John Kirby

Colorado western 100. Cesta do Tucsonu

Zápalka vzplála mihotavým plamínkem, jenž se odrážel od okenní tabulky. Alec Regan pomalu přibližoval oheň ke své cigaretě, zatímco pozoroval muže, který k budově přicházel přes ulici. Venku, poněkud stranou od okna, viděl temný stín jednoho ze dvou strážců, které postavil na ulici. Kroky se přiblížily, zarachotily na zaprášených prknech chodníku a potom jejich zvuk ustal přede dveřmi. Někdo zaklepal…

Alec Regan přistoupil ke dveřím, vzal za kliku a otevřel. Mlčky ustoupil stranou, aby dovnitř vpustil muže, jehož pozoroval z okna.

„Nu, Liame,“ řekl, když se dveře zase zavřely.

Liam Starke byl vysoký statný muž, který v tmavé místnosti, osvětlené jen dvěma čadícími petrolejovými lampami, působil nemotorně. V jeho červeném obličeji byl nápadný šedý, pečlivě pěstěný knír. Měl na sobě šedý kabát, černé kalhoty a šněrovací boty namísto holínek. Když si strčil ruce do kapes kalhot, rýsovaly se mu pod košilí šle.

„Vůz už stojí za domem,“ řekl. „Všechno jsem připravil tak, jaks mi to uložil. Musel jsem Sundina přemlouvat půl hodiny, než se uvolil ten kočár půjčit. Za tři dny ho ale chce mít zpátky.“

Alec Regan si vyňal cigaretu z úst a začal si s ní točit mezi palcem a ukazováčkem.

„Řekls mu, že ho dostane zpátky?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Kdo ho řídí?“

„Charlie McNome.“

Alec Regan mlčky přikývl, načež přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Na druhé straně ulice stál St. James Palace s vlajkami nad vchodem a pochodněmi nalevo a napravo od lítacích dveří. Pestrými okenními tabulkami ven pronikalo na temnou ulici světlo, které v prachu vytvářelo zlaté čtyřúhelníky.

Alec Regan pohlédl na dvojitou řadu koní, kteří stáli před saloonem. Věděl, že to je jedenáct koní. Nemusel je počítat. Věděl také, jakému jezdci ten který kůň patří, i to, kdo se v St. James Palace právě zdržoval.

„Jsou všichni v saloonu, Liame?“ otázal se.

Starke se za ním pohnul a pomalu přišel k oknu. Alec Regan ucítil jeho dech, když se mu Starke skláněl přes rameno.

Potom řekl: „Předtím jsem v saloonu viděl Jesse Thomase.“

Alec Regan na něj vrhl rychlý pohled.

„Víte, co to máte dělat?“ otázal se.

„Ano.“

„Dobrá. Snažte se co nejdéle zůstat před kanceláří, ale nenechte to zajít až tak daleko, že by vypukla přestřelka, rozumíš?

„Vždyť jsme o tom už tolikrát mluvili,“ řekl Starke. „Pokusíme se ti získat co možná největší náskok, ale jakmile Thomas s ostatními vyjdou z baru, tak se stáhneme.“

Alec Regan ještě jednou vyhlédl z okna, načež se otočil a posadil se ke svému psacímu stolu, který stál uprostřed místnosti. Otevřel jednu zásuvku, vytáhl z ní zbraňový opasek a papírovou krabičku s náboji.

„Podej mi jeden pár želízek, Liame,“ řekl.

Starke přistoupil k protější stěně, u níž stály pušky zajištěné řetězem. Vytáhl řetěz a chopil se dvouhlavňové parkerovky. Nato si vzal želízka a vrátil se k psacímu stolu.

„Věříš si, že to dokážeš?“ otázal se.

Alec Regan si připnul zbraňový opasek.

„To nevím,“ řekl. „Ale někdo to musí zkusit.

„Víš, že Thomas a ostatní půjdou po tvých stopách, jakmile zjistí, že Hayes už není ve městě.“

„Jistě,“ řekl Alec Regan a vzal mu z rukou pouta. „Bylo by mi milejší, kdybych mohl jet ranním vlakem, ale Thomas by se určitě pokusil tomu zabránit.“

„Ale do Tucsonu je to daleko, Aleku.“

„Ano.“

„A jet v noci a v kočáře…“

„Já vím,“ skočil mu Alec Regan do řeči. „Odemkni dveře, Liame!“

Starke pokrčil rameny, vzal ze stolu svazek klíčů a šel s nimi k zamřížovaným dveřím, které vedly do zadního traktu budovy, v němž se nacházely cely.

Alec Regan vzal ze skoby petrolej -ku a vydal se do tmy za Stárkem.

Slyšel Starkeho dech, načež spatřil jeho velkou, temnou siluetu.

„Běž první,“ řekl.

Na udusané podlaze se ozývaly Starkeho kroky. V ruce mu chřestil svazek klíčů.

Alec Regan cítil ten samý odporný zápach, který ho udeřil do nosu pokaždé, když vešel do vězení - pach potu, nemytých těl, cigaret, vystydlého jídla a výparů lidských těl. Ten zápach se zde nedal nijak odstranit. Pořád se držel v úzké chodbě mezi celami.

Světlo petrolejové lampy se odráželo od šedých, matně se lesknoucích mříží, za nimiž zely prázdné cely. Náhle se Starke zastavil a Alec Regan uslyšel, jak strká klíč do zámku a otáčí jím. Dveře cely se se skřípěním a vrzáním otevřely a oni tak mohli vstoupit dovnitř.

Alec Regan chvíli váhal. Bylo mu, jako by další krok měl nezvratně rozhodnout o celé jeho budoucnosti.

„Vezmi si lampu,“ řekl a podal ji Starkemu, který ji zvedl, aby lépe osvítil celu, jež byla ze tří stran ohraničena mřížemi a ze čtvrté strany zdí, do níž bylo zapuštěno zamřížované okno.

Alec vešel do cely a řekl: „Hayesi!“

Na pryčně se něco pohnulo.

„Hayesi!“

Mezi tmavými dekami se objevila čísi tvář.

„Regane?“ řekl muž.

Nespal, pomyslel si Alec Regan. Poznal na jeho hlase, že Hayes nespal.

„Vstaň!“ poručil.

Muž na pryčně chvíli váhal, potom odhodil deky, posadil se a přehodil nohu přes okraj pryčny. Těkal očima mezi Alekem Reganem a Starkem, který stál v otevřených dveřích cely, v jedné ruce držel lampu a v druhé parkerovku.

„Proč mě budíš, Regane?“ zeptal se Hayes. „Je přece noc.“

Alec mávl rukou. Zachřestila pouta.

„Vstaň a obuj se,“ řekl. „Dělej, pospěš si.“

Muž na pryčně ještě jednou letmo a zkoumavě pohlédl na Starkeho a brokovnici v jeho ruce, načež se chopil holínek, které stály vedle pryčny, a obul si je.

Když vstal, ukázalo se, že Owen Hayes je poměrně vysoký muž. Tělesně za Alekem Reganem nijak nezaostával. „A co teď?“ zeptal se, zatímco si navlékal košili. Zapnul si ji a sáhl po kabátě.

„Dej mi pravou ruku,“ řekl Alec.

Hayes pomalu natáhl pravou ruku.

Nepohnul se, když mu kolem zápěstí zacvaklo ocelové pouto. Zvedl hlavu a spatřil Aleka Regana, který si rychlým pohybem nasadil druhé pouto na levé zápěstí.

Teprve potom se zeptal: „Co chceš dělat, Regane?“

Alec pohlédl na Hayese. Stáli kousek od sebe a žádný z nich teď nemohl ustoupit.

Palcem pravé ruky natáhl kohoutek koltu a položil dlaň na pažbu.

„Nic se nestane, jestli se budeš chovat klidně,“ řekl. „Ani nemukneš, když ti to nedovolím, jasné?“

V přítmí Hayesovu tvář téměř nebylo vidět. Hayes stál zády k lucerně a jeho tvář nebyla nic víc než světlejší pruh v temnotě. Viděl, jak Hayes pod kabátem pohnul rameny.

„Jasné?“ zeptal se ho ještě jednou.

„Ano.“

„Takže teď pojď vedle mě.“

Alec pomalu šel ke dveřím. Hayes kráčel vedle něj.

Starke ucouvl a pustil je, načež za nimi celu zamkl.

Alec cítil, jak se mu potí dlaň, kterou měl položenou na hladkém dřevě pažby revolveru.

Klidně procházeli chodbou mezi prázdnými celami. Alec kopl do dveří kanceláře a nechal do ní Hayese vejít jako prvního. Potom zůstal stát. Ocelový řetěz se mezi nimi napnul a Hayes se otočil. Zde ve svitu lampy si mohl Alec lépe prohlédnout jeho tvář. Věnoval jí však pouze krátký pohled. Znal dobře všechny rysy tohoto obličeje.

„Podívej se ven!“ řekl Starkemu.

Starke postavil lampu na malá mosazná kamna a přistoupil ke dveřím.

Alec viděl, jak je otevřel a vyhlédl ven, načež se otočil a zavrtěl hlavou.

„Všichni jsou uvnitř,“ řekl. „Myslím, že můžeme jít.“

„Jdeme!“ dal pokyn Alec.

Spolu s Hayesem přistoupili ke dveřím.

Venku bylo chladno. Na ulici skučela meluzína. Ze St. James Palace se ozýval hluk.

Alec si všiml, jak se Hayes na okamžik zarazil, když spatřil koně před St. James Palace. Poznal je. V jeho napjatém obličeji se objevil zvláštní výraz.

„Ano, všichni jsou tam,“ tiše řekl Regan. „ Stačil by jediný výkřik a věděli by o tobě.“

Hayes otočil hlavu a pohlédl na něj. Z pootevřených dveří ven pronikal slabý svit, který osvětlil jeho obličej.

„Pojďme,“ naléhal Alec.

Starke zůstal stát na rohu budovy a ohlédl se. Mávl na ně hlavní pušky.

„Pojď dál!“ zavrčel Alec.

Hayes tam ještě pořád stál a Regan věděl, že bojuje sám se sebou.

Vytáhl revolver a kývl jím.

„Pojď!“

Hayes s přemáháním vykročil dál.

V malém dvoře za kanceláří, k němuž vedly dva průjezdy, stál vůz.

Regan v měsíčním svitu viděl jeho temné obrysy a slyšel frkání koně. Táhl Hayese směrem k vozu. Vedle Starkeho se zastavil.

Stál vedle něj ještě jeden muž, zhruba o hlavu menší než Starke.

„To je Charlie McNome,“ řekl Starke.

Muž vedle něj přikývl. „Dobrý den.“ Pak cosi vyplivl a ukázal na Hayese.

„To je on?“ otázal se.

Starke přikývl. „To je on, starouši.“

„A s ním mám jet?“

Alec pohlédl na vousatého muže a poznamenal: „Nemáme čas. Co víte?“

„2e mám přivézt jednoho pomocného marshala a jednoho dalšího muže do Tucsonu. Nevím ale, kdo to je.“

„Jste si jistý, že v noci nezabloudíte?“

„Jel jsem tudy snad tisíckrát, než postavili tu zatracenou železnici.“

„Jste si jistý, že tu cestu zvládnete za jakýchkoli okolností?“

„Ano. Když se nezlomí kolo. Toto nebezpečí je v noci větší, marshale. Noc bude temná, až zajde měsíc.“

„To nevadí,“ odtušil Regan. „Nasedněte. Nemáme moc času.“

Vousáč si znovu odplivl a zašlápl sliny špičkou boty.

„Vy jste bratr Bradforda Regana, že ano?“ otázal se. „Poznal jsem vás i v té tmě.“

Alec náhle pocítil bezmocnost. „No a co?“

Vousáč pokrčil rameny.

„Jste si jistý, že toho chlápka udržíte po celou cestu pod kontrolou?“ zeptal se ho. „Víte - myslím, když najdu cestu…“ Sekl to, aniž se Reganovi podíval do očí.

„Ano.“

„Opravdu? Víte přece, že po celou dobu budeme sami.“

„Ano,“ opakoval Alec. A ostřejším tónem dodal: „A teď už vylezte nahoru. Dělejte!“

„Je to vaše věc, Regane,“ řekl starý muž. Pokrčil rameny a strčil nohu mezi loukotě kola, aby vylezl nahoru. Zatímco natahoval ruku po držadle, polohlasně poznamenal ke Starkemu: „Proč jste mi nic neřekl? Kdybych věděl, kdo to je, tak bych to nevzal.“

Alec věděl, že mluví nahlas schválně, aby ho slyšel i on.

Otočil se a otevřel dvířka vozu.

„Dávej pozor, když budu nasedat,“ řekl Starkemu.

Potom vlezl do houpajícího se odpruženého kočáru, přičemž musel natáhnout ruku, na níž měl pouto. Za ním se ve dveřích objevila mohutná Hayesova postava. Alec si vzal revolver, který si při nasedání strčil za opasek kalhot, do pravé ruky a namířil jej na Hayese.

„Posaď se!“ sykl.

Hayes si sedl do rohu a mlčky se o něj opřel. Nyní se ve dveřích objevila Starkeho hlava a ramena.

„Chceš si vzít parkerovku?“ otázal se.

„Ne.“

„Měl by sis ji vzít, když chceš jet sám.“

Starke mu podal brokovnici se dvěma velkými, lesknoucími se hlavněmi.

„Tady uvnitř ji nemůžu potřebovat,“ odsekl Regan. „Jenom by mi překážela.“

Starke se zamračil. Opřel stříbrem pobitou pažbu parkerovky o dno vozu a řekl: „Hned jak přijedou soudce a zástupce, vyjedeme za tebou, Aleku. Každopádně se pokus zůstat poblíž cesty, ať tě můžeme najít. Doufám, že se v Tucsonu zase setkáme.“

Přehodil si parkerovku do levé ruky a pravou podal Alekovi.

„Hodně štěstí, chlapče,“ řekl. „Chtěl jsem, aby ses na tento šílený plán vykašlal. Věř mi, Brad nestál za to, abys kvůli němu bral na sebe toto riziko. Nestál za to, chlapče. Nestál zato, věř mi.“

Alec natáhl, jak to jen šlo, levou ruku a stiskl Starkemu pravici.

„Na shledanou,“ řekl.

Cítil Starkeho pevný stisk. Jeho ruka byla pevná, chladná a důvěru vzbuzující.

„Na shledanou,“ odpověděl Starke. „Já vím, chlapče, proč to musíš udělat. Musíš to udělat, že? Jestli to zvládneš, tak se mnohé změní. Hodně štěstí.“

Alec pustil jeho ruku a opřel se o stěnu vozu. Na klíně měl položený kolt, na jehož pažbě spočívala jeho ruka.

Starke ještě chvíli stál v otevřených dveřích, jako by zapomněl říct něco velmi důležitého, ale to váhání Alekovi řeklo víc než slova. Náhle odstoupil a v následujícím okamžiku zavřel dveře.

Zvenčí se ozvaly kroky, dva hlasy si polohlasem vyměnily pár slov, zafrkal kůň a zacinkal postroj, načež dostavník vyjel. Aleka to trhnutí vmáčklo do měkkého sedadla. Pod ním skřípala kola. Na několik vteřin tento zvuk přehlušil vše ostatní. Kolem míjely stěny domů, dovnitř pronikal průvan. Řehtání koně znělo jako troubení trubky. Kočár získal rychlost, skřípění kol se slilo do jednoho nekonečného tónu a Alec sáhl nahoru, aby stáhl plátěnou střechu. Uvnitř zavládla tma.

Domy po obou stranách ulice skončily a vůz vyjel z Nogales. Jeho světla zůstala za nimi. Do vozu pronikal měsíční svit. Alec otočil hlavu a spatřil Hayese, jehož tvář se skrývala ve stínu.

Prásknutí dlouhého biče na kozlíku vozu znělo jako rána z revolveru. Koně čtyřspřeží zrychlili. Kola drkotala po kamenech a nerovnostech cesty a vůz začal poskakovat.

Hayes se pohnul. „Kam jedeme?“ procedil otázku mezi zuby.

Alec hleděl na protější stěnu. Pravou ruku měl položenou na revolveru.

„Do Tucsonu,“ odvětil.

„Do Tucsonu?“

„Slyšels dobře.“

„V noci, přes hory?“

„Proč ne?“

Hayes chvíli mlčel a potom řekl: „To je šílenství.“

„Kdybychom zůstali v Nogales, tak by se tvůj přítel Thomas pokusil dostat tě z vězení dřív, než by tam přijel soudce. A já bych tě při tom musel zastřelit, Hayesi.“

Znovu se opřel a zamyšleně se zahleděl do temnoty.

Náhle se ozval Hayesův hlas, klidný a vyrovnaný, jako by pokládal nějakou naprosto nedůležitou otázku: „Chceš mě oddělat, než přijedeme do Tucsonu, Regane? Tak je to. To chceš udělat?“ Regan mu neodpověděl. Nebyla žádná odpověď.

„Mohls to udělat jednodušeji,“ dodal Hayes. „Mohls mě v té kovárně zastřelit a ne mi kulkou vyrážet revolver z ruky.“

Kola povozu přeskočila přes kámen a osy zaskřípaly.

„Jestli ten starý blázen takto pojede dál, tak se mu vůz rozsype pět mil od Nogales,“ řekl Hayes. „Ale kdo ví, možná to tak chce.“

Zvenčí se znovu ozvalo prásknutí biče. McNome se čtyřspřežím neměl slitování.

Alec věděl, že ho žene strach. To ze strachu poháněl koně k vyšší rychlosti.

Ano, strach měl být jejich neviditelným průvodcem až do konce této jízdy, ať skončí kdekoli.

+ + + + +

Alec se vyděsil, když ucítil, že dostavník zastavil. Všiml si, že Hayes se vedle něj pohnul. Usnul? Na poslední minuty si nevzpomínal. Opravdu v tom pravidelném rytmu vrzání a skřípění kol dřímal? Pravou ruku měl ještě stále položenou na koltu v klíně.

Vůz stál a už se nehoupal a on slyšel, jak koně odfrkávají a neklidně hrabou kopyty.

V okně se mihla McNomeova silueta a vůz se zhoupl, když starý muž slezl dolů. Alec sevřel pažbu revolveru.

McNome otevřel dvířka a strčil hlavu dovnitř. Alec slyšel jeho oddechování a cítil ostrý pach žvýkacího tabáku.

„Regane,“ řekl McNome. „Regane, slyšíte mě?“

„Ano,“ odvětil Alec, aniž Hayese spouštěl z očí. Byla taková tma, že nedokázal říct, zda Hayes spí, nebo to jen předstírá. Měsíc se skryl za mraky a kočár byl zahalen temnotou. Venku byla stejná tma jako uvnitř.

„Vystupte,“ řekl McNome. „Co?“

„Řekl jsem, abyste vystoupil.“

„Proč? Co to má znamenat?“

„To uvidíte. Vystupte!“

„Nemůžu,“ řekl Alec.

„Co chcete?“

„Chci, abyste vystoupil,“ trval na svém McNome. „Dělejte, pojďte ven.“

Alec si nyní byl jistý, že Hayes je vzhůru. Zdálo se mu, že slyší jeho dech.

„Jeďte dál,“ řekl. „A nezastavujte, dokud nebudeme v Tucsonu.“

McNome se oběma rukama opřel o spodní rám dveří a Alec i v té tmě viděl, jak vrtí hlavou. Potom ho uslyšel, jak říká: „Já nepojedu dál, Regane. Vystupte a běžte dál pěšky, jestli chcete, ale já dál nepojedu.“ Alec se vyklonil ven a jeho tvář se tak ocitla kousek od McNomeovy, takže mohl cítit jeho dech.

„Jeďte dál,“ naléhal. „Vzal jste ten džob, takže nás musíte odvézt do Tucsonu.“

McNome stále vrtěl hlavou. Celou dobu, co s ním mluvil, vrtěl hlavou.

„Jestli vystoupíte, tak vám něco ukážu,“ řekl. „Pronásledují nás. Nevím, jak dlouho. Zjistil jsem to před pěti minutami.“

Alec poznal na jeho hlase, že mluví pravdu.

„Hayesi,“ řekl. „Vystupujeme.“ Hayes se nehýbal. „Neslyšíš? Vystupujeme. Nedělej, že spíš.“ „To je hezké.“

„McNome, dávejte na něho pozor, když budeme vystupovat,“ řekl Alec.

„Dávejte si na něho pozor sám. Já s touto věcí nemám nic společného,“ odsekl McNome.

