John Kirby

Colorado western 101. Amigo Gringo

Johnnie Concho se přikrčil za růže a pohlédl do tmy. Z osvětlené verandy haciendy zaznělo rozhořčené zvolání: „Zatraceně, kde je ten ničemný gringo? Já ho oddělám!“

Johnnie s úsměvem zavrtěl hlavou. Ti horkokrevní Mexičané chtěli vždycky všechno řešit revolverem nebo nožem. Přitom se jen několikrát setkal s Elenou, dcerou svého bosse, mocného haciendera dona Josého Sandovala.

Johnnie věděl, že to jednou dopadne špatně. Do čeho se to vlastně pustil, však nemohl tušit…

Johnnie Concho byl úplně jiný než všichni ostatní muži, které Elena Sandovalová dosud poznala. Byl světlovlasý, jeho oči byly modré jako nejhlubší jezera v sierře a pořád se vesele usmíval. Už prvního dne pocítila přání ty rty políbit.

Již tři týdny se každý večer setkávali, a ačkoli ho Elena neustále pobízela, nikdy se neodvážil od ní vyžadovat víc než bouřlivá objetí a žhavé polibky.

Johnnie Concho byl totiž přes svůj mladý věk opatrný člověk. Bylo mu teprve dvacet, ale měl již více zkušeností než mnohý starší muž. Už pět let jezdil sám po jihu USA a severu Mexika a za to, že ještě žil, mohl vděčit dvěma věcem: své opatrnosti a rychlému revolveru.

Johnnie Concho viděl, jak k záhonu s růžemi jdou tři muži. Nesli louče a pušky. V jejich tvářích se zračil hněv.

Johnnie vyskočil a přikrčen běžel dál. Na okamžik se dostal do světla dopadajícího z verandy. Ti tři muži ho okamžitě poznali.

Nocí třeskly výstřely. Johnnie se vrhl na zem. Ztěžka oddechoval.

Sakra, to mě chtějí opravdu sejmout, aniž by se mě zeptali, co se vlastně stalo? blesklo mu hlavou. Vždyť segundo Enrique Valdez viděl jen to, že leželi v seně a líbali se.

„Přestaň střílet, Manolito!“ vztekle vykřikl Johnnie Concho. „Snadno bys mě mohl trefit!“ Pomalu se zvedl a zůstal sedět vedle bílého plotu, který stál kolem zahrady domu.

„Za to tě odkrouhnu, gringo!“ řekl Manolito Sandoval. „Nikdo nebude prznit mou sestru beztrestně!“ Mihotavá zář pochodně na jeho tváři vytvářela děsivé stíny. Johnniemu se zdálo, že má před sebou ďábla.

Bránil by se a sáhl by po revolveru, ale nechtěl z tak malicherného důvodu zabít člověka a tak beznadějně zhoršit svou situaci.

Manolito Sandoval přiložil prst na spoušť pušky. Z domu se ozval ječivý výkřik. Manolito se vztekle otočil a zařval: „Běž domů, Eleno! Já to teď dám do pořádku!“

Dívka ho neposlechla. S vlajícími vlasy se rozběhla k mužům a postavila se mezi svého bratra a Johnnieho Concha.

„Prosím, Manolito,“ vzlykla. „Neudělal nic zlého!“ Po tvářích jí tekly slzy. Její černé oči se vlhce leskly. Byla to zatraceně hezká dívka, ale v té chvíli byl Johnnie rád, že se nenechal svést. Byl už v Mexiku dost dlouho na to, aby věděl, co to znamená zaplést se s dívkou z lepší rodiny.

Manolito Sandoval svou sestru hrubě odstrčil a přiložil Johnniemu hlaveň na břicho.

