muž se sokolím obličejem se probral ze zamyšlení.

Mlčky vykročil od osedlaného vraníka, sklonil se a zvedl ženu k Randovi, který ji naložil přes sedlo.

„Proč se s ní chceš tahat?“ zavrčel.

„Její ranč nemůže být daleko. Pohřbím ji tam.“

Cody cosi zamumlal a vrátil se k vraníkovi.

Měl jednu ze svých nebezpečných nálad. Ztráta krabice se sto tisíci dolary ho zdrtila.

Několikrát tu noc pocítil nutkání vyšvihnout se do sedla a pokusit se ty peníze získat z rukou rurales zpátky.

„Já tě tu nedržím,“ řekl mu Rando. „Každý svého štěstí strůjcem. Možná nám ty peníze zachránily život?“

„Co?“

„Rurales našli krabici,“ odvětil Rando, „a protože každý z ní něco chtěl mít, tak nás nikdo dál nepronásledoval.“

Cody na to nic neřekl a dál civěl před sebe, zatímco Rando spal.

Ráno Rando otočil grulla a vydal se na sever. Nechtěl riskovat, že by se znovu dostali do blízkosti hranice. Kromě toho tudy vedly stopy grullovy noční jízdy.

Rando se ohlédl na svého strýce.

Ten byl nyní myšlenkami u Chucka Valance.

Bandita měl pět hodin náskok. Bez koně a beze zbraně však byl v této pustině ztracen.

Po nějaké době za sebou Rando uslyšel dusot kopyt. Cody jej dohnal. Strnule hleděl před sebe, rty měl pevně sevřené. Zdálo se, že se již smířil s myšlenkou, že těch sto tisíc dolarů je jednou provždy ztraceno.

Za čtvrt hodiny dorazili na místo, kde grullo shodil Chucka Valance.

Odtud vedly stopy bot směrem ke skalám.

Podle toho, jak byly nepravidelné, Rando poznal, že Valance kulhal.

Bandita se pokoušel stopy za sebou zamést, ale Randovu vycvičenému zraku neunikly jejich zbytky.

Vydali se na západ.

Valance se očividně pokoušel dostat na McGowanův ranč.

Po nějaké době za sebou přestal zametat stopy. Z otisků bot se brzy staly dvě čáry. Valance již nedokázal zvednout nohy. Musel být úplně na dně.

Potom Rando uviděl, že stopy odbočují za jeden skalní výčnělek.

V tom okamžiku grullo zastříhal ušima.

Rando přivřel oči, ale nechal grulla jít stejným tempem.

Vypadalo to, že Cody McAllister si ničeho nevšiml. Zkrouceně seděl na vraníkovi a zdálo se, že o něčem přemýšlí.

Pak dorazili k tomu skalnímu výčnělku.

Před Randem se náhle mihl stín. Míšenec zvedl hlavu a na skalním výčnělku spatřil Chucka Valance.

Bandita měl ruce nad hlavou a držel v nich balvan velikosti lidské hlavy.

Ostrým syknutím pobídl grulla.

Hřebec vyrazil vpřed.

Codyho vraník, jenž se nacházel šikmo za grullem, vyděšeně zařehtal a vzepjal se. Jen tak se vyhnul tomu velkému kameni, který dopadl na zem za jeho zadní nohy.

Cody se již neudržel v sedle.

Zaklel a posbíral se ze země. V ruce držel kolt a chystal se provrtat Valance olovem.

Třeskl výstřel.

Rando vypálil ze svého pravého peacemakeru. Kulka se zavrtala do země těsně před Codyho a díky tomu jeho střela Valance těsně minula.

Bandita se nehýbal.

Věděl, že definitivně dohrál.

Nenávistně pohlédl na Codyho McAllistera a zavrčel: „Zmáčkni to, Cody. Nedopusť, abych skončil na šibenici. Dlužíš mi to!“

Zdálo se, že Cody to snad opravdu udělá - ačkoli na něj mířil peacemaker.

Jenže potom strčil svůj kolt do pouzdra a opáčil: „Zapomněls na tu šibenici, kterous pro mě nechal postavit v Soquete, Chucku.“

Otočil se a pospíchal chytit vraníka. Chucka Valance přenechal Randovi.

+ + + + +

Tři jezdci vypadali tak, jako by za sebou měli jízdu peklem.