Alec měl na jazyku ostrou poznámku, ale nic neřekl. V tom okamžiku si uvědomil, jak je sám. Mlčky pohlédl na McNomea, pak se sklonil a pozpátku vylezl z vozu. Koltem, který držel v pravé ruce, mířil na Hayese, jenž ho pomalu napodobil. Oba museli natáhnout ruce, aby se dostali z vozu. Hayes seskočil ze stupátka a protáhl se. „No, co je?“zeptal se Alec. McNome se ohlédl, vyplivl kus tabáku do křoví na kraji cesty, hřbetem ruky si otřel ústa, natáhl ruku a ukázal dozadu směrem, odkud přijeli. „Víte, co to je?“ zeptal se. Alec na okamžik spustil Hayese z očí a krátce pohlédl směrem, kam ukazoval McNome.

V temnotě se pohybovala malá, mihotající se světélka. Mohla být tak dvě míle vzdálená, ale přesto byla zřetelně vidět. Blikala, zdálo se, že vždycky na zlomek vteřiny zhasnou a zase se zapálí.

„To jsou pochodně,“ řekl McNome, jenž odpověděl na svou vlastní

otázku. „Pochodně, které nesou

jezdci.“

„Jak dlouho už jedou za námi?“ „To nevím. Objevil jsem je před několika minutami.“ Alec postrčil Hayese k povozu.

„Musíme si pospíšit. Jeďte dál, McNome.“ Vozka se opřel ramenem o kolo,

které mu sahalo skoro až po ramena. „Nepojedu,“ řekl. „Ne s vámi.“ „Co chcete?“ tiše se zeptal Alec.

„Víc peněz?“

„Ne.“

„Tak co potom?“

„Jet zpátky.“

„Zpátky? Do Nogales?“

„Ano.

„Pak jim ale vjedete přímo do náruče.“

„Já vím. Ale vy už nebudete v mém voze, Regane.“

„A jak se máme dostat do Tucsonu?“

„To je vaše věc.“

„Poslyšte,“ začal Alec.

McNome ho přerušil prudkým pohybem ruky. „Na vašem místě bych se snažil dostat se co nejdál od cesty,“ řekl.

„Já musím do Tucsonu.“

„Dobrá. Tak běžte.“

„Může to trvat dny, než pěšky překonáme hory.“

„S tím už musíte počítat,“ odtušil vozka. Alec slyšel Hayesův tichý, ironický smích. Věděl, že je zahnaný do kouta.

Kývl hlavní revolveru a řekl: „Vylezte nahoru, McNome, jedeme dál.“

Vozka se ani nepohnul. Stál vedle kola a obě ruce měl za opaskem kalhot.

„Nemůžete mě nutit jet dál,“ řekl. „Nezapomínejte, že máte pod kabátem hvězdu pomocného marshala, Regane. Chcete mě snad nutit se zbraní v ruce, abych jel dál? Vy mě nezastřelíte, ale ti, kteří jedou za námi, to udělají, jestli mě dostanou společně s vámi. Já Jesse Thomase a jeho bandu znám. Samotnému mně nic neudělají. Dostihli by nás před Tucsonem. V horách bychom museli jet hodně pomalu a každý jezdec je v horách rychlejší než vůz. S vaším bratrem Bradem bych to zkusil, ale nes vámi.“

Alec cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Trhl pravou rukou, ve které držel kolt.

Potom uslyšel Hayesův tichý smích a jeho slova: „Zmlať ho, Regane. Dělej, zmlať ho!“

Alec se k němu prudce otočil a zvedl ruku, jako by ho chtěl udeřit hlavní revolveru.

„Ještě se neraduj, Hayesi,“ zavrčel. „Ještě nejsem v koncích.“

„Byls v koncích, už když jsme opustili Nogales,“ odvětil Hayes. „Jenoms to ještě nevěděl.“

Alec prohodil přes rameno: „Thomas vás zastaví, McNome. Co mu řeknete? Pokusí se vás vyslýchat. Co mu řeknete?“

McNome se otočil a vylezl na kozlík.

„Řeknu mu, že jsem vás pět mil na sever odtud vysadil,“ odvětil, aniž přitom na Aleka pohlédl.

Uvolnil brzdu a z poutka vytáhl bič. Aniž ještě něco řekl, mlaskl a otočil dostavník. Potom práskl bičem a vykřikl. Alec se díval, jak spřežení s rachotem mizí v temnotě. Na jazyku cítil pachuť vyschlého prachu.

Probral se, když uslyšel cinkání ocelového řetězu. Trhl levou rukou a ucítil odpor.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Hayes. „To můžeš rovnou čekat, až přijede Jess s chlapci.“ Alec se rozhlédl. V temnotě viděl kopec porostlý křovinami.

„Tam nahoru,“ řekl. „Běž přede mnou tam na ten kopec.“

Hayes pokrčil rameny a udělal krok dopředu, ale v tom samém okamžiku Alec trhl řetězem. Hayes se zastavil a otočil se. , „Co je?“ zeptal se.

Alec natáhl kohoutek svého koltu.

„Až budeme nahoře,“ řekl, „tak se nepokoušej mě přelstít. Když to bude nutné, tak tě zastřelím.“

„Dobrá, teď už to vím. A co dál?“

„Běž. Ale pomalu a neotáčej se. Jestli se otočíš, tak to stisknu.“

Spíš cítil než viděl, že se Hayes usmívá. Slyšel, jak říká: „Už máš zase strach, Regane?“

„Běž!“ zavrčel Alec.

Jít v temnotě nebylo snadné. Půda byla sypká a občas i písčitá. Alec několikrát uklouzl, ale vždycky to ustál.

Jednou Hayes zakopl o kořen, který trčel ze země, ztratil rovnováhu a spadl na záda.

Alec okamžitě uskočil stranou a zvedl revolver. Jeho dlouhou hlavní dloubl do Hayese, jenž tam strnule ležel, ruce měl napůl zvednuté a zadržoval dech. Alec cítil, že Hayes v každém okamžiku očekává výstřel.

Ten však nepřišel a po nějaké době se Alec zvedl na kolena a namířil hlaveň své zbraně k nebi. Hayes zůstal ještě okamžik ležet, přičemž sípavě oddechoval. Potom se opatrně zvedl a levou rukou si utřel čelo.

„Dál!“ řekl Alec Regan a trhl řetězem.

Na vrcholu kopce nechal Hayese lapajícího po dechu klesnout k zemi.

„A teď?“ zeptal se s pohledem upřeným na Aleka. „Proč neodemkneš ta pouta? Mohl bys je nasadit jenom mně. Ale takto se daleko nedostaneme.“

Alec oddechoval s otevřenými ústy. Noční vzduch byl chladný, takřka studený.

„Nemám klíč,“ ztěžka řekl. „Je v kanceláři v Nogales.“

Když Hayes neodpověděl, dodal: „Nemáš šanci mi uniknout, Hayesi. I kdyby se ti povedlo mě přemoci, tak bys neměl vyhráno. Pak bys totiž s sebou musel vláčet mrtvého. Nemám s sebou dokonce ani nůž, kterým by ses mohl osvobodit. Nikdo nás neoddělí, dokud nebudeme v Tucsonu. A když budu vědět, že jsi poblíž, tak neusnu. Přivedu tě do Tucsonu, i kdybych tě celé dny musel táhnout za sebou.“

Hayes ještě pořád seděl na zemi a hleděl na něj. Nyní již dýchal klidněji.

„Chci ti něco říct,“ poznamenal. „Nebudeš mi to věřit, ale já jsem Brada nechtěl zastřelit. Opravdu! Byl opilý a agresivní.“

Alec si sedl vedle něj, aby se skryl před nepříjemným nočním větrem, jenž tam nahoře na kopci byl mnohem silnější než dole na cestě.

„Postarám se o to, aby tě pověsili, Hayesi,“ řekl hlasem, který zněl až nepřirozeně klidně. A je mi jedno, co bude se mnou. Nechci tě zastřelit, jestli mě k tomu nepřinutíš. Udělám to jedině tehdy, když nebudu mít jinou možnost, nechtěl bych, aby to tak dopadlo. Chci tě vidět na šibenici.“

Hayes se několik vteřin nepohnul. Pak řekl: „Vím, že ses Brada bál a nenáviděls ho. A vím také proč. Každý v Nogales to ví. Musel jsem na něho střílet, jinak by mě zabil. Proč mě kvůli tomu chceš vidět na šibenici? Pověz mi, proč?“

Jeho slova náhle přehlušil tlumený dusot kopyt. Alec se otočil a pohlédl na cestu.

Ani ne sto yardů odtud se v temnotě mihotala světla pochodní. Ozývalo se frkání koní, cinkaly postroje. V tichu noci bylo slyšet naprosto všechno. V temnotě se nejasně rýsovaly tmavé obrysy jezdců mihotavě ozářených hořícími pochodněmi, jež ve větru zlověstně praskaly.

Hayes udělal náhlý pohyb, ale Alec byl rychlejší. Prudce mu zkroutil ruku za záda dřív, než se Hayes mohl bránit, bleskově mu omotal kolem krku řetěz a vahou svého těla ho přitiskl k zemi.

Hayes se dusil a pokoušel se otočit hlavou, aby unikl sevření řetězu, ale marshal na něm ležel a nepouštěl ho. Při tom ještě víc utáhl řetěz, takže Hayes už nedokázal pohnout hlavou. Potom pravou rukou sáhl po koltu, který pustil na zem, přitiskl Hayesovi jeho hlaveň do zátylku a natáhl kohoutek. Cítil, jak tělo pod ním strnulo, když se jej dotkla zbraň.

Alec se sklonil k bezmocně ležícímu muži a zašeptal mu do ucha: „Jestli se vydají sem, tak to zmáčknu. Takže se nehýbej.“

Pokusil se zatajit dech, když muži projeli dvacet yardů pod ním. Jeli v nepravidelných odstupech a každý z nich nesl jednu louč. Alec cítil, jak se potí, když první jezdec dorazil na místo, na kterém vůz sjel z cesty a otočil se. Kapky horkého potu mu tekly z podpaždí.

Jezdec nezastavil. Cesta byla zřejmě tak tvrdá, že kola povozu nezanechala žádné viditelné stopy.

Alec v záři pochodní poznal Jesse Thomase, vysokého, hubeného jezdce, jenž byl oblečen jako kovboj. Viděl, jak je skloněn nad sedlem. Projel kolem něj. Postavy jezdců vrhaly veliké temné stíny.

Když jej minul poslední z pronásledovatelů, zůstal Alec ještě několik vteřin ležet na Hayesovi, než se z něj odvalil.

Hayes si levou rukou strhl řetěz z krku a zalapal po dechu. Mlčky leželi a hleděli na sebe. Dusot kopyt zanikl v dáli a kromě jemného skučení větru bylo oddechování obou mužů tím jediným zvukem na temeni kopce.

Náhle se Hayes opřel o loket a řekl: „Dříve či později zjistí, že přejeli konec stop, a potom se vrátí.“

„Já vím,“ řekl Alec. „Ale než najdou naše stopy, tak budeme daleko.“

„Kam vlastně chceš jít?“

„Na východ.“

„K železnici?“

„Ano.“

Hayes se tiše zasmál.

„Vstaň!“ řekl Alec a zvedl se.

Hayesovu tvář v té tmě neviděl, ale takřka tělesně cítil vzrůstající napětí.

Jeho tělo strnulo.

„Půjdeme teď na východ,“ řekl. „Půjdeš přede mnou, tak rychle, jak to jen půjde.“

Hayes vzhlédl k nebi. „Bude pršet,“ poznamenal.

„Aspoň déšť smyje naše stopy.“

Hayes na něj pohlédl a dlouho mlčel.

Pak otevřel ústa. „Pověz mi, Regane, co se stane, jestli se jednomu z nás něco přihodí? Co bude s tím druhým?“

„Už jsem ti to řekl,“ odvětil Alec. „Ten řetěz se nedá rozstřelit. Půjdeme spolu až do Tucsonu, Hayesi. Nic nás nerozdělí, ani smrt. Jestli se ti podaří mě oddělat, tak tě zabiju i mrtvý, protože mě tou divočinou nemůžeš vléct. Ale dokud mám revolver, tak půjdeme tam, kam chci.“

Hayes se na něj podíval a jeho pohled ulpěl na koltu v jeho ruce.

„Revolver,“ řekl „Ano, ten revolver. „ Pokusil se v té tmě spatřit Alekovy oči. „Na to nezapomenu.“

To byl okamžik, který všechno rozhodl. Od té chvíle už byli odkázaní jen sami na sebe. Byli sami, úplně sami. Alec věděl, co bude dál. Budou na sebe navzájem číhat jako dravé šelmy. Hayes bude čekat na jediný okamžik jeho nepozornosti. Bylo mu jasné, že se mu jednou pokusí vyrvat zbraň z ruky. Dříve či později to musí udělat, a to dřív, než se dostanou k železnici. Možná by ho nezabil, protože věděl, že by to znamenalo i jeho smrt. Ale kdyby se mu povedlo zmocnit se koltu, pak by šli jinam. A on ani na okamžik nepochyboval o tom, že Hayes by zmáčkl spoušť v okamžiku, kdy by už nebyli spojeni pouty.

Hleděli na sebe a nehýbali se. Alec cítil, jak vítr náhle přinesl chladnější vzduch, a pak mu začalo pršet do tváře.

„Vidíš, prší,“ řekl Hayes. „Neříkal jsem ti to? Potoky se promění v řeky bez dna. K železnici se nikdy nedostaneme.“

Alec jen mávl hlavní koltu. „Vpřed!“

Kráčeli dolů po svahu, který byl mírnější než ten, po kterém se dostali na temeno kopce. Déšť se brzy změnil v liják. Museli se vyhýbat kaktusům a ocotillům.

Alec si posunul klobouk hluboko do tváře. Začal klouzat. Déšť proměnil písek v bahnitou kaši. A po kamenech klouzal ještě víc.

Dole si Hayes otřel kapky vody z obličeje a ohlédl se.

„Zabloudíme,“ řekl, když se pokoušel uvidět něco ve tmě. „Jestli teď půjdeme dál, tak se z těch hor nikdy nedostaneme.“

Alec přivřel oči, když mu prudký poryv větru vehnal studené kapky deště do tváře.

„Jdeme dál!“ řekl. Vítr mu však ta slova odnesl ze rtů.

Hayes si narazil klobouk pevněji na hlavu.

„Brad tě vždycky považoval za zbabělce,“ vykřikl. „Ale ty nejsi zbabělec, ty jsi hlupák.“

„Vím, co si o mně Brad myslel,“ řekl Alec. „Vím, co všechno o mně řekl.“

Se skloněnými tvářemi bojovali proti dešti a prudkému větru.

Hayes zakopl o kámen a upadl do bláta. Alec ho zvedl. Zařinčel při tom řetěz.

„Dál!“ přikázal. Musel téměř křičet, aby mu Hayes v tom běsnění živlů rozuměl.

Hayes se pevně držel, když se zvedal. Pak si všiml koltu, který mu mířil na břicho, a pustil Alekovu ruku, kterou dosud svíral.

„Regane,“ povzdechl si. „Regane, řekni mi jedno. Ty víš, co si o tobě Brad myslel. Byl to tvůj bratr, musíš to vědět. Ten příběh, který vyprávěl každému, kdo ho chtěl slyšet, je pravdivý?“

„Jdi dál!“ vykřikl Alec Regan. Vítr bičoval jeho tvář ostrými kapkami. Cítil, jak se jeho obličej při Hayesových slovech změnil, a byl rád, že ho temnota skryla Hayesovu zraku. Strčil do Hayese hlavní koltu.

„Vždycky jsem to chtěl vědět,“ řekl Hayes. „Pověz mi to. Je to pravda?“ Udělal několik kroků, aby potom opět pohlédl na Aleka. Znovu klopýtl.

Jako velká černá žába na třech nohách teď dřepěl v blátě a hleděl na Aleka Regana, který se k němu skláněl.

„Pravda? Pravda? I kdyby to byla tisíckrát pravda, tak tě do Tucsonu přivedu, Hayesi, i kdybych tě měl nést na ramenou! Slyšíš! Já tě do Tucsonu dostanu!“

+ + + + +

Bylo poledne. Ještě stále pršelo. Bouře už se utišila, ale nebe se pokrylo šedými mraky, které táhly na východ. Déšť už nebyl tak prudký. Voda padala v šedých závojích z oblohy a ztrácela se v pěnící řece, jejíž proud běsnil mezi strmými břehy.

Alec pohlédl přes její vody na druhý břeh. Tam někde, ještě velmi daleko, vedly koleje trati Nogales-Tucson.

Hayes mu zřejmě četl myšlenky, protože řekl: „Myslíš, že se dostaneme k železnici, když tu řeku přebrodíme? Nikdy, Regane. Proud nás strhne.“

Alec vytáhl kolt z pouzdra a řekl: „Zkusíme to.“

„Ty ses zbláznil.“

„Možná.“

Přitáhl Hayese na řetězu za sebou až ke břehu. Voda byla příliš kalná na to, aby bylo možno vidět dno. Pak se otočil.

Hayesovy oči se změnily jako oči kočky, která náhle pohlédla do prudkého světla. Stál tam poněkud přikrčeně, obě ruce měl sevřené v pěst, hlavu měl staženou mezi ramena, jako by byl připraven jej každým okamžikem napadnout.

„Nedělej to,“ řekl Alec a namířil na něj kolt. Hayes strnul ještě víc.

„Proč ne?“ procedil mezi zuby. „Až vlezeme do vody, tak nebudu mít ani tu šanci, co mám teď. Oba se utopíme, Regane. Jestli mě proud strhne, tak se utopíš i ty.“

Hleděli na sebe přes hlaveň revolveru, jenž Alec držel v pravé ruce. Trochu se třásla. Hayes to viděl.

Zbledl. Jeho obličej měl nyní stejnou barvu jako zatažené nebe.

„Co tě tak žene?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Riskuješ svůj život, to dobře víš. Proč, Regane? Utopit se není krásná smrt. Víš, jak velkou máš šanci, že se dostaneš na druhý břeh? Jestli uklouzneš, tak už nedosáhneš na dno, proud tě strhne a ty se utopíš jako krysa. A já s tebou. Jestli mě chceš oddělat, tak to udělej teď. Tady a teď! To, jak to chceš udělat, je příliš komplikované.“ Pohlédl na chvějící se hlaveň revolveru a pak Alekovi do očí. Všiml si, jak se mu zachvěly koutky úst, a dodal: „Mám se otočit?“

„Přeháníš to,“ chladně odvětil Alec. „Bude pro nás oba lepší, když budeš zticha.“

Hayes odvrátil pohled a zadíval se do pěnících, vířících vod řeky. Pak zvedl hlavu a v Alekových očích spatřil něco, co ještě nikdy v očích žádného člověka neviděl. Ještě nikdy neviděl takové oči. V tom okamžiku pochopil, co se za těma očima odehrává, a polil ho studený pot. Jeho rty, které otevřel k odpovědi, se zase zavřely.

Alec si všiml, jak se Hayesova tvář změnila. Nevěděl nic o tom, co mu Hayes vyčetl z očí. Byl si vědom pouze toho, že se musí dostat přes řeku. Ona démonická síla, která ho hnala a kterou žádným způsobem nekontroloval, mu nedovolila zastavit se před touto překážkou, nedovolila by mu zastavit se před jakoukoli překážkou.

Jeho nejniternější já bylo chladné a strnulé, posedlé pouze vůlí jít dál.

„Tak dobrá,“ řekl náhle Hayes a olízl si rty, které měl studené od deště.

„Jdi přede mnou,“ nařídil mu Alec. „Běž!“

Hayes na něj stále hleděl. Vůbec se nehýbal.

„Dělej, běž!“

Pak vyrazil.

Voda v řece byla studená.

Když do ní Alec vkročil, ucítil, jak se mu dostává do bot. Byla tak chladná, že mu začaly trnout nohy.

Hayes, který šel před ním a byl ve vodě po kolena, se najednou zastavil a ohlédl se přes rameno. Jejich pohledy se setkaly.

„Dál!“hnal ho Regan.

Hayes se obrátil a začal se opatrnými kroky brodit přes řeku. Pravou ruku měl nataženou dozadu, druhou se snažil udržet rovnováhu. Další dva tři kroky a voda už mu sahala až popás.