„Dělej, vstaň, gringo!“ ostře zvolal. „Počkáme, až se můj otec vrátí z Hermosilla. Ten rozhodne, co s tebou bude.“ Otočil se ke staršímu, šedovlasému muži, který stál vedle něj. „Tio Rico, zavři ho do sklepa. A pošli jednoho muže do města. Ať přivede doktora.“

Enrique Valdez, dlouholetý segundo rodiny Sandovalů, přikývl. Johnnie na něm viděl, že ho to zasáhlo stejně, jako kdyby se jednalo o jeho vlastní dceru. Johnnie se musel usmát. Moc nechybělo. Ani malá Inés Valdezová nebyla zrovna jeptiška. Ale Johnnie si z principu nezačínal ve stejnou dobu s více než jedním děvčetem.

Valdez a ostatní Mexičané mu vzali jeho zbraně a dostrkali ho na osvětlenou verandu. Elena chtěla k němu přiběhnout, ale Manolito ji zadržel.

„Jdi do svého pokoje!“ zavrčel na ni. „A nechoď dolů, dokud ti to nedovolím.“

„Jsi podlý, Manolito!“ zvolala Elena. „Tos zapomněl, že ti Johnnie zachránil život? A proč chceš volat doktora?“ Selhal jí hlas, protože pochopila, co má Manolito v úmyslu. Do tváří se jí nahrnula krev. Udeřila svého bratra do tváře a odběhla pryč.

„Poslouchej mě aspoň ty, Tio Rico,“ řekl Johnnie Concho.

„Neříkej mi tak, gringo,“ zavrčel segundo. „Víš, že to dovoluji jen svým přátelům.“

„Až doteď jsem byl tvým přítelem.“

„Muž, který svede nevinné dítě, nemůže být mým přítelem,“ procedil Enrique Valdez mezi zuby. Tím pro něj rozhovor s Johnniem Conchem skončil.

Johnnie pokrčil rameny. Nedalo se nic dělat. V tomto ohledu měli všichni mexičtí otcové a bratři klapky na očích. Copak nevidí, že jejich dcery a sestry ve svých sedmnácti letech už nejsou žádné děti? Johnnie pomyslel na Inés, dceru Tio Rica. Té bylo teprve šestnáct a už teď to byla zatraceně rafinovaná bestie.

Kroutila boky jako nějaká lehká holka z některého podniku v Hermosillu. Také ty vyzývavé pohledy jako by se naučila od těchto „dam“.

Johnnie ji několikrát viděl s mladými vaqueros a tito chlapíci si samozřejmé nenechali svá milostná dobrodružství pro sebe. Johnnie nevěděl, nakolik si vymýšlejí, ale kdyby byla z toho. co se vyprávělo o Inés Valdezové, pravdivá jen polovina, pak byla všechno, jiné jen ne nevinné dítě.

Jeden Mexičan Johnnieho udeřil do zad, když stál nahoře na schodech do sklepa. Měl co dělat, aby se zachytil zábradlí zapuštěného do zdi. Rozzloben se otočil a pohlédl na toho muže.

„Už to nikdy nedělej, Pancho,“ řekl tiše, ale tak ostře a zřetelně, že Pancho sebou trhl a udělal krok zpět.

Segundo ho odstrčil stranou a šel s puškou v rukou za Johnniem. Dole ve sklepě otevřel dubové dveře a levou rukou Johnniemu pokynul, aby vstoupil.

Ačkoli na bílé stěně byla hořící pochodeň, nedokázal Johnnie rozpoznat, co to je za místnost.

Enrique Valdez krok odstoupil a zvedl pušku. Johnnie se usmál. Kdyby chtěl, tak by toho starého muže už dávno odzbrojil. Ale nechtěl si to ještě zhoršovat. I on pochopil, proč chtěl Manolito poslat pro doktora. Ten měl zjistit, jestli je Elena ještě panna.

Johnnie měl čisté svědomí, a tak klidně vstoupil do té tmavé místnosti. Když se za ním zavřely dveře, bleskla mu hlavou děsivá myšlenka: Co když Elena před ním něco měla s jiným mužem, který nebyl tak ohleduplný nebo opatrný?

Johnnieho polil pot - protože velice dobře věděl, že by to nebylo Eleninou zásluhou, pokud ještě byla panna.