Oni i jejich koně byli pokryti nažloutlým prachem Maricopa Divide. Vypadali jako tvorové z jiného světa.

Rando se pokusil olíznout si své okoralé rty, ale jazyk měl vyschlý stejně tak jako patro.

Jeho nervy byly napjaté.

Hleděl na Chucka Valance, jenž vjel před ním do úzkého hrdla kaňonu Eagle, který po dvou stech yardech ústil do gilské roviny.

Chuck Valance však nebyl tím, čeho se Rando obával.

Neodvažoval se ohlédnout na Codyho McAllistera.

Od chvíle, kdy vyjeli z McGowanova ranče, Randův strýc nepromluvil ani slovo. Randovi však neuniklo, že Cody nad něčím uvažuje.

Cody McAllister byl nemilosrdný muž.

A pokud šlo o jeho prospěch, nebral by žádné ohledy ani na vlastního synovce.

Po ztrátě krabice byl Cody zcela bez prostředků. Měl pouze jednu možnost, jak se zase rychle dostat k penězům: zinkasovat odměnu za Chucka Valance.

Dusot kopyt se na skalnatém podloží změnil v klapot.

Od strmých skalních stěn se odrážela jeho ozvěna, když vjeli do chladivého stínu kaňonu Eagle.

Rando měl palec pravé ruky na břichu zastrčený za opaskem. Dva knoflíky košile nad ním měl rozepnuté.

Na McGowanově ranči nalezl kapesní revolver, který si teď schoval pod košili.

Chuck Valance visel v sedle jako žok otrub. Kýval hlavou sem a tam. Od té doby, co vyjeli z McGowanova ranče, měl ruce přivázané k sedlové hrušce.

Rando chtěl co nejvíce omezit riziko, že se Valance znovu pokusí uprchnout.

V uších mu duněla mnohonásobná ozvěna klapotu kopyt, a tak raději přemýšlel, než poslouchal.

Dlouho to nevydržel. Pak otočil hlavu, aby přes rameno pohlédl na svého strýce.

Cody zkřivil svůj sokolí obličej do úsměvu, který ovšem nijak nezměnil ledový výraz jeho očí.

Ví, o čem přemýšlím, pomyslel si.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se usmívající se Cody.

„Až vyjedeme z kaňonu, tak v dáli před námi uvidíme domy Gila Bend,“ odvětil Rando.

„Pak jsme u cíle, co?“

Rando přikývl.

Skály kolem nich se začaly rozestupovat.

Rando se krátce zadíval dopředu.

V tom okamžiku uslyšel tiché kovové cvaknutí, které téměř zaniklo ve staccatu kopyt, a pochopil, že okamžik, kterého se tak obával, právě nadešel.

Zastavil grulla stiskem stehen.

Zvíře Chucka Valance kráčelo dál. Bandita si podle všeho vůbec nevšiml, co se za ním odehrává.

Rando se ohlédl a spatřil kolt v pravé ruce svého strýce.

„Je mi líto, chlapče,“ řekl Cody McAllister. „Ale potřebuju ty peníze, které mi vynese Valance. Jsi ještě mladý, Rando. A po světě běhá dost banditů, které ještě budeš moct polapit. Valance je moje poslední šance.“

„A ty bys mě kvůli ní zabil, že ano?“

Cody McAllister pokrčil rameny.

„Radši se nepokoušej to zjistit, chlapče.“ Trochu zvedl revolver a dodal: „Vytáhni své kolty z pouzder a pusť je na zem - ale špičkami prstů!“

Rando ho poslechl.

Cinknutí koltů o skálu Chucka Valance, který byl již deset yardů od nich, probudilo z letargie. Zastavil koně a ohlédl se. Váhal jen několik vteřin, pak pobodl svého koně do slabin a vyrazil.

„Hej,“ zvolal Cody. Pobídl koně a vykřikl: „Uhni, Rando!“

Rando poodjel stranou.

Vtom však uviděl, že Cody namířil kolt na něj a ne na Valance, a ve zlomku vteřiny pochopil, že jeho strýc chce mít čistý stůl.

Proto bleskově vytáhl zpod košile kapesní revolver.

Jeho hrdelní výkřik a prudké bodnutí ostruhami do slabin grulla zapříčinily, že kůň vyrazil dopředu.