Alec, který šel těsně za ním, cítil, že mu voda sahá stále výš. Zvedl pravou ruku s revolverem, aby zbraň nenavlhla, a kráčel dál za Hayesem. Dno bylo pokryto velkými, řasami porostlými a tedy i kluzkými kameny, o něž se nedalo opřít. Málem se mu zastavilo srdce, když mu voda stoupla až po hruď. Ztěžka oddechoval s otevřenými ústy. Protější břeh se pomalu blížil i se svými skalami a pobřežními křovinami s mokrými listy, jež vítr obracel, takže viděli jejich světlejší spodní strany.

Hayes s nataženou levou rukou kráčel ke břehu. Voda mu sahala až po krk. Zvedal bradu.

Alec, který se musel bránit prudkému proudu, viděl, jak Hayes křečovitě nataženými prsty sahá po větvích velké vrby.

V tom okamžiku Alec uklouzl. Pokusil se udělat protipohyb, aby se udržel na nohou, ale už bylo pozdě. Náhle nedosáhl na dno. Levá noha se mu podlomila pod náporem vody a v následujícím okamžiku se dostal pod hladinu. V ústech měl studenou, bahnitou vodu.

Pokusil se vstát, ale proud mu podtrhl nohy, zmocnil se jej a odnášel jej pryč. Pak následovalo škubnutí řetězu a jemu se zdálo, že se mu každou chvíli musí utrhnout levá ruka. Řetěz se napnul.

Vynořil hlavu a na zlomek vteřiny uviděl obrázek, na který do konce života nezapomněl: spatřil Hayese, jenž ležel na zádech na břehu, s jednou nohou na hranatém balvanu a druhou ještě ve vodě. Levou rukou svíral větve vrby a pravou měl nataženou. Viděl jeho ztrhaný obličej, jeho otevřená ústa s vyceněnými zuby, jeho obočí zkřivená vypětím.

Znovu se potopil a pokusil se nohama dosáhnout dna. Marně.

Když se vynořil podruhé, spatřil těsně před sebou břeh. Divoce mávl levou rukou směrem k Hayesově pravačce. Proud ho tiskl ke skále. Ucítil prudkou bolest, vykřikl a pak měl opět dno pod nohama. Viděl, jak se Hayes svalil přes balvan dozadu a s dozadu nataženou pravou rukou se plazí po štěrku jako nějaký obrovský brouk.

Alec vrávoravě vstal, a ačkoli mu zde voda nesahala ani po kolena, potácel se vyčerpáním. Zakopl o kámen, chvíli zůstal ležet a pak se po čtyřech plazil za Hayesem. Revolver stále křečovitě svíral v pravé ruce. Nepustil ho, možná proto, že podvědomě věděl, že jeho život je závislý na této zbrani. Byla zcela mokrá. Voda vytékala z hlavně, náboje však byly zřejmě nedotčené. Byly namazané lojem, který je měl chránit proti vodě.

Kameny pod jeho koleny byly tvrdé, mokré a studené, když za Hayesem lezl k pobřežním křovinám. Pak klesl na trávu. Ztěžka oddechoval.

Hayesův útok přišel zcela neočekávaně. Alec se sotva mohl pohnout, když ho jeho podrážka zasáhla do ruky. Jeho prsty pustily kolt na zem.

Hayes se vrhl přes něj a pokusil se zmocnit zbraně. Přesto na ni nedosáhl, protože Alec ho chytil za opasek a stáhl jej zpět, načež se ho pokusil dostat ze sebe. Skočil po revolveru, ale Hayes byl rychlejší.

Chytil Regana za ramena a odtlačil ho. Alekovy prsty zanechaly v měkké, vlhké půdě hluboké rýhy. Snažil se natáhnout ruku, špičkami prstů už se dotýkal pažby koltu, když tu ho Hayes udeřil do zápěstí. Alec se ještě jednou pokusil zmocnit zbraně, ale Hayes ho přitiskl k zemi.

A pak náhle ta tíha byla pryč. Alec se zvedl na kolena a pravou pěstí chtěl Hayese udeřit do tváře. Minul ho a spadl na zem. Když zvedl hlavu, spatřil ústí hlavně svého koltu a uslyšel cvaknutí kohoutku.

Vzhlédl výš a uviděl Hayesovu tvář - tvář, po níž ještě tekly kapky vody, ale v níž se přesto zračil triumf. Mířil mu přímo na čelo. Jeho ruka se nechvěla.

„Jen klid,“ řekl ztěžka oddechující Hayes. „Jen klid, Regane.“

Alec se opřel o lokty a pokusil se uklidnit svůj dech. ,

„Tak to zmáčkni,“ řekl. „Proč to neuděláš?“

Hayes se klidně posadil na zem, aniž ovšem pohnul zbraní.

„Vidíš,“ poznamenal. „Vidíš, teď mám ten revolver já.“

„Mohls to provést jednodušeji,“ řekl Alec. „Pročs mě vytahoval z vody?“

„Protože se nechci tahat s mrtvolou,“ odpověděl Hayes. „Uvědomil jsem si, že bych těžko naskakoval na vlak, kdyby ses utopil.“

„Cože? Co sis ještě všechno uvědomil?“

„Hodně věcí.“

„Například?“

„Že teď půjdeme směrem, který určím já.“

„Do Nogales?“

„Ano.“

„Já - ty chceš znovu přes tu řeku?“

„Ne, půjdeme podél trati.“

„A potom?“

„Dál ne. Půjdeme tak dlouho podél trati, dokud nebudeme v Nogales.“

„Tam už je teď možná soudce.“

„Z Nogales je to jenom pár kroků do Mexika, Regane.“

„A ty si myslíš, že já půjdu s tebou zpátky?“

„Ano.“

„To se mýlíš.“

„Ty půjdeš zpátky.“

„Říkám ti, že se mýlíš. Můžeš mě zabít. Ano, to můžeš, ale půjdeme dál na východ a potom na sever, do Tucsonu.“

„Vstaň!“ řekl Hayes.

Alec Regan se pomalu a vrávoravě zvedl. Od okamžiku, kdy ztratil kolt a kdy poznal, že už nepůjdou do Tucsonu, od okamžiku, kdy pohlédl Hayesovi do očí a vyčetl mu to z nich a kdy pochopil i to, že Hayes by ho neváhal oddělat, jakmile by se řetěz mezi nimi uvolnil, tak od toho okamžiku se cítil naprosto prázdný a bezradný. Vůle, která ho dosud hnala vpřed, ho náhle opustila.

„Dělej, běž dál,“ řekl Hayes. „Nemůžeme ztrácet čas. Nejdřív najdeme železnici. Nechci se ztratit. V těch zatracených horách vypadá každý kopec stejně. Jedno ti řeknu, Regane, sejmu tě, jestli se pokusíš sáhnout po revolveru.“

Nato mávl hlavní.

„To je Bradová zbraň, co?“ zeptal se potom. „Poznal jsem ji podle iniciál. Je to ta samá, kterou v Mexiku zastřelil dva lidi. Tys Brada nenáviděl, Regane. Viděl jsem ti to na očích, když jsi s ním musel mluvit. Všechno jsi na něm nenáviděl. Proč sis vzal právě jeho kolt? Nikdy by sis nevzal nic, co mu patřilo. Proč ale ten kolt? Řekni mi to a já tě nechám běžet. Proč sis vzal jeho kolt?“

Alec pohlédl na zbraň v Hayesově mozolnaté levé ruce. Byl to velký kolt ráže 45 s dlouhou hlavní a bubínkem bez vybrání. Neměl lučík a při natáhnutí kohoutku se vysunula spoušť. Ten revolver byl starý a tak často používaný, že jeho kov již ztratil lesk a byl tmavý a hnědý. Rám byl z tvrzené mosazi, která též ztmavla. Někdo mu upiloval mušku, zbyl z ní pouze nepoužitelný, malý pahýl. Do pažby z ořechového dřeva byly z obou stran kaligraficky vyryty iniciály B. R.

Alec pomalu zvedl pravou ruku, váhavě a opatrně, jako by se chtěl dotknout hlavně zbraně.

Hayes okamžitě ucukl levou rukou.

„Regane!“

Alec vzhlédl.

„Bradová zbraň?“

„Ano, proč sis ji vzal? Proč sis ji vzal, kdyžs ho tak nenáviděl? Proč?“ Alec na něj mlčky pohlédl, načež zavrtěl hlavou. Hayes na okamžik spatřil démonické jiskry v jeho očích, které už v nich jednou viděl, ale pak zase vyhasly.

„Brad byl svině,“ řekl Hayes. „O mrtvých jen v dobrém, ale myslím, že mám právo na to vidět ho tak, jaký byl. Kromě nás dvou ho nikdo neznal. Ale ty, Regane, jsi hlupák. Věděls, že to takto dopadne. Nenechám se pověsit kvůli tomu, že jsem zastřelil Bradforda Regana. Nikdo pro něj neprolil jedinou slzu. Jen ty, Regane, který jsi kvůli němu trpěl nejvíc, ty, kterého zesměšňoval, kterého neustále pokořoval, zrovna ty mě kvůli němu chceš přivést na šibenici? To přece neděláš kvůli Bradovi. Chci to vědět. Odpověz. Slyšíš, já to chci vědět!“

„Proč?“

„Protože chci vědět, co dokáže někoho takového, jako jsi ty, přinutit, aby riskoval život. To žádný rozumný člověk neudělá. Pozoroval jsem tě každou hodinu, každou minutu, každou vteřinu, co jsme spolu spojení tím zatraceným řetězem. Každý rozumný člověk by jednal jinak. Měl ses se mnou zabarikádovat v kanceláři v Nogales a počkat tam, až přijede soudce a zástupce. To by udělal každý. Jen ty ne. Proč?“

Alec na něj stále mlčky hleděl. Měl přivřené oči.

„Já nevím,“ řekl.

„Ty to nevíš?“ Ne „

Alec opět pohlédl na revolver.

Slyšel, jak Hayes říká: „Doufáš, že náboje zvlhly? Možná zůstaly suché.“

Náhle se odmlčel.

Alec na něj vzhlédl a řekl: „Nevím, jestli jsou vlhké, ale možná…“ Všiml si, že Hayesův pohled je upřen někam za něj, a otočil hlavu.

A pak spatřil dítě.

Bylo to malé děvčátko. Stálo mezi několika borovicemi a hledělo na ně. Bylo tak světlé na tom tmavém pozadí, že připomínalo cár mlhy. Viděli ho ovšem snad jen jednu vteřinu, potom zmizelo.

„Dítě?“ řekl Hayes.

Alec ještě stále hleděl na to místo, kde před chvíli zmizelo dítě.

Hayes poznamenal: „Jestli je tu dítě, pak…“

„Pak tu budou i další lidé.“

„Ano. A to děvče nevypadalo jako indiánka.“

Alec se obrátil. „Potom…“ řekl, ale hned se odmlčel, protože mu Hayes vrazil hlaveň koltu mezi žebra.

„Dej mi svou hvězdu,“ zavrčel Hayes.

„Cože?“

„Tu hvězdu. Připni mi ji!“

Alec zvedl ruku.

„Ale pomalu,“ řekl Hayes. „Jestli dáš ruku příliš dolů, tak to zmáčknu.“ . Alec si obezřetně sáhl pod kabát a odepnul si z košile hvězdu pomocného marshala.

„Tak a teď mi ji připni. Pomalu!“

Alec mu tu hvězdu připnul na kabát.

„A teď běž. Běž tak daleko, jak budeš moci. A natáhni ruku.“

Pomalu kráčeli vedle sebe do mírného svahu. Voněla tam pryskyřice a bor.

Hayes držel revolver volně v dlani, s prstem na spoušti.

Křoví, jež rostlo mezi borovicemi, se s šelestěním rozevřelo a zase zavřelo. Skupina stromů nebyla příliš velká, už po tuctu kroků znovu spatřili volné prostranství.

Mezi tmavými narudlými kmeny, z jejichž těžkých větví padaly kapky vody, viděli malé údolí, kolem něhož rostly borovice a topoly. Uprostřed údolí stál cihlový domek s plochou střechou, jenž se jasně rýsoval proti tmavému pozadí. Vedle něj stála kůlna a velký, stinný přístřešek, který se podobal domům indiánů kmene Papagů. Nedaleko domu uprostřed dvora se nacházela studna.

Alec viděl děvče, které je pozorovalo u řeky. Běželo do domu. Zmizelo ve dveřích.

„Běž přede mnou ze svahu,“ řekl Hayes.

Když chtěl Alec udělat krok, trhl Hayes řetězem.

„Nejdřív si odepni opasek a zahoď ho! Nechci, aby tě viděli s prázdným pouzdrem.“

Alec si mlčky odepnul revolverový opasek a hodil ho mezi stromy.

„A teď běž dolů!“

Alec se opatrně vydal ze svahu. Stromy zůstaly za nimi, takže šelestění mokrých větví již nebylo tak slyšet.

Přestalo pršet, zato však od štítů White Mountains vanul chladný vítr. Alec se chvěl zimou.

Prodírali se pelyňkem, který jim sahal až po pás, když tu náhle spatřili postavu v otevřených dveřích domu.

Alec viděl, že to je žena. Měla na sobě prostou blůzu a širokou kartounovou sukni, která jí sahala až po kotníky. Na ní měla zástěru. V pravé ruce držela pušku, kterou si pomalu dala pod paži, když oba muži dorazili na dvůr. V jejích pohybech nebylo nic chvatného, nic vyděšeného. Její pohled byl klidný a nevzrušený, když na ně namířila.

„Zůstaňte stát, kde jste,“ řekla a namířila na Aleka Regana, který kráčel jako první. „Jestli půjdete blíž, zmáčknu to. A umím střílet dost dobře na to, abych vás trefila.“

Alec se zastavil.

„Kdo jste?“ zeptala se žena.

Ve dveřích se objevila malá dívenka v sepraných modrých šatech, bosá, se světlými, takřka blonďatými vlasy a s čímsi pod paží, co vypadala jako panenka.

Hayes pomalu přistoupil k Alekovi.

„Jmenuju se Hayes, Owen Hayes,“ řekl. „Jsem pomocný marshal z Nogales.“

Žena pohlédla na Aleka. „A on?“

„To je muž, kterého chci přivézt do Tucsonu, madam.“

„Zločinec?“

„Ano.“

„Pak běžte dál. My tu nechceme zločince.“

„Ale my už nemůžeme dál,“ odvětil Hayes. „Přišli jsme o koně kvůli smečce Coyoterů.“

„My nemáme koně.“

„To vím,madam. Mohli bychom si tu odpočinout a najíst se?“

„A on?“ Hlavní pušky ukázala na Aleka.

„Nemusíte si dělat starosti.“

„Kam máte namířeno?“

„Do Tucsonu, madam.“

„Pěšky? To přece nejde.“

„Jdeme k železnici,“ řekl Hayes.

„Co?“

„Přeplavali jsme řeku.“

„To vidím.“

Alec jí pohlédl do tváře. Nemohla být moc stará, možná měla tak pětadvacet. Osamělý život, který tam vedla, ji však učinil starší, než ve skutečnosti byla. Slunce opálilo její pleť a těžkosti života v divočině Arizony se jí ve tváři otiskly vráskami na čele a kolem úst. Přesto byla jakýmsi zvláštním způsobem hezká. Zdobily ji tmavé vlasy,.které měla sčesané dozadu, a modré oči, jimiž je nedůvěřivě pozorovala. Ona sama však důvěru vzbuzovala.

„Jak jste se sem dostali?“ zeptala se, aniž sklonila pušku.

„Viděli jsme dítě,“ řekl Hayes. „Takže jsme poznali, že poblíž musí být lidé. Mohli bychom dostat něco k snědku?“

Žena chvíli váhala a potom pomalu sklonila pušku.

„Tak dobrá,“ řekla. „Jestli nepohrdnete tortillami a opékanými fazolemi. Žijeme tu velmi prostě. Můžete se posadit pod přístřešek, pokud chcete. Přinesu vám jídlo. Voda je ve studní.“

+ + + + +

Za chvíli znovu vyšla z domu a přinesla dva plechové talíře, hrnec a dřevěnou misku s kukuřičnými tortillami. Na jednom prstu jí za ucha visely dva plechové hrnky.

Alec ji pozorně sledoval. Lehký vítr jí tiskl šaty proti nohám, jejichž tvar tak bylo vidět v látce. Do čela jí spadl pramen vlasů.

Zatímco pokládala talíře na zem, otázal se Hayes: „Jak daleko je to odtud k železnici?“

„Pět set yardů,“ odpověděla, aniž na něj pohlédla. „Tam za tím kopcem už jsou koleje.“

„Myslel jsem si, že máme před sebou ještě několik mil,“ podotkl Hayes a pohlédl na Aleka.

Žena zašla ke studni a vytáhla vědro vody, které pak přinesla k nim.

„Trať se tady vine kolem hor,“ odvětila.

Alec, který Hayese pozoroval, viděl, jak natáhl ruku s revolverem k hrnku a náhle se zarazil. Pohlédli na sebe.

„Madam,“ řekl Hayes, aniž Aleka spustil z očí. „Nemáte tu kovárnu nebo něco takového?“

„Za domem stojí kovadlina,“ opáčila. „Proč?“

„Musím se zbavit toho řetězu,“ prohodil Hayes.

V jejích tmavých očích se objevily jiskry nedůvěry. „Proč ta pouta prostě neodemknete?“

„Musel jsem klíč od nich ztratit v řece,“ odpověděl rychle Hayes. Pomalu vstal a dodal: „Asi mi vypadl z kapsy. Ukažte mi tu kovadlinu.“

Obešli dům, přičemž Aleka táhl za sebou. Na malém písčitém prostranství byla zřízena svépomocná kovárna. Na dřevěném špalku stála malá černá kovadlina, vedle níž byly v písku vidět stopy ohně. Povalovaly se tam mokré kousky zuhelnatělého dřeva.

„Tady je kovadlina,“ řekla žena. Sklonila se a zvedla kladivo, načež se chvíli hrabala v kupě nářadí, až nalezla krátký majzl. Obojí položila na kovadlinu.

Hayes chvíli váhal, aby potom řekl: „Umíte s tím majzlem zacházet, madam?“

„Proč to nenecháte udělat jeho?“ řekla a kývla hlavou na Aleka.

„Ne, nechci, aby dostal do ruky kladivo,“ odvětil Hayes a usmál se. „Udělejte to vy. Přiložte majzl na první článek řetězu.“

Položil pravou ruku na kovadlinu, zatímco v levé držel kolt, jímž stále mířil na Aleka. Jeho kohoutek byl natáhnutý. Stačilo jen lehce zatlačit na spoušť a vyšel by výstřel.

Alec Regan bez hnutí přihlížel, jak žena přistupuje ke kovadlině, sklání se, přikládá majzl k řetězu a buší do něj kladivem. Zazvonilo to a on sebou trhl. Řetěz se s řinčením svezl po kovadlině.

„Pevněji,“ řekl Hayes. „Přiložte na něj majzl shora, ať řetěz nesjede.“

Kladivo znovu udeřilo na majzl. Potom znovu a ještě jednou. Náhle se ozval krátký ostrý zvuk, jako by se rozbilo sklo, a Alec ucítil, jak tlak na jeho zápěstí zmizel. Konec rozbitého řetězu spadl z kovadliny a houpal se nyní na ocelovém náramku, který měl kolem zápěstí.

Hayes rychle odstoupil, protáhl si pravou ruku, mávl jí, natáhl ji a rychle si přehodil kolt z levé do pravé ruky. Usmíval se. Pod jeho vystouplými lícními kostmi se černalo strniště vousů a umorousané líce.

Alekovo tělo ztuhlo v očekávání výstřelu, který musel přijít. Nepochyboval o tom, že Hayes nebude ani na okamžik váhat ho zastřelit. Byl volný a on, Alec, byl teď pro něj přítěží.

Hayes jako by uhádl jeho myšlenky. Držel kolt u boku a mířil jím Alekovi do tváře. Náhle však hlaveň sklonil. Hayes si zbraň potěžkal v ruce, zasmál se a strčil si ji za opasek kalhot.

„Díky, madam,“ řekl. „Prokázala jste mi velkou laskavost.“

Pohledem těkala mezi oběma muži, kteří - odděleni jen kovadlinou - stáli naproti sobě. Na Alekově zápěstí se houpal yardový řetěz.

„Chcete se teď najíst, marshale?“ otázala se.

„Ano. Běž, Regane!“

+ + + + +

Alec nejedl. Seděl jen tři kroky od Hayese a opíral se o sloupek přístřešku. Talíř se vystydlými opečenými fazolemi a tortillami stál vedle něj nedotknut. Cítil se jako někdo, kdo zmrzl a teď začíná roztávat. Byl si tak jistý, že ho Hayes zastřelí. Nechápal, proč to neudělal.