Tápal tou tmavou místností. Jeho oči si pomalu zvykaly na přítmí. Malým okénkem tam pronikalo trochu světla, které však náhle zhaslo. Zvuky zvenčí utichly. Muži se vrátili do domu.

Johnnie narazil na nějaký tvrdý předmět. Když se sehnul, ucítil, že to je postel. Místnost byla zřejmě zařízena za tím účelem, aby zde mohli někoho držet.

Johnnie si lehl na postel a dal si ruce za hlavu. Jedno bylo jasné: jestli ho zabijí, tak se bude proklínat za to, že si ty hodiny s Elenou nevychutnal naplno.

Ta malá divoká kočka by za hřích určitě stála.

+ + + + +

Probudil se, když uslyšil chřestění klíčů od dveří. Malým okénkem, jež se nacházelo takřka pod stropem, dovnitř pronikalo trochu světla, které vytvářelo čtverec na zdi.

Dubové dveře se otevřely.

Do místnosti vešel Enrique Valdez. Tentokrát u sebe neměl žádnou zbraň. Johnnie Concho to považoval za dobré znamení. S úsměvem vstal z lůžka.

„Don José už se vrátil?“ zeptal se. „Jeli přes noc?“

„Přespali v San Marcial,“ odvětil segundo. „Pedro se to dozvěděl, když jel pro doktora. Hned přijedou.“

Johnnie se ho chtěl zeptat na výsledek lékařského vyšetření, ale Valdezova tvář byla nepřístupná. Johnnie mlčel. Ten starý muž by mu stejně nic neřekl.

Vstal a šel před segundem ke dveřím.

„Máš mě vyhnat z haciendy?“ zeptal se Johnnie přes rameno.

„Don José na tebe čeká,“ odvětil Enrique Valdez. Tím byl rozhovor ukončen. Nyní šel jako první Valdez. Ani jedenkrát se na Johnnieho neohlédl.

Johnnie přemýšlel, jestli by nebylo lepší jednoduše zmizet. Don José sice byl spravedlivý muž, ale to neplatilo, když mu někdo svedl dceru.

Všude na velkém dvoře stáli peoni v bílých plátěných oblecích. Skoro všichni byli ozbrojeni. To Johnniemu naznačilo, že to s ním nevypadá dobře. Kdyby se pokusil uprchnout, prošpikovali by ho v následujícím okamžiku olovem.

Enrique Valdez vystoupal po schodech na verandu a vešel do domu. Johnnie jej následoval. Ve velké hale nikdo nebyl. Panovalo tam tísnivé ticho. Johnnie tam byl častokrát, ale to byl dům vždycky plný života.

Valdez otevřel velké dveře na pravé straně haly a odstoupil, aby Johnnieho pustil dovnitř.

Johnnie chvíli váhal. Vůbec se mu to nelíbilo. Nevěděl, jestli se má smát, nebo zuřit.

Co udělal? Co ty lidi opravňovalo k tomu, že ho chtěli soudit?

Johnnie Concho byl v té velké místnosti vůbec poprvé. Byl to takzvaný rodinný sál Sandovalů, do kterého neměl přístup nikdo, kdo nepatřil k nejužší rodině. Enrique Valdez tiše zavřel dveře a vešel kolem Johnnieho Concha dovnitř. Postavil se vedle útlého, nenápadného muže v černém obleku. Ten chlapík měl na nose brýle. V pravém koutku jeho úst byly patrné stálé záchvěvy.

Za mohutným dubovým stolem stál don José Carratoya y Sandoval. Jeho bílé vlasy byly rozcuchané a připomínal díky nim starého lva. Jeho zrak byl upřen na Johnnieho Concha. Nehnul při tom ani brvou.

Vedle něj seděla doňa Dolores, jeho žena.

Byla to štíhlá, tichá žena s dobráckým obličejem. Její tmavé oči smutně hleděly na Johnnieho.

Ten se cítil rozpačitě. Pod tíhou toho pohledu měl pocit, že tu drobnou, velkorysou ženu podvedl. Pokusil se tu myšlenku zaplašit, ale nepodařilo se mu to. Pravděpodobně tím byly vinny tmavé oči doni Dolores.