Z Codyho revolveru vyšlehl výstřel.

Rando ucítil dech smrti na krku a skoro v tom samém okamžiku uslyšel, jak se za ním kulka odrazila od skály.

Než mohl Cody vypálit podruhé, stiskl Rando spoušť kapesního revolveru.

Kulka Codyho zasáhla do pravé ruky, přičemž jeho strýc pustil kolt. Potom kulka trefila vraníka do pravého ucha.

Pronikavě řehtající zvíře se splašilo a začalo vyhazovat zadníma.

Cody byl katapultován ze sedla.

Tvrdě narazil do skalní stěny, a než se po ní sesunul k zemi, zasáhlo ho vraníkovo levé zadní kopyto do spánku.

Potom kůň vyrazil pryč, jako by měl v patách ďábla.

Rando seskočil ze sedla. Okamžitě poznal, že jeho strýci už není pomoci.

Pohlédl na planinu.

Chuck Valance již urazil dobrých pět set yardů.

Rando vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku a klekl si.

O několik vteřin později zaduněla rána. A zatímco Randovi v uších zněla ozvěna, viděl, jak se Chuck Valance i se svým koněm řítí v oblaku prachu k zemi.

+ + + + +

Rando se cítil jako znovuzrozený, když vyšel z holičství na Norton Street. Uvědomoval si, pro jakou změnu ve svém životě se právě rozhodl.

Zůstal stát před velkou výlohou holičství a prohlížel se v ní.

Skoro se ani nepoznával.

Své dlouhé vlasy si ostříhal a měl je nyní učesané. Leskly se gelem, o němž mu holič řekl, že je právě v módě.

V elegantním obleku a květované vestě vypadal jako úspěšný obchodník. Pouze dva peacemakery, které mu visely v černých pouzdrech u boku, poněkud rušily tento dojem. Rando se však s nimi nedokázal rozloučit.

Dva dny již uplynuly od pohřbu jeho strýce Codyho v Gila Bend.

Večer pak i s Chuckem Valancem nasedl do vlaku Southern Pacifik mířícího do Yumy.

Předtím prodal svého grulla, čehož nyní velmi litoval.

Byl ale rozhodnut začít zcela nový život, ve kterém už nebude místo pro lov lidí.

Chuck Valance se již smířil se svým osudem. Po celou cestu do státního vězení v Yumě nepromluvil ani slovo.

Za jeho bránou začal zuřit, ale dozorci ho rychle přivedli k rozumu.

Jak Rando očekával, nechtěl Charles Drummond zprvu vyplatit odměny za mrtvé bandity Raye Hamishe a Lese Merritta. Přesvědčilo ho teprve několik Randových výhrůžek a Jardinova přímluva, takže přece jen zaplatil plných deset tisíc dolarů.

Bankovky šustily v Randových kapsách.

S tolika penězi už se dalo něco podniknout.

Odbočil do Gila Street a uviděl před sebou malý hotel, který patřil Elsie Simmonsové.

Divoce mu bušilo srdce.

Měl strach, že si dělá falešné naděje.

Opravdu byla Elsie ochotná opustit Yumu a začít nový život někde v Kalifornii?

Zastavil se.

Připadalo mu, že má nohy z olova. Měl sto chutí se obrátit, ale potom si řekl, že by byl hlupák, kdyby to udělal. Musím se jí aspoň zeptat, jestli chci zjistit pravdu, pomyslel si. Sebral veškerou svou odvahu, přišel k hotelu a otevřel vchodové dveře.

Elsie stála za recepcí. Vzhlédla, když vešel dovnitř.

Své blonďaté vlasy měla načesané a vypadala půvabně.

„Mohu pro vás něco udělat, pane?“ otázala se, protože zůstal stát u dveří.

Rando se usmál a přišel k recepci.

Její modré oči se rozzářily. Pohnula svými plnými rudými rty, ale trvalo několik vteřin, než vyslovila jeho jméno.

Potom vyběhla od recepce a padla mu kolem krku.

Pokryla jeho tvář polibky a vůbec jí nevadilo, že z prvního poschodí právě přicházejí hosté.

Rando cítil teplo jejího útlého těla a poznal, jakou odpověď mu Elsie dá na jeho otázku.