Hayes na něj jen občas letmo pohlédl, když jedl. Bavil se s ženou, zatímco si pochutnával na fazolích, které nabíral velkou dřevěnou lžící.

„Vy tady ale nežijete úplně sama?“

„Ne,“ řekla. „Žiju tu s bratrem.“

„On tu není?“

„Táhne s ovcemi do hor,“ odpověděla. V jejím obličeji se náhle objevil vyděšený výraz. „Proto se tak bojím. Dneska ráno tu byla skupina Apačů z kmene Coyotero. Myslím, že si chtěli něco nakoupit, asi náboje. Poslala jsem je pryč, ale nevím - mám takový pocit, že se ještě potulují někde poblíž. Rozhlíželi se tu. Asi nevědí, že tu Lincoln není. Mám strach, že se vrátí.“

Hayes přestal jíst. „Coyoterové?“ zeptal se. „Kolik jich bylo?“

„Tři.“

„Byli ozbrojení?“

„Ano: Všichni měli pušky.“

„A viděli, že jste tu úplně sama?“

„Myslím, že ano.“

„Vy obchodujete s Apači?“

„Občas, když tu je Lincoln, přijdou nakoupit pár věcí, které si vozíme z Nogales a Tucsonu. Ale většinou si kupují náboje. Platí zlatem.“

„Váš bratr by vás neměl nechávat samotnou, slečno…“

„Jmenuju se Marta Taylorová,“ řekla.

„Kdy se vrátí váš bratr?“ zeptal se Hayes a začal znovu jíst.

„Za několik dnů. Táhne s ovcemi.“

„Jak jste přišla na nápad chovat ve White Mountains ovce? Jak jste se sem vůbec dostala? A ještě k tomu s dítětem?“

„Neměla jsem žádné příbuzné kromě svého bratra,“ odvětila tiše.

„Vy sem nepatříte. Ženy by měly žít ve městě. Tady se to jen hemží Apači. Proč neodejdete na východ?“

Utrhl si kousek tortilly a začal si jím vytírat talíř, načež si jej strčil do úst a napil se vody. Pak si nabral vodu z vědra, vypláchl si ústa a vyplivl ji.

„Dala bych hodně za to, kdybych odtud mohla s Leslie odejít,“ řekla. „Ale to není tak jednoduché. Nemám ani dolar a navíc, kam bych měla jít?“

„Co se stalo s vaším mužem?“ zeptal se. „Už nežije?“

„Pracoval v Utahu při stavbě železnice Central Pacific. Přišel o život. Pak jsem se odstěhovala sem.“

Hayes se znovu napil, potom se opřel a promnul si ramena.

„Nemůžeme čekat, až se váš bratr vrátí z hor, paní Taylorová,“ řekl. „Ale zůstali bychom tu dnes v noci, kdyby vám to nevadilo. Kvůli indiánům. Zítra ráno musíme dál. Nerad bych, aby nám ujel vlak do Tucsonu. Můžete ho zastavit?“

Zavrtěla hlavou. „To ne, ale můžete naskočit. Když půjdete zhruba jednu míli podél kolejí na sever, dostanete se k prudkému stoupání. Tam vlak jede tak pomalu, že budete moct naskočit.“

Alec oba mlčky pozoroval. Díval se i na revolver, který měl Hayes za opaskem kalhot.

Žena začala uklízet talíře.

„Proč nejíš?“ zeptal se Hayes.

Alec na něj mlčky pohlédl. Cítil pohled té ženy.

Když odešla, řekl: „Snad nechceš ještě pořád do Tucsonu?“

Hayes vytáhl revolver zpoza opasku a prohlédl si jej.

„Ne,“ odvětil.

„Pročs mě nezastřelil?“

„Proč bych měl?“

„Byl jsem přesvědčen, že to uděláš.“

„To jsem viděl,“ řekl Hayes. „Chceš mě ještě pořád odvést do Tucsonu?“

„Ano.“

Hayes opsal koltem kruh, až jím namířil na Regana.

„Víš, že bych tě mohl zastřelit?“

„Ano.“

„Co tedy chceš dělat?“

„Budu tě muset odkrouhnout.“

Hayes na něj pohlédl a přivřel oči. Pak zavrtěl hlavou. „Co jsi ty jenom za člověka,“ řekl. „Chceš mě vyprovokovat? Chceš, abych to zmáčkl?“

„Když mě neodděláš, taK to udělám já,“ opáčil Alec.

„Čím? Kamenem?“

„Ne. Tímto koltem.“

„Bradovým koltem? Ale ten přece držím v ruce já, Regane. A to pevně.“ Hayes vstal, strčil si revolver za opasek a začal si rozepínat košili. Svlékl ji, hodil na zem, posadil se a vyzul si promočené boty.

„Zítra, hned jak se rozední, se vydáme zpátky do Nogales,“ řekl. „Nezabiju tě, ale nechám tě plazit se po kolenou městem. Co na to říkáš?“

Alec se díval na malou holčičku, která běžela z kopce, ze kterého ji spatřili poprvé. Běžela velmi rychle a její bosé nohy vydávaly v mokré půdě tleskavé zvuky. Tenké, seprané šaty vlály za ní. Zmizela v domě a zavřela za sebou dveře.

Alec rychle pohlédl na Hayese a uviděl, jak si obrací botu a bouchá s ní o zem, aby z ní vyklepal vodu. Dítěte si Hayes nevšiml.

+ + + + +

Alec zpozoroval jezdce jako první. Vynořili se mezi kmeny borovic a drželi se ve stínu lesíka. Při tom se pohybovali naprosto tiše.

Marta Taylorová vyšla z domu, rychle přeběhla dvůr a kývla na Hayese.

„Pojďte, dovnitř, prosím,“ řekla. „Leslie viděla na druhé straně kopce jezdce. Asi to budou ti Coyoterové.“

„Jezdci?“ Hayes pohlédl na Aleka, všiml si jeho pohledu a rychle se otočil.

„Jsou jenom tři,“ poznamenal. „Jsou to ti samí, kteří tu už byli, paní Taylorová?“

„Myslím, že ano,“ odvětila. „Vypadají všichni stejně, ale asi to budou oni.“

Hayes položil ruku na kolt a natáhl kohoutek, ale nechal si ho za opaskem.

„Běžte dovnitř, paní Taylorová,“ řekl. Když váhala, dodal ostřejším tónem: „Běžte, honem!“

Alec, který ještě stále strnule seděl u sloupku, viděl, jak s vlající sukní přiběhla k domu. Dveře nechala otevřené. Objevilo se v nich to malé děvče, na chvíli tam zůstalo stát a zvídavýma dětskýma očima se dívalo na jezdce na svahu, než zase zmizelo v domě.

Tři Coyoterové pomalu sjížděli ze svahu. Jeli na malých šlachovitých koních s dlouhými hřívami a ocasy. Alec je pozorně sledoval, když přijížděli blíž. Měli na sobě košile, ovšem namísto kalhot měli kožené bederní roušky. Cípy košil jim sahaly až nad kolena. Všichni tři byli ozbrojeni puškami. Na nohou měli vysoké apačské mokasíny, jež jim sahaly až po kolena. Každý z nich měl kolem pasu revolverový opasek. A jeden měl na mokasínech připnuté postříbřené mexické ostruhy.

Hayes jim kousek vyšel naproti, pak se zastavil a nechal je přijít blíž. Alec viděl, že pravou ruku drží u pasu tak, že by stačil j en lehký pohyb na to, aby uchopil pažbu revolveru.

Prostřední ze tří jezdců položil svou spencerovku na hřbet svého koně a předklonil se, přičemž se rukama opřel o pušku. Měl široký indiánský obličej s propadlými tvářemi. Nedalo se z něj nic vyčíst. Jeho oči byly malé a skryté za těžkými víčky. Černé vlasy, které měl nad čelem svázané bílou čelenkou, mu po obou stranách spadly do obličeje, když se sehnul k Hayesovi.

„Salud!“ řekl a začal se bavit s Hayesem ve špatné španělštině, které Regan skoro nerozuměl.

Coyotero sedící nikoli v sedle, ale pouze na pestré dece se narovnal a mávl pravou rukou, načež ještě cosi řekl.

Krátce se rozhlížel po usedlosti a pak jeho pohled na okamžik ulpěl na Aleku Reganovi.

„Vamos!“ řekl.

Alec viděl, jak obrátil koně a následován oběma druhy jel ke kopci, z něhož přijeli.

Hayes se otočil a přišel k přístřešku. Jeho svalnaté tělo se lesklo vlhkostí.

„Vstaň! „poručil.

Alec viděl, jak Apači ženou své koně do svahu. Ten poslední, s nímž Hayes mluvil, na hranici lesíka zastavil, otočil se a zvedl pušku.

„Vstaň!“ opakoval Hayes.

Alec vší silou vrazil Hayesovi do nohou. Oba se skáceli na zem právě v okamžiku, kdy třeskl výstřel.

Hayesův divoký výkřik se slil s ránou z pušky. Kulka trefila sloupek, o který se Alec opíral, a vyrvala z něj kousek-dřeva. Z hvízdnutím se odrazila pryč.

Hayes se otočil a rozmáchl se koltem po Alekovi, který se tiskl k zemi.

„Nehýbej se!“ vyhrkl Regan.

Následovala další střela ze spencerovky, po níž nedaleko od nich vytryskl gejzír hlíny.

Hayes si lehl, opřel se o loket a dvakrát vypálil na Coyotera.

Alec s bradou zabořenou do země viděl, jak indián pobídl koně ostruhami a zmizel mezi kmeny borovic.

Pomalu se převrátil na bok a vytáhl si řetěz zpod těla. Byl špinavý od hlavy až po paty.

„Coyoteros,“ řekl Hayes. „Je to proradná banda. Člověk by se k těm zatraceným indiánům nikdy neměl obracet zády.“ Otevřel bubínek koltu a palcem ho protočil. „Ještě čtyři náboje,“ řekl a zase ho zaklapl. „Proč ses na mě vrhl? To byla náhoda?“

Alekovy oči se změnily. Všechna únava, rezignovanost, poraženectví z nich zmizely. Jeho pohublá zašpiněná tvář se zkřivila do grimasy, když se zvedl.

„Já se nikdy nevzdám,“ řekl. „Jase nikdy nevzdám. Nikdy! Ty patříš mně, a dokud se nevzdám, tak tě nikdo jiný nezastřelí. Já tě chci do Tucsonu dostat živého.“

„Takže to nebyla náhoda,“ řekl Hayes. „Myslel jsem si to. Ano, myslel jsem si to. Jak moc se jenom odlišuješ od Brada, Regane. Ale asi by bylo chytřejší, kdybys počkal, až to ten chlápek zmáčkne. To by ti ušetřilo spoustu práce.“

Alec zavrtěl hlavou. „Do zad ti ne-střelím ani já, ani nikdo jiný.“

Vstal a oklepal si špínu z šatů.

Na dvůr vyběhla Marta Taylorová.

„Proboha, nestalo se vám něco?“ řekla.

Hayes si strčil revolver za opasek.

„Ne,“ odvětil. „Proč jste nezůstala uvnitř, paní Taylorová?“

Pohlédla na něj a pak se podívala na kopec porostlý borovicemi.

„Myslíte si, že se ještě vrátí?“ otázala se. Její hlas zněl nejistě.

„Neřekl bych,“ odpověděl Hayes. „Možná za pár dnů - teď ne.“

„Pojďte raději dovnitř,“ řekla. „Tam to bude bezpečnější.“

Hayes zavrtěl hlavou. „Nezdržuju se rád v domech, když jsou indiáni poblíž,“ řekl. „Člověk je potom nevidí ani neslyší.“

+ + + + +

Alec šel za Hayesem, když se ten vydal ke studni. Hayes vytáhl vědro s vodou a začal se umývat. Revolver se namodrale leskl na okraji studny.

Mraky, kterými se zatáhla obloha, se ne a ne protrhnout, a ačkoli bylo teprve odpoledne, začalo se šeřit. Stíny se prodloužily a rozlily se do modravého přítmí, v němž krajina ztrácela obrysy a všechno se slévalo dohromady. Z tiše šumícího vrcholu jedné borovice se snesl velký tmavý pták, který tiše proplachtil nad dvorem.

Hayes si utřel vodu z očí a pohladil se na prsou.

„Takže mám v každém případě zemřít?“ zeptal se. „Taks to myslel, Regane?“

Alec stále upřeně hleděl na kolt. Všechny jeho obrysy mu byly důvěrně známé, dokonce i malý světlý zářez v rámu, který byl zhruba stejně starý jako zbraň samotná. Mnohokrát po něm přejel prstem.

Hayes se chopil zbraně a strčil si ji za opasek kalhot.

„Byls velmi upřímný,“ řekl. „Ke své vlastní škodě. Teď vím, co od tebe můžu čekat, když ti dám příležitost. Žádnou nedostaneš. Mohl bys nadávat, ale to neuděláš, že? Měls už dávno zmizet, ale nevyužils té šance. Sleduješ mě jako stín. Regane, co bylo tvou první myšlenkou, kdyžs uviděl Brada ležet na ulici?“

Alec se opřel o roubení studny, a zatímco si začal rozepínat košili, řekl: „Nebudeš tomu věřit. Mou první myšlenkou bylo, že můžu být rád, že to někdo udělal za mě.“

„A potom?“

Alec Regan neodpověděl. Ponořil tvář do studené vody a smyl si špínu.

„Našel jsem tebe,“ odvětil. „To je všechno.“

„Chápu.“

„Opravdu?“

„Ano. Ale čemu nerozumím, je toto.“ Položil ruku na pažbu revolveru. „Proč sis musel vzít Bradovu zbraň? Něco takového přece člověk neudělá bezdůvodně. Je to přece Bradová zbraň. Znám ji, často jsem ho sní viděl.“

Alec se nesnažil utřít si vodu z očí.

„Co chceš slyšet?“ zeptal se. „Že tě chci tím revolverem zastřelit?“

„Ano?“

„Stačilo by ti to jako vysvětlení?“

„Ano - v podstatě ano.“ Hayes přejel dlaní hladkou pažbu. „To by mohlo být jedno vysvětlení,“ řekl. „Ale mohls mě tím koltem zastřelit už v Nogales. Tak by sis ušetřil tuto cestu.“

Alec si utřel hřbetem dlaně rty. Jeho pohled byl stále upřený na kolt.

„Takové revolvery se používaly ve válce za nezávislost,“ řekl Hayes. „Ty nové střílejí podstatně rychleji a přesněji. Myslím, že mezi Bradem a tebou bylo jen jedno, co vás spojovalo - tento kolt. Ani on se od něj nikdy neoddělil. Jednou mi pověděl, že závěr této zbraně je mnohem lehčí a snadněji manipulovatelný než u ostatních zbraní. Není to pravda. Předtím jsem si toho všiml. Závěr je těžký a zpětný ráz je podstatně silnější než u nových revolverů. Přesto se tohoto koltu Brad držel a teď jsem ho našel u tebe.“

Alec otevřel ústa a ztěžklým hlasem řekl: „Nikdy ti neřekl, odkud ten kolt měl? Nikdy?“

„Ne.“

„Jsi si jistý?“

„Ano. Samozřejmě.“

Alec vylil vodu z vědra a spustil ho na laně do černé hlubiny studny.

Z komína domu stoupal kouř a po dvoře se linula vůně jídla.

„Pojď zpátky k přístřešku,“ řekl Hayes s rukou na pažbě revolveru.

„Předtím jsem tam viděl nějaké řemínky. V noci budeš spát venku, Regane. Vím, že mi neutečeš. Ale nemohl bych zavřít oči, kdybys byl volný. Ta zbraň už svého majitele nezmění - a cesta, kterou se vydáme,

povede na jih. Vezmu tě s sebou až na mexickou hranici. Pak můžeš jít. V Nogales bude pozdvižení, až tě tam uvidí, jak jdeš bosý. Jo, hrát si na hrdinu se nevyplácí, Regane. Hrdinové jsou blázni.“

+ + + + +

Alec Regan seděl s nataženýma nohama u sloupku, když Marta Taylorová vyšla z domu.

Nesla talíř s fazolemi, tortillami a hrnkem kávy.

„Tu máte něco na zub,“ řekla a postavila talíř a hrnek vedle něj.

„Díky!“ tiše odvětil. „Ale můžete si to zase vzít. Nemůžu hýbat rukama.“

Viděl její tvář ve večerním šeru. Byla velmi krásná, ale také chladná.

Chvíli ho pozorovala, pak si klekla vedle něj a zvedla talíř s fazolemi.

„Nakrmím vás,“ řekla. „Co jste udělal, že vás marshal vede do Tucsonu?“

Neodpověděl jí. „Raději běžte zase dovnitř,“ řekl. „Neslyšíte, jak vyjí vlci?“ .

„Slyšíme je každý večer,“ poznamenala a vložila mu lžíci s fazolemi do úst. „Co je na tom tak zvláštního?“ Dala mu ještě jednu lžíci, načež podotkla: „Sem do údolí se vlci nikdy neodváží.“

„Tito ano,“ prohodil. „To jsou dvounozí vlci.“

Bezděky jí klesla ruka s talířem, načež se rozhlédla.

„Apači?“ řekla. „Vy myslíte ty indiány?“

„Budou to ti samí, kteří tu byli dneska,“ odvětil. „Raději byste měla jít dovnitř.“

„Ale vy přece nemůžete sám zůstat venku,“ rychle dodala. „Povím marshalovi, ať vás vezme dovnitř.“

„To nikdy neudělá,“ opáčil Alec Regan. „Kromě toho se tu venku cítím dobře.“

Postavila talíř na zem a zvedla hrnek s kávou k jeho rtům. Káva byla horká, silná a oslazená cukrem.

„Co se s vámi stane v Tucsonu?“ zeptala se.

„Nic,“ odpověděl s pokrčením ramen.

„Ale…“

„My nejdeme do Tucsonu,“ odvětil. „Nedejte se zmýlit tou marshalskou hvězdou, paní Taylorová.“

Oběma rukama sevřela šálek, jako by se musela něčeho chytit.

„On není marshal?“ zeptala se tiše tak, že to skoro nebylo slyšet. Bylo to spíš konstatování než otázka, jako by to věděla ještě dřív, než to Alec Regan řekl. Byla příliš velká tma na to, aby jí viděl do tváře, ale tón jejího hlasu vypovídal o všem.

„Ne,“ řekl po chvilce. „On není marshal. Ta hvězda patří mně, paní Taylorová. Ale vy jste to přece věděla, ne?“

„Ne,“ chvatně odpověděla a vstala. Káva se z hrnku vylila na zem. „To jsem nevěděla.“

„Pak to víte teď,“ řekl. „Odvažte mě, paní Taylorová.“

Vzhlédla k němu. Dýchala rychle a rozrušeně. Náhle jeden krok odstoupila a řekla: „Jak mám vědět, že říkáte pravdu? Jak mám poznat, že jste mi nelhal?“

Alec se trochu zvedl. Kožené řemínky se mu zařezávaly do zápěstí.

„Můžete se samozřejmě zeptat Hayese,“ polohlasně odvětil. „To můžete udělat, ale já bych vám to neradil. Víte, co udělá vrah, když si myslí, že je odhalen?“

„Já nevěřím, že to je vrah,“ opáčila. „Nevypadá jako vrah.“

„Žádný vrah tak nevypadá,“ řekl Alec. „Odvažte mě a já vám to dokážu.“

Chvíli tam strnule stála, aby se potom zeptala: „A když vás rozvážu? Co uděláte-sním?“

„Přivedu ho do Tucsonu,“ odpověděl Alec. „Vraždil, musí viset.“

Ještě stále hleděla na jeho obličej, ačkoli v tom šeru toho nemohla moc vidět. Náhle se otočila na podpatku a rychle odešla do domu, aniž něco řekla.

+ + + + +

Owen Hayes vzhlédl od talíře, když Marta Taylorová vešla dovnitř.

„Nakrmila jsem vašeho vězně, marshale,“ řekla, aniž na něj pohlédla.

Hayes pomalu odsunul židli, vstal, přišel blíž a postavil se za ni. Marta Taylorová cítila jeho blízkost skoro jako tělesný dotek.

„A…?“ otázal se.

„Vy nejste pomocný marshal z Nogales,“ řekla.

Za jejími zády panovalo ticho. Otočila se a pohlédla mu do očí, které se poněkud přivřely.

„Ne,“ přisvědčil.

„Vy jste ten muž, kterého měl přivézt do Tucsonu?“

„Ano.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Owen Hayes,“ řekl.