Vedle ní stála Elena. Byla podobná své matce - až na to, že všechno, co na doni Dolores působilo vlídně a klidně, bylo u Elleny vášnivé a neklidné.

Elena sklonila hlavu a přivřela oči. Neodvážila se na Johnnieho pohlédnout.

Manolito ji pozorně sledoval. Stál půl kroku za ní a občas vrhl pohled na Johnnieho Concha, jako by ho chtěl pohledem zabít. Pravou ruku měl položenou na pažbě svého postříbřeného revolveru ráže 44, ačkoli viděl, že Johnnie není ozbrojen.

Manolita Sandovala muselo chování Johnnieho a Eleny velmi zklamat, protože jinak si Johnnie nedovedl reakci mladého Mexičana vysvětlit. Pravděpodobně věřil, že Johnnie pošpinil čest jeho rodiny a tím pádem i jeho samého. A to bylo pro Mexičana horší než smrt. Žádnou roli v tom nehrálo to, že Johnnie ho před třemi měsíci vytáhl z kaše, když ho v jednom slepém kaňonu obklíčilo dvanáct banditů z bandy Loca Benita.

Zrovna se ho chystali odstřelit jako prašivého kojota. Manolito už neměl náboje a bandité se již dohadovali o jeho zbraně a jeho nádherného koně, když se objevil Johnnie, který tři desperados zastřelil a další zahnal na útěk.

Manolito přísahal Johnniemu věčné přátelství a obstaral mu džob na haciendě svého otce. Johnnie práci potřeboval, protože byl zrovna bez prostředků. A také věděl, že pro gringa bylo hodně těžké najít v Mexiku poctivý a slušně placený džob.

To všechno ale nyní bylo zapomenuto. Kdyby záleželo na Manolitovi, byl by již Johnnie několik hodin na pravdě boží.

Johnnie si připadal hloupě, když tam stál a čekal na ortel patriarchy rodiny Sandovalů. Nic však neřekl. Věděl, že by to jeho situaci jen zhoršilo.

Pak konečně don José promluvil.

„Chtěli jsme tě přijmout do naší rodiny jako svého syna, Johnnie Concho,“ začal bělovlasý muž, „ale velmi jsi zklamal naši důvěru. To, cos učinil, je v naší zemi tím nejhorším, co lze udělat otci…“ V tomto tónu hovořil ještě nějakou dobu, ale Johnnie ho téměř neposlouchal. Díval se na Elenu, která se červenala. Když na krátký okamžik zvedla hlavu, spatřil Johnnie hluboké stíny pod jejíma očima a ztrhanou tvář, která mu prozradila, že celou noc plakala. Její jindy tak ohnivé oči byly nyní matné. Ten pohled Johnnie Concho viděl i u koní, které krotil, u koní, jimž zlomil vůli.

Zmocňoval se ho hněv. Co to jen s Elenou udělali? Ani na okamžik nepomysleli na tu dívku, mysleli jenom na svou zatracenou čest!

„…a se zřetelem na skutečnost, žes nezašel příliš daleko a žes zachránil život mého syna, tě necháme jet, Johnnie Concho,“ dokončil don José svůj proslov.

Johnniemu toho starého muže bylo líto. Pravděpodobně nedokázal překročit svůj stín. Z velkých zelených očích doni Doloros vyčetl, že vůbec nesouhlasí s tím, jaké divadlo její muž a syn hrají před Elenou, ale byla vychována k mlčení a poslušnosti.

„Tvoji koně stojí připravení na dvoře,“ řekl don José. „Na tvém sedle visí tvé zbraně a vak se zásobami. Jeď - a už se sem nikdy nevracej.“

„Na to se můžete spolehnout, done José,“ náhle řekl Johnnie Concho. „Jsem rád, že můžu opustit tuto haciendu, kde se tak rychle zapomíná na přátelství a kde se s dívkou jedná jako s kusem hadru.“

Manolito tasil svou čtyřiačtyřicítku, ale neodvážil se ji namířit na Johnnieho Concha. Gringovy tmavomodré oči byly upřeny na něj a Manolito náhle věděl, že je ještě naživu jen proto, že Johnnie Concho není ozbrojen.