„Tvrdil, že jste vrah.“

„Vy mu věříte?“ klidným hlasem se zeptal Hayes. Dlouze mu hleděla do očí, načež takřka neznatelně zavrtěla hlavou

„Ne.“

„Zastřelil jsem jednoho muže,“ řekl Hayes. „To je pravda. Ale nebyla to vražda. Měl bych viset za něco, co jsem neudělal, chápete? Zastřelil jsem člověka, který byl opilý a chtěl na mě střílet. Ale nebyli u toho žádní svědci, takže pro toho muže, se kterým jste o mně mluvila, jsem vrah. Chce mě vidět viset. Nevím proč, ale je mi jasné, že to je ten nejtvrdší protivník, jakého jsem kdy měl. Kdybych byl vrah, tak bych ho už dávno zastřelil.“

„Ale udělal byste to, kdyby se pokusil vás přemoci?“

„Ano,“ přisvědčil drsným hlasem. „To bych udělal. Asi bych to musel udělat. Pronásledoval by mě i na kraj světa.“

„Co jste mu provedl?“

„Zastřelil jsem jeho bratra,“ odtušil.

„Jeho…“

„Jeho bratra, ano. Brada Regana, městského marshala v Nogales.“

Otočil se k ní zády a vrátil se ke stolu, vypil kávu a začal si balit cigaretu.

„Teď to víte,“ poznamenal zadumaně. „Reaganův bratr Bradford byl městským marshalem v Nogales. Moji lidé a já jsme s ním měli jistou dohodu. Přepravovali jsme stříbro přes hranici do Arizony a americké zbraně a náboje opačným směrem, do Mexika. To stříbro pocházelo z dolů v Sierra Madre Occidental. Těžili ho tam mexičtí otroci Yaquiů. Yaquiové si za to nechávali zaplatit puškami a náboji. Nogales leží těsně u hranice. Mohli jsme se tam pohybovat bez jakéhokoli omezení. Až do dne, kdy se Brad Regan zpil do němoty a chtěl za to víc peněz. Když jsem to odmítl, pokusil se na mě vystřelit. Byl jsem rychlejší. To je všechno. Kvůli tomu mě Regan chce vidět viset.“

„Není to snad pochopitelné?“

„Ne,“ odtušil. „Je to nepochopitelné. Vy neznáte celý ten příběh. Brad Regan byl svině. Byl to člověk, který uměl být šťastný jenom tehdy, když trýznil jiné, a protože se neodvážil vztáhnout ruku na mé lidi, ukájel se na svém bratrovi. Znal jsem Reganovy léta a vždycky jsem se divil, proč Alec Brada nepošle k čertu. Nechal si všechno líbit, aniž se kdy bránil. Všechno spolkl, všechno, co proti němu Brad udělal nebo řekl, strávil a nikdy nic nenamítal. Kdyby byl Brad můj bratr, tak bych mu tu jeho špinavou hubu zacpal, ale Alec si všechno nechal líbit. Myslím, že se ho hodně bál. Bradford rád rozšiřoval, že jejich otec za občanské války přišel o život kvůli Alekovi. Vyprávěl to každému, koho potkal. Mluvil o tom, jaký byl jeho bratr Alec zbabělec. Tvrdil to dokonce i v Alekově přítomnosti a Alec nenamítl ani slovo, a když se mu ostatní smáli, vstal a šel ven. Brad mu připnul hvězdu pomocného marshala, aby ho zesměšnil před celým městem. Připnul hvězdu zbabělci.“

Zarazil se, otočil hlavu a pohlédl na Martu Taylorovou.

„I já jsem ho dlouhou dobu považoval za zbabělce,“ dodal a balil si cigaretu mezi prsty. „Ale teď už si nejsem tak jistý. Nevím, proč se vydal do Tucsonu, ale není to jen tak. Já bych to na jeho místě neudělal. Jess a všichni ostatní, kteří se mnou pracovali v Mexiku, jsou mu v patách. Musel od začátku počítat s tím, že už Nogales nikdy neuvidí. Když mě tam zatkl, mohl mě zastřelit. Byl jsem v kovárně, kam jsem si přišel pro koně, kterého tam okovávali. Když se tam se Stárkem objevili, vytáhl jsem revolver. Regan měl v ruce pušku. Stačilo mu jen stisknout spoušť. Člověk, který chce pomstít svého bratra, pokud mu na něm záleželo, by to, paní Taylorová, okamžitě stiskl. Jenže Regan to nestiskl. Jenom mi vyrazil kolt z ruky hlavní pušky. Kdyby mě do ní trefil jen o zlomek vteřiny později, tak bych ho zastřelil. Tenkrát mě poprvé napadlo, že svého bratra nechce pomstít. Sám mi řekl, že byl rád, že to za něho udělal někdo jiný. Nevím jenom, proč mě chce přivést do Tucsonu. Pověděl mi, že by mě zastřelil, kdyby mě Jess a ostatní měli osvobodit. Nechce mě zastřelit. Dělá všechno, aby tomu zabránil, ale zároveň se smrtící důkladností činí všechno, aby mě dostal na šibenici. Postupuje plánovitě krok za krokem. Proč? Dokážete to pochopit? A proč potom ten revolver?“

Vytáhl zpoza opasku dlouhohlavňovou zbraň a podal ji Martě Taylorové.

„To je Bradův kolt. Jeho kolt! Na pažbě jsou vyryté jeho iniciály. Je to stará zbraň, takové se používaly v občanské válce. Tento kolt je to jediné, co Aleka a Brada spojuje. Nikdo neví, proč. Občas se mi zdá, že si ho vzal, aby mě s ním zastřelil. Ale neodváží se to udělat. Nikdy by nevystřelil na člověka, kdyby to nebylo bezpodmínečně nutné. Zastřelil by mě jenom tehdy, kdyby už neměl možnost dostat mě do Tucsonu. Potom ano. Ale jenom potom.“

Prudkým pohybem si strčil revolver za opasek a napřímil se.

„To je všechno, co vím,“ řekl. „Ví Bůh, proč jsem vám to vlastně pověděl. Já nejsem vrah, slyšíte? Až bude po všem, tak s tím pašováním stříbra skončím. Mnoho lidí už kvůli němu zemřelo. A já už jsem si vydělal dost peněz. Člověk musí vědět, kdy přestat. Až s tím skončím, odjedu do Mexika a zůstanu tam. Nechci Regana zabít. Ale jednoho dne to budu muset udělat. Všude mě pronásleduje. Jednoho dne to budu muset udělat!“

+ + + + +

Alec se probudil z lehkého spánku. Pootevřel oči.

Někdo se dotkl jeho ramena. Ohlédl se. Strnul. Na okamžik byl jako ochromený a teprve potom poznal Martu Taylorovou.

„Co chcete?“ zeptal se podrážděným hlasem.

„Přinesla jsem vám několik dek,“ řekla a rozprostřela dvě přikrývky. „Je zima.“

Vlci již vyli blíž.

„Sakra, běžte dovnitř.“

Hodila mu obě deky a podotkla: „Mluvila jsem s Hayesem.“

Mlčel.

„Řekl mi pravdu.“

„Ano?“

„Mluvil o vašem bratrovi a o tom, že jste ho chtěl přivést do Tucsonu.“

Alec cítil, jak se pod dekami začíná poněkud zahřívat.

„Ale?“ poznamenal.

„Musel jste svého bratra mít velmi rád,“ řekla.

Alec zvedl hlavu a pokusil se jí ve svitu měsíce pohlédnout do očí.

„Co vám Hayes řekl o Bradovi?“ otázal se tiše.

„Nic. Jenom to, že s ním obchodoval. Váš bratr vám byl velmi blízký, ne?“

Svit měsíce a vytí vlků, které zúžilo svět do úzkého kruhu, mezi nimi na chvíli vytvořilo atmosféru důvěry.

Alec cítil, jak se mu svírá žaludek.

„Nenáviděl jsem ho a bál jsem se ho, jako by byl malomocný,“ řekl.

„Ale proč?“

„Proč? Potřeboval lidi, které by mohl týrat. Věděl, co jsem zač, a tím mě chtěl zničit.“

Chvíli na ni beze slov hleděl. Pak řekl: „Muž se může zlomit kvůli tomu, že jednou v životě selhal, rozumíte? Brad to věděl a chtěl, abych se na tom zlomil. Neptejte se mě proč. Chtěl to, a proto jsem ho nenáviděl.“

„Slyšela jsem o tom proč,“ poznamenala.

„Řekl vám to Hayes?“

„Ano.“

„A vy jste mu věřila?“

„Ne,“ opáčila.

Na jeho tváři se objevil trpký úsměv. „Měla byste mu věřit,“ řekl. „Všechno, co o mě Brad řekl, je pravdivé. Každé slovo je pravdivé.“

„Váš otec…“

„Ano,“ přitakal. „Zemřel, protože jsem měl strach. Tenkrát, před deseti lety v Sacramento Mountains v Texasu. Za občanské války. Bojovali jsme na straně Unie. Měli jsme se z Nového Mexika dostat přes hory za nepřátelské linie a provádět tam výzvědnou činnost. Jedné noci nás překvapili. Byli to texaští jezdci. Bylo nás deset a jich dvanáct, ale v té tmě to vypadalo, jako by jich byly stovky. V noci se počet jezdců nedá nikdy přesně zjistit. Tenkrát mi bylo osmnáct let. Když padly první výstřely, utekl jsem pryč. Byl to můj první boj. Zalezl jsem do liščí nory. Slyšel jsem, jak se kolem mě střílí, a chvěl jsem se strachem. Když bylo po všem, vytáhli mě ven. Sedm z nás však bylo mrtvých. Otec také. Naživu jsme zůstali jen já a Brad - a muž jménem Starke. Selhal jsem, hanebně jsem selhal.“

Odmlčel se a pohlédl do tmy. „Od toho dne mě Brad pronásledoval tím příběhem.“

„A vy jste se nebránil?“ otázala se tiše.

„Proč? Byla to přece pravda. Nebyl jsem nic jiného než malý, špinavý zbabělec. Nenáviděl jsem ho. Každý den, když jsem se probouzel a když jsem usínal, jsem ho nenáviděl. Bránit jsem se ale nemohl. Nevím proč, ale prostě to nešlo.“

Ztišil hlas, načež se odmlčel.

„A teď chcete, aby Owena Hayese pověsili?“ řekla tiše tak jako předtím.

„Ano.“

Řekl pouze toto jediné slovo, ale v něm bylo obsaženo všechno, co cítil. Přesto mu nerozuměla.

„Možná vás zabije,“ poznamenala.

„Možná.“

„Slíbíte mi, že odtud odejdete a nikdy se nevrátíte, když - když vám pomůžu k útěku?“

Při těchto slovech si sáhla pod zástěru, kterou měla na sobě, a vytáhla krátký nůž s širokou čepelí, jejíž ostří se ledově zalesklo ve svitu měsíce, když pohnula rukou. Alec hleděl na ten nůž a horečně přemýšlel.

„Vzala jste i ten revolver?“ otázal se ostře.

„Ne.“

„Musím ho mít. Kde je?“

„Má ho u sebe. Půjdete pryč, když vás osvobodím?“

„Ten revolver…“

„Půjdete?“

„To vám tolik záleží na vrahovi? Půjdete?“

„Tak dobrá!“ zalhal. „Půjdu. Rozřežte mi ty řemínky. Ale potřebuju zbraň. Kolem se potulují Coyoterové. Přineste mi ten revolver.“

„To nemůžu.“

„Bez něho neodejdu,“ řekl.

„A kdybych vám ho přinesla, nepokusíte se ho…“

„Ne.“

Na chvíli váhala, načež řekla: „Dobrá. Přinesu vám ho.“

„Nejdřív mně rozřežte ta pouta!“ vyhrkl.

Váhala a on věděl, že mu ještě stále nevěří. Přesto přistoupila k němu. Dýchal nyní rychle a ztěžka. Cítil, jak se ho dotkla rukou, načež chlad čepele nože pocítil na zápěstích, která měl svázána koženými řemínky. Napnul svaly na rukou, aby řemínky okamžitě praskly, když žena začala řezat. Měl téměř odumřelé ruce, skoro nic v nich necítil.

V tom okamžiku spatřil Apače. Ohlédl se, aby něco řekl Martě Taylorové, když tu uviděl tmavou postavu, která se k nim rychle přibližovala.

Apač běžel neslyšně jako stín a zpod mokasín mu stoupal prach. Alec na okamžik uviděl jeho širokou tvář s bílým pruhem širokým zhruba palec. Rozděloval jeho obličej na dvě poloviny. V měsíčním svitu se zaleskl kov.

Coyotero vypálil, když od nich byl vzdálen pět yardů. Výstřel se slil s Martiným výkřikem.

Na okamžik dvůr ve tmě ozářil záblesk výstřelu. Alec měl pocit, že slyšel plesknutí, když se kulka zavrtala do Apačova těla. Indiánova hruď se vzdouvala. Vrávoravě udělal ještě dva kroky k Alekovi, přičemž v pravé ruce držel sekeru s dlouhým toporem. Jeho tvář byla ve svitu měsíce podivně temná a bílý pruh nad lícními kostmi a kořenem nosu vypadal jako řada vyceněných bílých zubů. Pak se zhroutil a padl na sekeru.

Hayes vyběhl na dvůr a vrhl se vedle Aleka na kolena.

V ruce držel sharpsku Marty Taylorové.

„Co tu, k čertu, děláte?“vykřikl na ni.

Vytrhl jí ze strnulé ruky nůž a odhodil ho pryč. Pak ji přitiskl k zemi.

„Vy jste ho chtěla osvobodit?“ zvolal a vrhl pohled na napůl přeřezané řemínky. Potom ostře dodal: „Roztrhni ty řemínky, Regane. Už jsou skoro přeřezané. Nebo chceš zůstat venku?“ Alec zatnul svaly a řemínky se suchým zvukem praskly.

Slyšel, jak Hayes říká: „Možná bude lepší, když zítra odejdete s námi, paní Taylorová. Ten chlápek určitě nebyl sám.“

„Já přece nemůžu opustit svého bratra.“

„Můžete!“ odsekl. „Jestli tu zůstanete, tak váš bratr, až se vrátí, najde nejen vypálenou usedlost, ale i dvě skalpovaná těla. Ti ničemové vědí, že váš bratr tu není, a tak by se rádi zmocnili na váš úkor nějaké kořisti. S Apači musí být člověk opatrný.“

Alec si masíroval opuchlá zápěstí. Hayes držel v ruce kolt. Kývl zbraní a řekl: „Běžte jako první, paní Taylorová. Přikrčte se a utíkejte tak rychle, jak to jen půjde, přes dvůr.“

Alec se díval, jak běží přes dvůr k domu. Nikdo po ní nestřílel.

„Regane,“ řekl Hayes. „Dobře mě poslouchej, budu tě mít pořád na očích a při prvním podezřelém pohybu tě zastřelím.

„Dej mi kolt,“ zavrčel Alec. „Čtyři oči vidí víc než dvě.“

„Nedám ti žádnou zbraň, ani kdyby nám byli v patách všichni Apači z White Mountains. Budeš běžet přede mou. A ne moc rychle, Regane.“

Alec na něj upřeně hleděl. Pak řekl: „Jak chceš. Vím, žes mi zachránil život. Teď jsme si kvit.“

„Ano.“

„Takže ti nejsem nic dlužný.“

„Pořád si myslíš, že mě přivedeš do Tucsonu?“

„Ano.“

„Jsi blázen, Regane.“

„Možná, ale můžu ti odpovědět stejnými slovy, kterás mi kdysi řekl ty: Měls s tím výstřelem počkat, až mě ten Apač odkrouhne. Prohráls svou šanci, Hayesi. A další už nikdy nedostaneš!“

+ + + + +

Alec se rozhlížel po velké místnosti. Stál těsně u dveří, ještě zadýchán po rychlém běhu přes dvůr. Místnost byla zalita tlumeným světlem petrolejové lampy a mihotavou, narudlou září plamenů v krbu. Všude kmitaly stíny. Uprostřed místnosti stál velký stůl z hrubých desek se čtyřmi židlemi. Petrolejová lampa visela na háku nad stolem. Nikde tam nebyla vidět žádná zbraň. Alec byl zvyklý na to, že v takových osadnických domech visí nad krbem celý arzenál zbraní. V tomto domě ovšem byla nad krbem pověšena jen stará šedá , vlčí kožešina.

Hayes přišel ke stolu a hodil na něj pušku. Kolt držel v pravé ruce. Nedbale s ním pohupoval.

„Máte pro tu pušku dost nábojů, paní Taylorová?“ zeptal se a pohlédl na ni přivřenýma očima.

Marta Taylorová chvíli strnule stála poblíž krbu, pak pomalu přistoupila ke stolu, otevřela zásuvku a vytáhla z ní malou papírovou krabičku. Odtrhla její víčko a vysypala obsah na stůl. Ve svitu lampy se mosazné nábojnice leskly jako červené zlato.

„Jdu se podívat ven,“ řekl Hayes. Otočil se tak, že měl ženu i Aleka na očích, a strčil si revolver za opasek kalhot.

Potom, když se chopil pušky, otevřel tlakem palce komoru a vytáhl z ní prázdnou nábojnici, přičemž řekl: „Odtáhnu toho Coyotera a trochu se tam porozhlédnu, jestli tam náhodou nejsou nějací další. Zůstaňte uvnitř, paní Taylorová, a nepokoušejte se našeho přítele osvobodit. Budu mít dveře domu stále na očích. Regane, dobře mě poslouchej! Jestli tě uvidím venku, tak tě odkrouhnu. S touto puškou trefím i na tři sta yardů.“

Strčil nový náboj do komory, zavřel ji, vzal ze stolu hrst nábojů a dal si je do kapsy.

„Asi bych tě měl přivázat k nějakému křeslu,“ řekl. „Pro všechny případy. Chci mít venku krytá záda.“

+ + + + +

Když Alec Regan uslyšel, jak se za Hayesem zavřely dveře, uvolnil se a rozhlížel se po místnosti.

Marta Taylorová stála před krbem a přikládala polena do takřka již vyhaslých plamenů. Potom přistoupila ke stolu a začala uklízet talíře a hrnky, aniž na Aleka Regana jedinkrát pohlédla.

„Proč chcete, abych ho nechal být?“ otázal se náhle. „Vy ho znáte z dřívějška?“

Na okamžik se zarazila a vrhla na něj letmý, stydlivě působící pohled.

„Ne.“

„Víte přece, že to je vrah.“

„Vím jenom, že vy o něm tak mluvíte,“ odvětila, aniž na něj pohlédla.

„Proč bych měl tvrdit něco, co není pravda?“

„To nevím.“

„Nevěřte mu ani slovo,“ poznamenal, „nevěřte mu. Muži jsou jako vlci. Nenajdou klidu, dokud je někdo nezastaví. Odvažte mě.“

Zvedla hlavu a jejich pohledy se setkaly. Pak zavrtěla hlavou.

„Byl jste u toho?“ zeptala se Marta Taylorová. „Viděl jste, jak zavraždil vašeho bratra?“

„Brad by se nenechal oddělat od nějakého bandity,“ řekl Alec. „Byla to vražda.“

„Proč jste naráz začal mstít bratra po tom všem, co o vás říkal?“

Alec se zarazil v křečovitém úsilí uvolnit pouta a udiveně na ni pohlédl.

„Proč toho muže tak nenávidíte?“ dodala tiše. Neuhnula jeho pohledu, ale v jejích očích nebylo nic jiného než obrana.

„Musím ho přivést do Tucsonu.“

„Aby ho tam mohli pověsit?“

„Ano.“

„A co když je nevinný?“

„ On není nevinný,“ zarputile trval na svém Regan. „Brad není jediný člověk, kterého zabil. Po obou stranách hranice jsou na hřbitovech hroby jeho obětí.“

„Viděl jste to?“

„Vím to.“

Zavrtěla hlavou a jemu se zdálo, jako by před ním ucouvla, ačkoli se vůbec nepohnula.

„Myslím, že byste ho chtěl přivést do Tucsonu, i kdybyste věděl, že je nevinný. Nevím, jestli je vinný nebo nevinný, ale je mi jasné, že vy ho chcete dostat na šibenici za každou cenu. Co tím chcete dokázat? A komu to chcete dokazovat? Svému mrtvému bratru Bradoví? Nebo sobě samému? Není to snad kvůli tomu, že o vás zná pravdu?“ Bylo jasné, že mluví o Hayesovi.

„Pravdu?“ otázal se.

„Nevím, jestli je to pravda, ale vím, co si myslíte. Myslíte si, že jste jednou selhal, a teď se pokoušíte všemi prostředky se sám před sebou očistit. Je to tak, že ano? A neváháte sáhnout po jakémkoli prostředku. Nikdo v Nogales by se neodvážil na Owena Hayese vztáhnout ruku, ale vy jste to udělal. Ach ano, já vím, o co vám jde, marshale. Hayes mi řekl, že neví, proč se s ním chcete dostat do Tucsonu. Ale já to vím. Má to být vaše křížová cesta na Golgotu, na které skončí Hayes na šibenici. Chcete tím vymazat ze svého vědomí pravdu. Chcete zrušit minulost. Chcete změnit pravdu!“

Alec Regan nehlesl ani slovo, nevydal ani hlásku, ale jeho tvář se stále více a více měnila. Byl bledý jako stěna. Přivřel oči, a to tak, že skoro byly zavřené. Upřeně, bez jakéhokoli výrazu v očích hleděl na Martu Taylorovou.

„Co vy o tom víte?“ zeptal se posléze tiše. „Víte, co to je žít s pravdou, která člověka nutí celý život žít ve stínu jednoho okamžiku? S pravdou se nedá žít - a já jsem to zažil na vlastní kůži.“

„S čím chcete žít, když ne s pravdou?“ zeptala se naléhavě.

Chvíli v jejích očí viděl všechno, co se skrývalo za obvykle kamennou maskou jejího obličeje, a cítil, jak se v ní otevírá bezedná propast strachu a jak musí vyvinout všechny síly, aby se do ní nezřítila.

„S čím chcete žít, když ne s pravdou?“ opakovala. „S čím? Se zoufalstvím?“

„Pravda je něco zoufalého,“ řekl Alec sotva slyšitelným hlasem.

„Myslíte si, že minulost se dá vymazat tím, že zabijete Owena Hayese?“

Alec sebou náhle trhl. „Ano,“ vyrazil ze sebe a zdálo se, že na každé 32

následující slovo musí vyvinout velké úsilí. „Z minulosti nezůstalo nic -je tu jen Hayes - a ten revolver, který patřil mému otci. Napravím jím to, co jsem pokazil.“

„Myslíte si, že tím uniknete pravdě?“ zeptala se Marta Taylorová.

Alekova tvář se stáhla do úsměvu.

„Pro mě má pravda mnoho podob. A zůstala jen jedna, ta poslední -jeho!“

„Teď už rozumím,“ poznamenala, „co tím myslel, když mi řekl, že nepoznal nelítostnějšího protivníka, než jste vy. Vy byste neváhal ho zabít, že?“

„Chci ho přivést do Tucsonu. Nechci, abych ho musel zastřelit.“

„Ale udělal byste to?“

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ odvětil. „Ale v jeho případě bych to udělal.“

Její ruce sklouzly ze stolu. Ve tváři se jí objevil bolestný výraz, který pak po chvíli nahradil jemnější.

„Co se to s vámi stalo?“ řekla. „Co se to jenom může stát z člověka?“

„To nevím,“ odtušil Alec. „Ale vím jedno: musím ho přivést do Tucsonu.“

„Je mi vás líto,“ podotkla. „Ale nenávidím lidi, kteří to z vás udělali.“

+ + + + +

Owen Hayes zůstal stát ve stínu domu a opíral se o chladnou, drsnou cihlovou zeď. Malým úzkým okénkem ven pronikalo světlo, které vytvářelo světlý pruh v mokré hlíně. Odvlekl Coyotera kus dál za keř, kde ho nechal ležet.

Mezi kmeny borovic, které rostly kolem údolí, občas zaznělo ostré vlčí zavyti. Owen Hayes se pohrdavě usmál. Jen přijďte, pomyslel si. Položím vás vedle vašeho kumpána.

Sharpska, kterou nesl pod paží, byla chladná a velmi těžká. Prsty přejel po závěru s velkým kohoutkem. Možná, pomyslel si, bude lepší ještě před svítáním vyrazit a pokusit dostat se k železnici, než bude světlo. Nechtěl se ráno stát snadným terčem pro Apače, kteří číhali někde v kopcích.

Pootevřel dveře a rychle vklouzl do tepla domu.

Marta Taylorová na něj pohlédla, když vešel dovnitř. Hayes se okamžitě podíval na Regana, který se skloněnou hlavou seděl u stolu.

„Spí,“ podotkla Marta Taylorová.

Hayes přistoupil ke stolu a položil na něj pušku, načež si ubalil cigaretu. Přistoupil ke krbu, zapálil si ji a prošel místností, aby zavřel okenici malého okénka.

„Musíme pryč ještě před svítáním,“ řekl. „Venku se potulují Apači. Je možné, že přes noc jich přibylo. Máte v domě ještě nějaké zbraně?“

„Jenom tu pušku,“ odpověděla a kývla hlavou ke stolu. „Druhou pušku si vzal můj bratr. Ale co s ním bude, když utečeme?“

„Možná se už nevrátí,“ řekl Hayes tvrdě. „Apačské kmeny zneklidněly. Kdo ví, zda se vůbec vrátí.“

„Co budu dělat?“ povzdechla si, přičemž pokrčila rameny a trhla hlavou, aby dostala neposlušný pramen vlasů z čela. „Nemám peníze. Nemám dokonce ani tolik, abych dokázala několik dnů uživit sebe a své dítě.“

Hayes si točil cigaretou mezi prsty. „Kdybyste pomohla Reganovi přivést mě do Tucsonu,“ řekl, „tak byste si nemusela dělat starosti. V Novém Mexiku vypsali odměnu pět tisíc dolarů za mou hlavu. Pět tisíc dolarů dostane ten, kdo mě živého nebo mrtvého přiveze do Albuquerque. Z Tucsonu mě totiž asi odvezou do Albuquerque. Chtěla jste přece Regana osvobodit, ne?“

Prudce se otočila a utřela si ruce do zástěry.

„Udělala jsem to, protože mi slíbil, že vás už nebude pronásledovat,“ odpověděla.

„Ale?“

„Já - já jsem nechtěla, aby - abyste ho zabil.“

Hayes hodil cigaretu, z níž již polovinu vykouřil, na zem a zašlápl ji podrážkou, načež jemně a opatrně chytil Martu Taylorovou za ramena a otočil ji.

„Vy si o mě děláte starosti?“ řekl. „Já jsem ještě nikdy nepotkal někoho, kdo by si kvůli mně dělal starosti. O mé peníze, to ano. O to, že jsem jediný, kdo kupuje od Yaquiů stříbro, to také. Ale nikdy si nikdo nedělal starosti o mě.“

Marta Taylorová se mu pokusila vytrhnout, ale jeho ruce ji držely tak pevně, že se nedokázala pohnout.

„Řekla jste, že byste udělala všechno pro to, abyste se odtud dostala,“ poznamenal. „To jste řekla.“

Nehýbala se, nesnažila se bránit, když ji políbil. Po chvíli ji pustil a pohlédl na Aleka. „To přece chcete od té doby, co jsme tady. Ne, neřekla jste to, ale vidím vám to na očích. Jsou tak upřímné, že to poznám. Dobrá, vezmeme vás s sebou. Žena jako vy tu nemá co ztratit.“

Natáhl ruku a lehce se dotkl jejích šatů. „Žena jako vy by neměla chodit oblečená takto. Myslím to upřímně. Proč bych měl odjet do Mexika sám? Mám dost peněz na to, abych někde daleko v jižním Mexiku koupil tolik půdy, že by se na ni vešla celá Arizona. Chcete jet se mnou?“

Zkoumavě na něj pohlédla. „Nevím, jestli to míníte upřímně,“ uvažovala. „Ale proč byste mi to říkal, kdybyste mi to nechtěl říct? Musím to udělat, jestli tu má dcera nemá chřadnout. Nevlastní nic a já jsem na tom stejně. Nemáme co ztratit. Tady jí nemám co dát. Chci pryč kvůli ní. Udělám všechno, co… co chceš, když dodržíš své slovo, Owene Hayesi.“

Přitáhl ji k sobě a znovu ji políbil.

„Mexiko je překrásná země,“ řekl nadšeně. „V Mexiku se ještě dá žít. Můžu ti položit celý svět k nohám.“

Náhle ucítil, jak strnula. Dal ruku dolů a vytáhl kolt zpoza opasku.

„Neměj strach,“ prohodil. „To je jenom tady toto.“

Zatímco jednou rukou držel Martu Taylorovou, pohrával si tou druhou s koltem.

„Jeho revolver,“ řekl a kývl na Aleka. „Patří jemu.“

Její tvář se náhle změnila, když spatřila ten kolt. Zhnuseně ucouvla.

„Zahoď ho pryč,“ řekla tiše, ale energicky.

„Zahodit? Proč?“

„Řekl, že tě tou zbraní zabije.“

Hayes si ještě jednou protočil ten těžký revolver kolem palce, načež ho položil na úzkou římsu.

„Nejdřív by se k ní musel dostat,“ poznamenal. „Tys s ním mluvila o mně?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Venku, když jsem ho chtěla osvobodit, předtím, nežs přišel.“

„A?“

„On tě zabije, Owene. Měl jsi pravdu, když jsi řekl, že to je ten nejtvrdší protivník, jakého jsi kdy měl. Jemu nejde o tu prémii vypsanou na tvou hlavu. Chce tě dostat do Tucsonu, aby si dokázal, že…“

„Že není zbabělec? Myslíš to tak? Měl snad Brad pravdu, když vyprávěl ten příběh?“

Neodpověděla mu. „Teď spí,“ řekla. „Ale probudí se a bude tě pronásledovat třeba na kraj světa. Ještě nikdy jsem neviděla někoho, jako je on.“

Hayes pohlédl na Aleka. „Já vím,“ odvětil. „Je to podivný člověk. Cesta, kterou jde, ho přivede do zkázy, jestli s tím na poslední chvíli nepřestane.“

Přistoupil ke stolu, levou rukou se chopil petrolejové lampy a druhou rukou stáhl knot tak, že malý plamínek zhasl.

V místnosti se rozhostila tma.

Marta Taylorová slyšela Hayesovy tlumené, pevné kroky, které se k ní blížily.

Venku znovu vyli vlci.

+ + + + +

Když se Alec Regan probudil, byla mu zima. Nevěděl, jak dlouho spal, ale necítil ruce. Když pomalu zvedl hlavu, uviděl, že venku je ještě stále tma. Jedno z oken bylo otevřené a dovnitř pronikal studený vítr, který mu vanul do tváře. U okna spatřil Hayese. Od chladného kovu pušky se odrážel svit hvězd.

Hayes se pohnul. Alec viděl, jak vstal a šel k němu. V pravé ruce držel pušku. Zastavil se dva kroky před Reganem a zkoumavě na něj pohlédl, jako by se nejdřív musel přesvědčit o tom, že je vzhůru. Pak si tam přitáhl židli, otočil ji a posadil se na ni tak, že si ruce a bradu mohl položit na opěradlo. Pušku si opřel o nohu.

„Jsi vzhůru, Regane,“ řekl. „Nesnaž se předstírat, že spíš. Víš, že na mě v Albuquerque vydali zatykač, že je tam na mou hlavu vypsána odměna. Proto mě nesmíš přivést do Tucsonu. Nikdo by mi nedokázal, že to byla vražda, když jsem zastřelil Brada. Byla to sebeobrana. Ale vydali by mě do Nového Mexika a tam…“ Nedokončil větu a odmlčel se.

Alec tiše řekl: „Jaký je rozdíl v tom, kde zemřeš, Hayesi? V Arizoně, nebo v Novém Mexiku…“

„Já nezemřu,“ odtušil Hayes. „Tak snadné to se mnou mít nebudeš.“

„Cesta do Mexika je dlouhá.“

„Já vím. Co bys řekl na to, kdybych tě nechal tady? Hned jak si Coyoterové všimnou, že jsme pryč, tak sem přijdou, aby tu kradli. Co myslíš, že udělají, když tě tu najdou přivázaného k židli? Apači znají tisíce způsobů mučení. Mohl bych tě tu nechat a nikdo by mě z toho nepodezíral. Až by tě našli, tak by si všichni mysleli, že to je dílo Apačů. Nemůžu se s tebou zdržovat. Proč to nevzdáš? Vždycky je někdo silnější než druhý.“

„Já to nikdy nevzdám,“ řekl zastřeným hlasem Alec. „I kdyby to mělo trvat tisíc let, tak tě najdu. Potom s tebou ale nepojedu do Tucsonu. Ne, potom tě zastřelím jako prašivého psa tam, kde tě naleznu.“

Vrzly panty dveří. V temnotě se náhle objevilo světlo.

Alec se otočil a ohlédl se přes rameno směrem, kde se objevilo světlo.

Ve dveřích vedoucích do vedlejší místnosti stála Marta Taylorová. Byla oblečená na cestu. Petrolejka, kterou držela v ruce, se lehce houpala a vrhala velké neklidné stíny na zeď.

„Už je čas?“ zeptala se. Její oči se ve svitu lampy vlhce leskly.

Owen Hayes přiskočil k otevřenému oknu a zavřel ho.

„Buď s tím světlem opatrná,“ řekl důrazně. „Postav tu lampu na stůl a přehoď přes ni šálu, ať svítí co nejméně.“

Marta Taylorová si stáhla šálu z krku a zakryla jí cylindr lampy.

Místnost nyní byla zalita šerým přísvitem.

„Neměla bych rozdělat oheň a ohřát vodu na kávu?“ zeptala se a sáhla po konvici.

„Ne,“ opáčil Hayes. „Kouř stoupající z komína by okamžitě přilákal Coyotery.“

Marta přikývla a odstavila konvici. „Kdy půjdeme?“ otázala se.

„Za půl hodiny,“ odvětil Hayes. „Sbal zásoby. Budeme potřebovat i vodu. Máš láhve na vodu? Dobrá. Naplníme je u studny.“

Otevřela zásuvku a vytáhla dva balíčky nábojů, které postavila na stůl.

Hayes je roztrhl, vysypal náboje a dal si je do kapes.

„Za půl hodiny vyrážíme,“ opakoval. „Marto, povedeš nás až k trati. Odtud půjdeme na jih. Kdybychom měli koně, tak by to nebyl problém. Takto budeme muset jít pěšky. Regan půjde jako první, pak ty s dítětem, Marto. Já půjdu jako poslední. Kdyby na nás začali střílet, tak se o mě nestarej a někam se skryj.“

„Ty ho chceš vzít s sebou?“ otázala se.

„Ano. Půjde s námi.“

„Rozmyslel sis to dobře?“

„Ano,“ odvětil Hayes. „A teď už o tom nebudeme mluvit, slyšíš?“

„Při první příležitosti se na tebe vrhne, Owene. Neber ho s sebou.“

„Řekl jsem, že už o tom nebudeme mluvit,“ trval na svém Hayes. „Jednou pozná, že celou dobu štval jen stín.“

„Proč ho nenecháš tady?“

Hayes zavrtěl hlavou. „Přeřež mu ty řemínky,“ řekl klidným hlasem.

„Mám mu přeřezat řemeny, kterými je přivázaný k židli?“

„Neslyšelas?“

„Mám ho osvobodit?“ Její hlas zněl nechápavě.

„Ano.“

„Aby tě potom zastřelil zezadu?“

Hayes jí vzal nůž z ruky a přistoupil zezadu k Reganovi.

„Teď přeřežu řemínky,“ řekl. „V druhé ruce mám kolt. Nenuť mě, abych ho musel použít.“

Alec cítil, jak kůže na jeho zápěstích náhle povoluje. Toporně si protáhl ruce. Pohyb mu způsobil bolest, která mu vystřelovala z ramenou až do konečků prstů. Vstal a zatřásl rukama, aby si je prokrvil. Bolest byla chvíli nesnesitelná, potom se jeho ledové ruce začaly zahřívat. Křečovitě pohyboval prsty. Hayes ho při tom pozorně sledoval a mířil mu do tváře.

Marta Taylorová přišla s hrncem studených opečených fazolí a postavila jej vedle talířů, načež vzala hrnky a konvici se studenou kávou. Beze slova jim naložila fazole, podala jim poslední kukuřičné tortilly a nalila do hrnků kávu.

Owen Hayes nespouštěl Aleka z očí. V jeho pohledu se objevily podivné jiskry, jeho tvář vypadala zadumaně. Po chvíli si strčil kolt za opasek, sundal pušku ze stolu a opřel ji o židli, na kterou se posadil. S pohledem upřeným na Regana si usrkl kávy, postavil šálek na stůl a utrhl si kousek tortilly.

„Jdu pro Leslie,“ řekla Marta a pak zmizela ve vedlejší místnosti. Zavřela za sebou dveře.

„Má pravdu, Hayesi. Neměl bys mě brát s sebou.“

Hayes se napil kávy a pohlédl na Aleka přes okraj hrnku, načež si hřbetem dlaně utřel rty a řekl: „Chtěla, abych tě tu nechal, Regane.“

„A-proč to neuděláš?“

„Nevím. Možná si to ještě rozmyslím.“

„Nepochybuj o tom, že já bych to udělal, kdybych mohl.“

Hayes si strčil kousek tortilly mezi zuby a zapil ho kávou.

„Jez,“ řekl.

Vrátila se Marta s dívkou. Ta měla ospalé oči. Marta si ji posadila na klín a začala ji krmit.

Alec viděl, že dívka ho pozoruje zkoumavýma očima, jaké mají jenom děti. Byla zamlklá, ne upovídané jako ostatní děti. V jejích očích nebyla zvědavost, pouze ho zkoumaly, jako by holčička věděla o životě víc, než mohla vyjádřit slovy-Pocítil cosi jako sympatie k tomuto bezmocnému malému stvoření, které žilo v tomto nemilosrdném světě, aniž se mohlo bránit. Připadalo mu, jako by v jeho očích viděl sám sebe, jako by v nich viděl svou vlastní bezmocnost.

„Můžeš nést to dítě, Regane,“ řekl náhle Hayes, jako by mu četl myšlenky.

„Ne,“ okamžitě namítla Marta. „Ponesu ho j á. Nikdo kromě mě se ho nesmí dotknout.“

„Cesta bude dlouhá a náročná,“ řekl Hayes. „Nemůžeš ji nést celou dobu.“

„Ale ano, můžu ji nést a také ji ponesu. On může vzít vak se zásobami, když ho chceš za každou cenu brát s sebou. Mého dítěte se ani nedotkne.“

„Nezapomeň, že to je marshal,“ řekl Hayes a zaklonil hlavu, aby dopil kávu.

„Přesto se mého dítěte ani nedotkne, „ energicky opáčila tónem, který nesnesl odpor.

Hayes si z kabátu sňal hvězdu pomocného marshala a hodil ji před Regana na stůl.

„Už ji nepotřebuji,“ řekl. „Ale na tvém místě bych si ji nepřipínal, Regane. Vyzývá k tomu, aby se na ni střílelo. Coyoterové by ji mohli použít jako terč.“ Odstrčil židli a vstal. „Připravte se,“ poznamenal. „Za hodinu bude světlo, a to už musíme být několik mil odtud.“

Otevřel okno a vyhlédl ven. Alec Regan spatřil kousek modré oblohy, na níž ještě svítily hvězdy, které už ovšem začínaly blednout. Bylo slyšet cvrlikání cikád.

„Je tam klid,“ řekl tiše Hayes. „Zhasni světlo!“

Marta pod šálou stáhla knot lampy a v místnosti zavládla tma.

Hayes sykl na Regana: „Těžko říct, jestli tam ještě jsou.“

Otočil se a vtom strnul.

Marta Taylorová to uviděla a řekla: „Co je?“

Prudce zvedl ruku. „Tiše.“

„Ale…“

Hayes naslouchal. „Něco tam je,“ sykl. „Zřetelně jsem to slyšel.“

„Možná nějaký vlk,“ zašeptala.

„Vlci nemají kopyta. Tam venku jsou jezdci!“

„Jezdci? Tady a teď v noci?“

„Ano. Buď tiše! Ano, jsou to jezdci. Jedou sem!“

Alec Regan pomalu přistoupil k druhému oknu a otevřel ho.

„Jsou to jezdci,“ řekl.

„Musíme pryč,“ vyhrkla Marta Taylorová.

„Jsou už příliš blízko,“ namítl Hayes. „Hrome! Teď už se odtud nedostaneme. Tam! Jedou seshora.“

Alec Regan spatřil jezdce, kteří se vynořili mezi borovicemi. Jeli dolů do údolí. Ačkoli byla tma, okamžitě poznal, že to nejsou indiáni. Indiáni jezdí jinak. Ne, toto jsou běloši. Ve svitu hvězd se nedali přesně spočítat, ale mohly to být tak dva tucty jezdců.

Náhle se ozval štěkot psa. Někdo cosi zvolal a pes již jen tiše kňučel. Slyšeli dusot kopyt.

Nebylo pochyb o tom, že jezdci míří přímo k usedlosti. Cinkaly postroje, frkali koně a do toho se ozývalo kňučení psa. Ve svitu hvězd se leskly kovové předměty.

Hayes, který dosud mlčky a nehybně stál u okna, s tichou kletbou odstoupil a otočil se.

„To jsou tvoji přátelé, Regane,“ řekl a pozvedl pušku do výše boků. „Odstup od okna a buď zticha.“

Alec pomalu odstoupil od okna. „Jestli vystřelíš,“ řekl, „tak jsi za deset vteřin mrtvý.“

Hayes se zašklebil. „To je možné,“ poznamenal. „Odpovím ti tvými vlastními slovy. Může se to stát, ale ty už z toho nebudeš nic mít.“

+ + + + +

Alec Regan se nehýbal. Dobře věděl, že v té chvíli by Hayes neváhal na něj vystřelit, kdyby jen pípnul. Chvíli zvažoval, zda by na něj neměl zaútočit, ale vzdálenost mezi nimi byla příliš velká. Hayesovi stačilo jen lehce pohnout prstem a Regan by zemřel.

Venku frkali koně a hrabali kopyty do písku a Alec znovu slyšel tiché kňučení velkého psa. Sklonil se a vyhlédl z okna. Venku byla vidět jen černá masa jezdců, kteří stáli před domem. Cinkaly postroje, vrzala sedla, ozývaly se tlumené hlasy.

V domě bylo ticho. Zdálo se, že Hayes neví, co má dělat. Byl v pasti. Ven už nemohl a sebemenší chyba ho mohla prozradit. Kdyby dovnitř vstoupil někdo z těch mužů, spatřil by ho a pak by byl ztracen. Zhluboka se nadechl a přes sevřené rty pomalu vydechl.

„Marto!“ řekl. „Jdi ven a promluv s nimi. Tady, vezmi si tu pušku!“

Natáhl kohoutek sharpsky a hodil ji ženě. Marta ji ještě ani nechytila, když Hayes už držel v pravé ruce revolver. Jeho kohoutek kovově cvakl.

„Nehýbej se, Regane! Jedna chyba - a bude to tvá poslední!“

Marta pomalu došla ke dveřím. Při každém kroku se jí kartounová sukně vzdouvala na nohou.

„Mami!“ Holčička náhle seskočila z postele a rozběhla se k ní.

Hayes k ní přiběhl a chytil ji. Přitiskl ji k sobě a zároveň jí dal dlaň na ústa.

„Běž ven, Marto,“ řekl. „Musíš je poslat pryč. Mysli na to, že tu je to dítě.“

„To mi tak málo důvěřuješ, Owene?“ ozval se hlas z temnoty.

„Já nedůvěřuju nikomu,“ řekl. „Hlavně ne, když přede dveřmi stojí někdo, kdo má zálusk na můj skalp.“

„Já tě neprozradím,“ řekla. „Pusť ji, Owene. Neprozradím tě. Přísahám ti to.“

„ Zůstane tady umě,“ odsekl Hayes, jehož hlas se chvěl rozrušením. „Všechno ostatní závisí na tobě.“

Zvenčí se ozval chraplavý mužský hlas: „Haló! Je tu někdo?“

„Jdi ven,“ řekl. „A mysli na to, že tu je to dítě. Je v jeho zájmu, aby tu nedošlo k přestřelce.“

Zena ještě stále váhala. Náhle se zhluboka nadechla, otočila se, odsunula závoru a otevřela dveře. V následujícím okamžiku vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Venku se ozval štěkot, který utichl, když ke psům kdosi promluvil. Pak již jen tlumeně vrčeli.

Někdo z mužů tam řekl: „Dej těm bestiím pár do čumáku, Dukeu. Ať už jsou konečně zticha.“

Potom dodal: „Můžeme mluvit s vaším mužem, madam? Nežijete tu snad sama?“

Na chvíli zavládlo ticho, načež Marta odpověděla: „To je dům mého bratra. Není tady. Co pro vás mohu udělat?“

„Nevím,“ odvětil muž hlubokým hlasem. „ Jmenuju se Milton Hodges. Jsem federální marshal z Tucsonu. Už od včerejška v této oblasti hledáme dva muže. Neviděla jste je?“

„Už dlouho jsem tu neviděla nikoho kromě několika Coyoterů, kteří sem jezdí za výměnným obchodem,“ odpověděla Marta. „Toto je odlehlá usedlost, marshale. Už několik dnů jsem tu neviděla žádného bělocha. Vlastně už od toho dne, kdy můj bratr vyrazil s ovcemi pryč.“

Znovu zavládlo ticho, načež muž řekl: „Třeba jste na ty dva, kteří tudy prošli, zapomněla, madam.“

„Běloši se tu objevují tak zřídka,“ odvětila, „že bych na ně určitě nezapomněla. Jak by se sem vlastně dostali? Reka je příliš rozvodněná na to, aby ji někdo mohl přeplavat. Možná jsou někde v horách. Jsou to zločinci?“

„Jenom jeden z nich,“ řekl muž. „Ten druhý je pomocný marshal z Nogales, je to ještě mladík. Bojíme se, že ten druhý ho zavraždil. Hrome, Duku! Umlč už konečně ty psy.“

„To se lehko řekne,“ odvětil další muž. „Jsou neklidní, Miltone. Musí něco větřit.“

Celou minutu trvalo ticho. Alec Regan viděl, jak se hlaveň revolveru, kterou Hayes mířil na dveře, pohupuje sem a tam.

Potom uslyšel Martu Taylorovou, jak říká: „Asi ještě cítí pach Apačů, co tu byli včera.“

Federální marshal se zeptal: „Je to možné, Dukeu?“

„Jo, to je možné. Kdy tu ti chlápci byli, madam?“

„Včera, navečer.“

„Pršelo ještě?“

„Ne.“

„Pak cítí ty Apače, Milte,“ řekl muž, který měl zjevně co dělat, aby udržel psy.

Alec to poznal podle toho, jak přerývaně hovořil. Psi kňučeli a zdálo se, že trhají obojky.

„Mohli bychom u studny napojit koně, madam?“ otázal se marshal.

„Jistě.“

„Díky.“

Opět na chvíli zavládlo ticho, přičemž Alec slyšel, jak muži venku se-sedají a odvádějí koně ke studni. Hayes pomalu přivedl dítě ke stolu a posadil ho na židli. Ještě stále mu držel dlaň na ústech. Koltem kývl na Regana, aby šel blíž.

Ten byl znovu v pokušení se na Hayese vrhnout, ale stálo mezi nimi dítě a Alec si nebyl jistý, zda by ho Hayes nepoužil jako živý štít, kdyby byl odhalen. Potmě se muž a dítě nedaly rozeznat a někdo, kdo by stál ve dveřích, by okamžitě střílel na temnou siluetu. A první kulka by musela zasáhnout holčičku, jež seděla před Hayesem.

Slyšel, jak federální marshal venku mluví s Martou Taylorovou.

„Neměla byste tu zůstávat sama, madam. Předtím, když jsme jeli přes kopce, jsme odtud viděli odjíždět dva Apače. Určitě tu v noci čmuchali. Pro osamělou ženu je to tu nebezpečné. I když máte pušku. Kdy se váš bratr vrátí?“

„Zítra,“ odvětila automaticky.

„To znamená za den a noc,“ poznamenal muž zákona. „Jestli chcete, nechám vám tu dva své jezdce, než se váš bratr vrátí. Oddíl je dost silný na to, aby si mohl dovolit jejich ztrátu.“

„To nebude nutné,“ opáčila rychle. „Já už na sebe dám pozor sama. Žiju tu už roky, a jak vidíte, jsem stále naživu.“

„Neměla byste doušek kávy?“ zeptal se.

„Kávy?“

„Ano, celou noc jsme strávili v sedle. Zaplatíme za ni.“

„Já…“

Alec cítil, jak váhá, aby potom rychle řekla: „Já už nemám kávu. Můj bratr - chtěl ji vzít z Tucsonu. Je mi líto, ale…“

„Co je to s vámi?“ otázal se muž. „Jste nějaká nervózní. Není snad něco v pořádku?“

Hayes se s dítětem pomalu stáhl ke dveřím, které vedly do ložnice.

„Pojď sem, Regane!“ sykl. „Rychle!“

„Jestli dovolíte, tak se u vás porozhlédnu,“ řekl marshal.

Alec vklouzl před Hayesem do ložnice. Hayes se s dívenkou přitiskl za dveřmi ke zdi.

„Ani muk!“ sykl.

Vedle se otevřely dveře. Ozvalo se škrtnutí zápalky. Chvíli bylo ticho. Pak zápalka zhasla a v místnosti znovu zavládla tma.

„Prosím, pojďte teď ven,“ řekla Marta Taylorová. „Mé dítě spí a já bych nechtěla, abyste ho vzbudili.“

Alec slyšel, jak muž zákona kráčí po místnosti. Zastavil se a potom tam zase začal chodit. Při každém jeho kroku cinkaly ostruhy.

„Děti by se do této divočiny neměly brát už vůbec,“ řekl. „Kde ho máte? Kde spí? Tam?“

„Ano.“

Kroky se přiblížily ke dveřím.

Alec v šerém světle přicházejícího dne viděl, jak Hayes zvedl revolver a namířil ho na dveře. Ukazováček měl přiložený na spoušti.

Regan zadržel dech. Jeho tělo se napnulo ke skoku. Kdyby se otevřely dveře, tak by ještě měl jednu poslední šanci, ale nesměl by při tom skoku minout Hayesovo zápěstí. Jinak by ho zasáhla hned první kulka. Cítil, jak mu naběhly žíly na krku. Kroky se zastavily přede dveřmi. Nyní musí něčí ruka sáhnout na dřevěnou zástrčku a pak se ty dveře musí otevřít… Stále bylo ticho. Náhle se kroky začaly vzdalovat. Cinkání ostruh bylo stále tišší.

Alec cítil, jak mu všechna krev proudí k srdci, které mu divoce bušilo. Zavřely se venkovní dveře a rozhostilo se ticho. Hayes na něj pohlédl přes hlavu dítěte.

„Nejsi hloupý,“ řekl. „Čekal jsem, že se na mě vrhneš. To by bylo to poslední, co bys udělal. Otevři dveře a běž ven, ale tiše.“

Alec odsunul zástrčku, otevřel dveře a vyšel ven.

Otevřeným oknem dovnitř proniklo řehtání koní.

Hayes pustil děvčátko a rozběhl se k úzkému oknu. Alec slyšel, jak říká: „Jedou pryč!“ Ozval se tlumený dusot kopyt.

Venku kdosi řekl: „Možná se tu ještě zastavíme, madam. Mějte oči otevřené. Jestli se tu objeví dva muži spojení řetězem, tak je zadržte. A jestli bude ozbrojený ten starší z nich, tak se na nic neptejte a hned střílejte.“ Dusot kopyt se vzdaloval. Alec vyhlédl ven z okna. Bylo už dost světlo na to, aby na jezdce dobře viděl. Jeli v dlouhé řadě za sebou do svahu, pak jeden po druhém mizeli mezi borovicemi. Jeden z nich vedl na dlouhém obojku dva mohutné černé psy s bílými skvrnami. Po několika vteřinách zmizel i poslední jezdec.

Dovnitř vstoupila Marta Taylorová. Zůstala stát v otevřených dveřích. Děvčátko k ní přiběhlo, objalo ji kolem boků a vtisklo jí tvář do sukně. Marta postavila pušku ke zdi, pohladila holčičku a pohlédla na Owena Hayese.

„Jsou pryč,“ řekla chladným a prázdným hlasem. „Jsou pryč.“

Hayes se otočil od okna. „Viděl jsem to. Zvládlas je. Musíme ještě nějakou dobu počkat, než vyrazíme. Něco dobrého ale jejich příjezd přinesl. Coyoterové zmizeli.“

Dívala se na něj. Ještě stále měla v očích zkoumavé jiskry, které však potom vyhasly.

„Kdyby se Leslie něco stalo,“ řekla, „tak bych tě zastřelila.“

Hayes k ní přistoupil, krok od ní se zastavil a pohlédl jí do očí.

„Ano, toho bys byla schopná,“ poznamenal a sáhl po její pušce. „Ano, to ti věřím. Dokázala bys na mě vystřelit.“

„Už se jí nikdy nedotýkej,“ řekla Marta stejně prázdným hlasem jako předtím. „Co uděláš se mnou, je mi jedno, ale jí se nedotýkej, rozumíš? Jestli se jí ještě jednou dotkneš, tak je po všem.“

Pohlédl na ni, načež se zadíval na otevřené dveře. Kolem úst se mu objevil náznak úsměvu.

„Za deset minut vyrážíme,“ řekl. „Možná se Coyoterové vrátí, když uvidí, že jezdci odjeli. Byl bych rád pryč, než se vrátí.“

+ + + + +

Jezdci zastavili v malém horském údolí poblíž ještě stále rozvodněné řeky. Milton Hodges se oběma rukama opíral o rozsochu McClellanova sedla a díval se na své muže, kteří zastavili okolo něj. Dívali se na něj ne-holené, špinavé tváře.

„Duku,“ řekl. „Myslíš, že ti psi opravdu cítili Apače?“

Muž, s nímž mluvil, sesedl, aby uklidnil kňučící psy.

„Je to možné,“ odvětil. „Psi jsou na pach indiánů obzvlášť citliví. Nevěřím, že cítili ty dva, které hledáme. Jestli tudy vůbec šli, tak za deště. Voda jejich stopy už určitě smyla. Kdyby bylo po mém, Milte, tak se obrátíme. Ty dva nikdy nenajdeme. White Mountains zabily víc lidí, než si dokážeš představit. Buďto se utopili v řece, nebo je dostali Coyoterové. Starke tvrdil, že Regan měl s sebou jen jeden revolver, když vyjížděli. Je možné, že vběhli do náruče Jessi Thomasovi a ostatním Hayesovým přátelům, pak bychom tu hledali marně. Šance, že ti dva jsou ještě naživu, je mnohem menší, než že už je po nich. Kromě toho je tu ještě jeden důvod, proč bychom měli hory opustit. Nerad bych vjel do apačské léčky. Z rezervace San Car-los uprchlo několik tuctů rudochů. Asi se potulují po horách. Bude lepší se vrátit do Nogales. Všechno, co jsme mohli udělat, už jsme udělali.“

Milton Hodges si pomalu odsunul stetson z čela a zavrtěl hlavou.

„Nemůžu se zbavit pocitu, že nám ta žena lhala,“ řekl. „Možná se mýlím, ale myslím, že ty muže viděla.“

„Proč by nám měla lhát?“ zeptal se Duke a strčil nohu do třmenu, aby se znovu vyšvihl do sedla.

„To nevím.“

„Dokonce ani soudce Brandon by nás neštval dál, kdyby tu byl. Řekneme mu, že jsme je nenašli. Proklatě, vždyť jsem to hned říkal, že ty stopy nenajdeme. Ten zatracený déšť všechno smyl. Ani indián už nenajde stopu, kterou nevycítí pes. Jeďme zpátky.“

„Ne. Možná řeku vůbec nepřebrodili. Možná použili starý indiánský trik a brodili se dolů po proudu, aby o míli nebo dvě dál vylezli na ten samý břeh a pak zmizeli v horách.“

„To by znamenalo, že Hayes má revolver a určuje cestu, a to zase znamená jen jedno: totiž že Regan už je dávno mrtvý. Milte, obraťme se.“

„Ne,“ odtušil Hodges. „Pojedeme dál. Vezmi své psy, Dukeu. Rozdělíme se a budeme znovu hledat na břehu řeky. Jestli ani potom nenajdeme žádnou stopu, tak se obrátíme a pojedeme zpátky do Nogales. Vpřed!“

+ + + + +

„Můžeme jít,“ řekl Hayes a dal si pušku pod paži.

Marta Taylorová vstala a vzala dítě do náruče.

„Ale jeho necháš tady,“ řekla a kývla na Aleka Regana.

„Ne.“

„Uvidíš, že to všechno zhatí.“

„Řekl jsem, že o tom nebudeme mluvit,“ odsekl Hayes. „Jdeme, nemáme čas. Za půl hodiny vyjde slunce.“

Otočil se a sáhl po hrnku s kávou.

V tom okamžiku se na něj vrhl Regan.

Od chvíle, kdy zmizeli jezdci, čekal na tento okamžik. Byla to jeho poslední šance.

Owen Hayes se pokusil bránit, ale uhnout už nemohl.

Alec skočil oběma nohama dopředu a vražednou silou trefil podrážkami Hayese do hrudi. Náraz byl tak silný, že Hayes zavrávoral dozadu. Když zamával rukama chtěje udržet rovnováhu, pustil pušku na podlahu.

Pak se oba svalili na zem. Alec uviděl těsně před očima hlaveň koltu a oběma rukama sevřel Hayesovo zápěstí.

Připadalo mu, že třesk výstřelu, který vyšel z koltu, mu roztrhl ušní bubínky. Rána mu ožehla bradu. Na zlomek vteřiny ucítil závan, jak kolem letěla kulka, jež se zavrtala do stropu. Potom Hayesovo zápěstí odtlačil dozadu a začal jím bouchat o podlahu.

Hayes mu levou rukou s roztaženými prsty tlačil do obličeje, aby ho odstrčil, Alec ho však držel pevně. Myslel pouze na jediné: Musím ho držet! Držet, i kdyby mi měl Hayes zlomit vaz. Cítil, jak se Hayesovy prsty pod prudkými ranami o udusanou podlahu začínají poddávat. Náhle se uvolnily, kolt z nich vypadl a sklouzl po podlaze pod stůl.

V tom samém okamžiku se Hayes vymanil z Reganova sevření a vrhl se po břiše k revolveru. Chtěl se ho chopit, ale jeho natažená ruka jen máchla vzduchem, když ho Regan chytil za nohy a prudce ho odtáhl zpět.

Alec se vrhl na Hayese a pokusil se mu sevřít krk. Nikdo z nich nevydal jiný zvuk než přerývané hekání. Byl to mlčenlivý, nemilosrdný boj, jenž byl veden všemi prostředky. Oba věděli, že jim jde o život.

Hayes ležící pod Reganem se zmítal jako ryba na suchu, když mu Alec svíral krk. Jakoby skrze mlhu Hayes spatřil kolt ležící na podlaze. Tmavý, lesknoucí se kousek kovu, ke kterému se musel dostat.

Regan náhle Hayese pustil a natáhl ruku po zbrani - vtom však dostal ránu kolenem do břicha. Jen o centimetry nedosáhl na pažbu revolveru, pak ucítil, že ho někdo zvedl a odhodil pryč. Tvrdě narazil do zdi.

Skrze rudou mlhu bolesti viděl, jak Hayes vyskočil, chopil se židle a hodil ji po něm. Vrhl se na podlahu, načež se židle roztříštila o zeď.

Alec se převalil, chytil Hayese za nohu a trhl za ni. Bandita se na něj svalil, jako by ho chtěl rozmáčknout.

Regan začal zuřivě mlátit pěstmi kolem sebe, aby ze sebe Hayese dostal. Sám utržil několik ran, které však necítil. Několikrát zasáhl Hayese do tváře a pak uviděl, jak mu teče krev z nosu. Nato ho praštil ještě jednou doprostřed tváře a Hayes s přidušeným zasténáním ucukl dozadu.

Díky tomu jeho ocelové sevření povolilo a Alec se tak mohl vrhnout k revolveru. To jediné, co slyšel, bylo hučení v uších, to jediné, co cítil, byl chlad podlahy pod jeho tělem. Jeho ruka trhla k revolveru, když tu se náhle objevila špička boty, která kolt odkopla pryč.

Zadýchaný Regan pomalu zvedl hlavu. Spatřil hlaveň sharpsky.

Marta Taylorová stála před ním, pušku si opírala o rameno a mířila mu na obličej.

„Zůstaňte ležet!“ řekla podivně přerývaným hlasem. „Zůstaňte ležet a nehýbejte se!“

„Proč to děláte?“ zeptal se Regan.

Ona na něj jen pohlédla a řekla: „Tomu byste nikdy nerozuměl.“

Alec Regan se převalil na záda. Viděl, jak Hayes pomalu vstává.

Jeho obličej byl zkřivený vypětím, rty a bradu měl od krve.

Alec věděl, že prohrál. Ležel na zádech, opíral se o lokty a se zvednutou hlavou se díval, jak Hayes pomalu natahuje kohoutek svého revolveru a míří mu na prsa.

„Za to bych tě měl zabít,“ řekl. „Nevím, proč to neudělám. Sakra, proč musíš pořád vydávat svůj život všanc?“

Marta Taylorová přistoupila k němu a pomohla mu vstát. On ji však odstrčil.

„Odpověz!“ vyhrkl. „Proč?“

„Zeptej sejí,“ odtušil Regan. „Proč ti pomohla?“

„Protože to je její poslední možnost, jak se dostat z tohoto pekla,“ hlesl Hayes. „Ona má důvod. Ale ty?“

„Tomu bys nikdy nerozuměl,“ řekl Alec. „Byla to má poslední šance.“

„Ano, to je pravda.“

„Tak to zmáčkni! Skoncuj s tím a zmáčkni to!“

Hayes stál na podlamujících se nohou a plival krev.

„Každou hodinu vyzýváš smrt,“ řekl lapaje po dechu. „Každou hodinu, každou minutu. Jsi šílený. Jsi posedlý. Ale já tě nezabiju. Ty nejsi Brad! Proč bych tě měl zastřelit? Nejde ti o mě, celou dobu jsi posedlý Bradovým stínem. Vyrovnej se s tím. Sám! Toto je tvoje hra. A já se do ní nenechám vtáhnout, Regane. Nevím jestli jsi blázen, ale…“

Odmlčel se a opřel se o zeď.

„Vstaň!“ řekl, a když se Alec vytáhl po protější zdi nahoru, poznamenal: „Hoň si Bradový stíny, kde chceš. Ale ke mně se už nikdy nepřibližuj . Dávám ti úplně poslední šanci. Už mi nikdy nezkřiž cestu!“

Odtrhl se od zdi á narovnal se.

„Marto,“ řekl. „Otevři dveře. A ty, Regane, jdi! Běž! Ty blázne, to sis opravdu myslel, že mě dostaneš na šibenici? Ty - mě? Brad je mrtvý, a to je dobře. A teď běž, než si to rozmyslím a pošlu tě k čertu. V tomto revolveru jsou ještě tři kulky. Jedna jediná by stačila na to, abych se tě jednou provždy zbavil. Zases selhal, Aleku. A selžeš pokaždé. Nepochopils, co jsem ti řekl? Nejsou žádní hrdinové. Jsou jenom blázni, kteří si namlouvají, že jsou hrdiny. Běž! Zmiz už konečně, ty blázne!“

+ + + + +

Alec Regan vrávoravě kráčel a jeho jedinou myšlenkou bylo to, že selhal. Selhal! Pokaždé selhal!

Bylo mu, jako by se každým krokem dostával hloub a hloub do nicoty. Od okamžiku, kdy v Nogales vstoupil postranními dveřmi do kovárny a vyrazil Owenu Hayesovi revolver z ruky, mu bylo jasné, že mu osud dal poslední šanci, jak konečně zapomenout. Teď však znovu selhal a bylo jedno, kam teď půjde. Pochmurný stín minulosti se táhl s ním, nebyl vidět, ale přesto se ho nemohl zbavit.

Proč Hayes nestiskl spoušť, když na něho mířil koltem? Nebylo by to nic než krátká bolest a potom milosrdná temnota velkého zapomnění. Ale ani to se mu nepodařilo. Zbabělce nebylo třeba zabíjet, nebyl nebezpečný.

Nevěděl, jak dlouho šel ani jakým směrem. Pod nohama mu křupal štěrk.

Před ním, v prvních paprscích slunce, se táhly koleje na pět stop vysokém železničním náspu. Matně se od nich odráželo světlo.

Selhals! dunělo mu hlavou.

Pokusil se vylézt na násep, ale sklouzl dolů. Po čtyřech lezl nahoru a kamení s ostrými hranami mu rozdíralo dlaně, ale on tu palčivou bolest necítil.

Vylezl nahoru ke kolejím a narovnal se.

Slunce mu nemilosrdně svítilo do tváře, rovnoběžky kolejí mizely kdesi v dáli. Stál tam se zvednutou hlavou, díval se k nebi a viděl supy, kteří kroužili vysoko nad ním v azurovém moři. Zavřel oči. Obklopila ho červená temnota a on si obě dlaně přitiskl k čelu, protože věděl, že toto je jeho poslední zoufalství.

A pak ho trefila kulka.

+ + + + +

Owen Hayes stál u studny a pomalu vytahoval dřevěné vědro, aby naplnil vodou láhve, které stály u studny, ploché plechové láhve v kožených obalech. Vytáhl vědro nahoru, ponořil do něj jednu láhev a přihlížel, jak k hladině stoupají bubliny.

Marta Taylorová nesla z domu plátěný pytel se zásobami. V druhé ruce měla pušku. Děvčátko kráčelo vedle ní a drželo se její sukně.

Přišla ke studni a utřela si rukou čelo.

„Jsi hotový, Owene?“

Hayes přikývl. „Za chvilku,“ řekl. „Ještě jednou se na ten dům podívej. Už ho nikdy neuvidíš.“

„Já ho už nechci vidět,“ řekla. „A ty? Na co myslíš ty?“

Hayes vytáhl láhev z vědra a dlaní do jejího hrdla zarazil špunt.

„Myslím na jeho oči,“ poznamenal.

„Na Reganovy oči?“

„Ano a na to, jak se na mě díval, když stál u dveří. Zlomí se, Marto. A muž, který se zlomí, už nikdy nebude takový, jaký býval.“

„Už na to nemysli,“ odtušila.

„Zlomí ho jeho pochybnosti.“

„Ale nemohl ses přece nechat přivést na šibenici!“

„Ne,“ přisvědčil a ponořil do vědra druhou láhev. „Ne.“

„Pojď. Musíme si pospíšit.“

„Vidělas, kterým směrem šel?“

„Na východ, řekla bych. On…“

„K železnici.“

„Ano. Už na to nemysli, Owene. Pojď.“

„Říkám si, že ho třeba jednoho dne potkám - snad.“

„Už ho nikdy nepotkáš,“ poznamenala.

„Já nevím…“

„Už ho nikdy nepotkáš!“

Náhle otočil hlavu a pohlédl jí do očí.

„Co to říkáš?“

„Říkám, že ho už nikdy nepotkáš. Nemusíš se ho bát. Kam teď půjdeme?“ zeptala se a uhnula jeho pohledu.

„Jak můžeš vědět, že ho už nikdy nepotkám?“

„Já vím, co říkám.“

„Opravdu?“ Pustil láhev a chytil ji za ramena. „Pak mi pověz, co víš.“

„Viděla jsem Apače na kopci,“ odvětila a pokusila se vymanit z jeho sevření. Marně. Hayes ji držel pevně. „Jeli na východ. Jestlis ho ty nechal běžet, tak jim neunikne.“

Hayes ji pustil a odstrčil ji. „To mi říkáš teprve teď? Věděla jsi, že jde na smrt, a nechalas ho jít?“

„Co je nám do něj?“ opáčila. „Celý život jsem neustále zažívala, že vítězí jen ten, kdo je tvrdší než druzí. Co je nám do něj? Chtěl tě dostat na šibenici, copak už jsi zapomněl? Proč musím pořád myslet jen na ostatní? Proč nemůžu jednou myslet i na sebe? Nechej ho jít, sakra!“

Hayes přivřel oči. „Dej mi pušku,“ řekl chraplavě.

Ucouvla před ním a oběma rukama se chopila sharpsky.

„Ne!“

„Dej mi tu pušku,“ opakoval s důrazem na každé slovo.

„Ne!“

Přikročil k ní a vytrhl jí zbraň z ruky. V tom okamžiku uslyšeli výstřel. Zněl, jako by padl daleko, byl tlumený, ale přesto pronikavý. Jeho ozvěna se nesla po svazích kopců.

Marta Taylorová se otočila směrem, odkud se ozvala rána.

„Příliš pozdě,“ řekla. „Teď už máš od něho pokoj.“

Owen Hayes na ni mlčky hleděl. Jeho tvář se děsivým způsobem změnila.

Alec Regan ležel na úpatí náspu. Jeho tvář byla rozdrásaná a zakrvácená. Cítil, jak mu po bradě teče teplá krev. Když ho zasáhla kulka, ztratil rovnováhu. Strašlivý náraz ho otočil a srazil z náspu. Sletěl dolů a celý svět se kolem něj točil v ďábelském kolotoči, než zůstal ležet na měkkém a chladném písku vedle náspu.

Levé rameno ho pálilo jako oheň. Pokusil se pohnout rukou, ale nešlo to. Zdálo se, že si vykloubil rameno. Ruka mu ochable visela a při každém pohybu mu z ní vystřelil gejzír bolesti do celého těla.

Cítil prach, nadehtované pražce a pelyněk. Zatnul zuby a pomalu se otočil, přičemž se posunul zády na svah náspu a opřel si hlavu o kamení.

Nevěděl, kdo to na něj vystřelil a kde teď je, ale bylo mu jasné, že to je konec. Neměl u sebe ani nůž, kterým by se mohl bránit.

Vůle žít, která se v něm probudila, když se skácel ze svahu, zase vyhasla jako dohořelá svíčka.

Vzhlédl k nebi, k té pronikavé modři a uviděl tmavé vrcholky White Mountains.

Jeho cesta byla u konce. Zatím seděl u železničního náspu, ale za několik minut se tam musel objevit zákeřný střelec. A pak pozná, že jeho oběť se nemůže bránit.

Hayes? Byl to Hayes? Ne, ten měl dost možností na to, aby ho zabil. A neudělal to.

Rameno nesnesitelně bolelo. Tepalo to v něm, jako by v něm měl druhé srdce.

Selhal! Teď už si to mohl připustit. Teď už ano! Kdyby Hayese přivezl do Tucsonu, tak by možná mohl začít nový život. Ale teď…

Slunce mu svítilo do tváře a oslepovalo ho.

Tmavé, skoro černé obrysy borovic byly obklopeny zlatorudou aurou.

Proč už nepadl žádný další výstřel?

Bylo naprosté ticho.

Najednou se za náspem ozval šramot. Sesouvalo se tam kamení.

Zatnul zuby, převalil se a opřel se o pravou ruku.

Viděl, jak k němu pomalu přichází Apač. Kráčel mezi kolejnicemi. Lehký ranní vánek mu povíval s dlouhými cípy košile a černými vlasy.

Regan viděl v ranním slunci každý detail, pestrou kostkovanou košili, cinkající stříbrný šperk na prsou, malé, zlatavě se lesknoucí nábojnice v opasku, velké mexické ostruhy na mokasínech vysokých po kolena.

Viděl každý detail i v tom snědém, pohublém a vrásčitém obličeji s propadlými tvářemi, širokým nosem a šikmýma očima, které na něj hleděly bez jakéhokoli výrazu jako oči chřestýše. Byly malé, bez hloubky, pronikavé a takřka nelidsky chladné.

V jedné ruce držel závěr moderní spencerovky, v druhé její pažbu. Ukazováček měl přiložený na lesknoucí se spoušti a velká černá hlaveň, v níž číhala smrt, se houpala sem a tam.

Chvíli na sebe hleděli. Coyotero nehybně stál na jednom z pražců. Nehýbal se, pouze vítr mu povíval s vlasy a cípy košile. Z očí se mu nedalo nic vyčíst, žádná myšlenka, žádný pocit.

Řekl něco, čemu Alec nerozuměl, jen pár slov jakýmsi indiánským jazykem, potom zvedl pušku a Regan nyní hleděl přímo do ústí její hlavně.

Když padl výstřel, nehnul ani brvou. Strnul. Kulka ze Spencerovy karabiny proletěla těsně kolem jeho hlavy a odrazila se od štěrku náspu. Reganovi vletěly do tváře úlomky kamenů. Slyšel plesknutí té kulky a bzučení, s nímž se odrazila, zatímco vytřeštěnýma očima pozoroval, jak Apač sklonil pušku a nahnul se dopředu.

Byl to groteskní pohyb, který se nezastavil. Sehnul se ještě víc, pak se mu podlomily nohy a on se svalil přes koleje a skutálel se ze svahu dolů. Zůstal ležet ani ne dva yardy od Aleka. V pravé ruce ještě stále držel pušku. Ukazováček měl na spoušti a zápěstí ozdobené stříbrným náramkem měl položené na hladké tmavé pažbě spencerovky.

Regan si teprve nyní všiml tmavé husté krve na Apačově bílé čelence. Coyoterovi tekla krev i z nosu.

Tu se ozval dusot kopyt a Regan otočil hlavu. To, co uviděl, se odehrálo v několika vteřinách. Všechno se to odehrálo příliš rychle na to, aby si to mohl jasně uvědomit.

Spatřil jednoho jezdce mezi smrky, který vražedným tryskem jel k muži, jenž utíkal ze svahu.

Byl to Hayes.

Alec otevřel ústa, aby vykřikl, ale z jeho úst se vydral pouze sípavý ston. Viděl, že Apač rychlým, sotva postřehnutelným pohybem sklouzl ze hřbetu svého koně tak, že nyní visel. Nato mu podstrčil hlaveň pušky pod krkem a vypálil na Hayese.

Na ránu z winchestrovky odpověděl výstřel velkorážního revolveru, načež se poník za běhu zřítil k zemi. Několikrát se převalil, až se nakonec zastavil o strom. Apač přitom utržil své.

Očividně nemohl vstát, ale přesto pokusil ještě jednou namířit na Hayese. Ten k němu přiběhl, a aniž by se zastavil, na něj vypálil. Regan viděl, jak sebou Apač trhl a zvedl hlaveň winchestrovky k nebi. Kulka proletěla mezi větvemi borovic. Pak se rozhostilo ticho.

Hayes pomalu kráčel ze svahu k Alekovi, jenž na něj hleděl.

Hayes položil pušku a revolver na násep a klekl si k Reganovi.

„Je to zlé?“ tiše se zeptal.

„Ne.“

„Budeš moct jít?“

„Ano.“

„Za několik hodin tudy pojede vlak. Dokážeš ho zastavit?“

„Ano.“

Hayes si strhl šátek a přitiskl ho Alekovi pod košilí na ránu.

„Víc pro tebe udělat nemůžu,“ řekl a vstal. Vzal pušku a otevřel její komoru, aby nahradil prázdnou nábojnici novým nábojem.

Regan se ohlédl a spatřil mezi kamením ležet kolt.

„Co teď chceš dělat?“ otázal se tiše.

„Nechám tě tady,“ řekl Hayes, jenž vkládal nové náboje do komory.

„Necháš mi tu nějakou zbraň?“

„Ne. Nebudeš ji potřebovat. Až zastavíš vlak, tak budeš v bezpečí a…“

Zavřel komoru sharpsky a zvedl hlavu.

Alec Regan držel v ruce revolver.

„Mýlíš se, Hayesi,“ procedil mezi zuby. „Pokračujeme v naší cestě do Tucsonu.“

„Ten revolver není nabitý.“

„Znovu se mýlíš, Hayesi. V bubínku je ještě jeden náboj. Ještě jeden. Poslední.“

Owen Hayes pomalu zavrtěl hlavou. „Ne,“ odtušil. „To ne, Regane. Jestli chceš, tak mi střel do zad. Žij blaze.“

Otočil se a vydal se směrem, odkud přišel.

„Hayesi!“

Owen Hayes se zastavil.

„Co je?“

„Oni tě nevydají do Nového Mexika. Přísahám. Nevydají tě.“

„Je jedno, za co by mě pověsili, Regane.“

„Řeknu jim, žes-žes…“

„Co? Co jim řekneš, Regane?“

„Žes Brada nezavraždil. Povím jim, že to byla - že to byla sebeobrana.“

„To bys ty nikdy neudělal, Regane. Chceš mě vidět viset. To je všechno.“

Alec zavrtěl hlavou. Viděl Hayese jakoby skrze pestrobarevný, mihotavý závoj.

Sípavým hlasem řekl: „Musím tě přivést do Tucsonu, Hayesi. Musím.“

„Ne, Regane,“ odvětil Hayes. „To jediné, co musíš, je dokončit svou cestu. Ale sám.“

„Ty nevíš, jaké to je, když…“ Alec ztěžka oddechoval. „Já tě musím přivést do Tucsonu, Hayesi.“

Hayes držel ve svěšené pravé ruce sharpsku. „Můžeš mi střelit do zad,“ poznamenal.

„Udělám to, jestli půjdeš dál. Mám ještě dost síly na to, abych to stiskl. Já nechci - to Kainovo znamení - nést do konce života. Já - ti - střelím - do zad, jestli půjdeš dál.“

Hayes na něj pohlédl a chvíli se zdálo, že mu chce něco odpovědět. Potom ale jenom pokrčil rameny.

Alec viděl, jak se otočil a vydal se dál. Pomalu, neskutečně pomalu zvedl ruku s koltem a namířil ji na široká Hayesova záda.

Trochu zatlačit, jenom trochu zatlačit a…

Hayes šel dál, aniž se jedinkrát ohlédl, těžkým krokem, se skloněnou hlavou.

Alec mu ještě stále mířil na záda, na místo, kde košile byla mezi lopatkami propocená, přesně na tu kulatou mokrou skvrnu.

Střílej, ty blázne, našeptával mu jeho vnitřní hlas. Smaž to všechno, co se stalo. S ním zabiješ i svou minulost! Střílej!

Pomalu mu poklesla ruka. Dlouhá hlaveň revolveru se mu kymácela sem a tam, bezmocně, bezvládně.

Pak mu ruka klesla úplně, když se díval, jak Hayes kráčí do svahu a mizí mezi tmavými, narudlými borovicemi. Jeho prsty se uvolnily a kolt spadl do kamení. Vládlo takřka naprosté ticho, pouze nad hlavou mrtvého Apače bzučelo několik much.

Alekovi klesla brada na hruď a oči se mu křečovitě zavřely.

Otřásl jím tichý, nemilosrdný vzlyk - ošklivý, přerývaný vzlyk, jako by v něm bylo nějaké zvíře, které ho drželo svými pařáty a třáslo jím. Jediný zvuk v tom tichu.

+ + + + +

Nevěděl, jak dlouho tam tak byl. Čas se pro něj zastavil, proudil kolem něj, aniž se ho dotkl. Tváří ležel na kamení náspu. Slunce pálilo.

Pootevřel oči, teprve když uslyšel blížící se kroky. Jeho pravá ruka sáhla po koltu, jenže někdo na něj šlápl. Pak otevřel oči úplně a uviděl nad sebou Hayese. Všechno to viděl rozmazaně, jakoby ve snu.

Hayes se sklonil a chopil se revolveru. Alec slyšel, jak ho hodil někam do křoví. Potom cítil, jak ho Hayes zvedá na nohy. Hned by se svalil, kdyby ho Hayes nepodržel. Jeho silná paže ho podepřela.

Otočil hlavu a řekl: „Ty?“

Hayes nic neodpověděl.

„Co chceš?“

„Můžeš jít?“

„Ano.“

Hayes ho podpíral, a tak šel s ním. Dlouhé minuty kráčeli mezi lesknoucími se kolejnicemi.

„Kam - jdeme?“ zasténal Alec, jenž se zoufale snažil bojovat proti mdlobám, které se o něj pokoušely.

„Do Tucsonu.“

Alec otevřel ústa a celý se otřásl.

„Do Tucsonu?“ řekl a každá hláska pro něj znamenala nevýslovná muka.

Hayes pomalu přikývl a přivřel oči.

„Ale…“ Alec cítil, jak se mu podlamují kolena. Dělaly se mu mžitky před očima a sevřelo se mu hrdlo i hruď, jako by ji stahovala rozpálená železná obruč.

Hayes ho podržel a Alec skrze dunění tympánů bolesti slyšel, jak říká: „Všechno závisí na tobě, Regane. Ty v Tucsonu rozhodneš, kdo zemře: Bradův stín, který tě pronásleduje, nebo já. Pak zažiješ své největší vítězství, nebo konečnou porážku. Vidíš, je to úplně jednoduché.“

Zatímco Hayes hovořil, viděl, jak se v tetelícím se vzduchu objevují nejasné, temné siluety jezdců. Ozval se štěkot psů.

Alec se ho musel držet, aby se neskácel na zem. A tak tam stáli mezi kolejnicemi a čekali na ty jezdce.