„Měj se hezky, Eleno,“ řekl Johnnie. A tiše dodal: „Miluju tě.“ Otočil se, otevřel dveře a vyšel halou ven.

Slyšel, jak Elena vzlykala. Pravděpodobné se vrhla na hruď své matky. Johnnie se proklínal za ta poslední dvě slova. Jenom to dívce ztížil a kromě toho ani neřekl pravdu. Ale chtěl tím zasáhnout celou rodinu Sandovalů. Don José měl ještě dlouho cítit výčitky své dcery, že byl příliš tvrdý, a bylo jasné, že ani mezi Manolitem a Elenou už nikdy nebude panovat takový vztah jako dřív.

Johnnie Concho si v duchu odplivl, když vylezl do sedla svého šedého koně a připnul si revolverový opasek. Svého ryzáka, kterého si koupil za svou první mzdu na haciendě, táhl za uzdu za sebou.

Jel na sever. Ani jednou se neotočil. Měl už Mexika plné zuby a nejradši by jel bez přestávky, dokud by nedorazil do Nového Mexika nebo k Rio Grande.

+ + + + +

„Jede! Dostavník jede!“

Malý chlapec běžel po Main Street v Hachitě. Ze zaprášených cihlových domků vycházely ženy, jež vyhlížely na sever, kde k nebi stoupal oblak žlutého prachu.

Hoch běžel k malé plaze, která byla zalitá žhavým poledním sluncem, takže zela prázdnotou. Jen ve stínu několika dřevěných domů sedělo pár mužů, kteří hleděli na kluka.

Zmocnil se jich neklid. Jeden z nich vyšel na plazu a pravou rukou si zastínil oči. Hoch proběhl kolem něj a zastavil se před silným mužem, jenž i v tomto vedru měl na sobě tmavý oblek.

„Tati,“ zvolal zadýchaný chlapec. „Viděl jsem zvířený prach nad Cedar Bendem. Čtvrt míle odtud.“

Homer Midland si utřel velkým kostkovaným kapesníkem pot z čela a přikývl. „Díky, Randy. Běž teď domů.“

„Tati…“ Kluk úpěnlivě prosil, ale pohled jeho otce mu řekl, že by bylo lepší poslechnout. Koneckonců vše mohl pozorovat z okna.

Homer Midland byl majitelem několika hotelů a saloonů v Hachitě. A byl také předsedou občanského sdružení. Štíhlý muž nalevo od něj byl George Kingman. Patřila mu stáj a malý obchod, v němž nakupovali občané Hachity a kovbojové z okolních rančů vše nezbytné.

Napravo od Homera Midlanda stáli Rafael Arivaca, sedlář, a Miguel Cortaro, kovář. Cortaro byl statný muž, a přestože měl snědou pleť, černé vlasy a mohutný knír, nevypadal jako Mexičan. Byl to však Mexičan a byl hrdý na to, že v jeho žilách koluje španělská krev.

Malý muž, jenž vyběhl na plazu, se jmenoval Vito Cascabel. Byl to lazebník a holič.

Těchto pět mužů čekalo na dostavník z Lordsburgu. A na muže, jenž v něm seděl a jenž měl zabránit zániku jejich městečka.

Homer Midland se potil stále víc. Zmocnil se ho neklid, ptal se, zda jednal správně. Zavrtěl hlavou. Nevěděl to. Věděl jen, že Hachita by byla odsouzena k zániku, kdyby nic nepodnikl.

Začalo to před dvěma lety.

Tenkrát byla Hachita vzkvétajícím městem. Tři velké ranče v jejím okolí znamenaly prosperitu pro město, které navíc profitovalo i s dopravy z El Pasa do Arizony.

Jenže potom se stalo to velké neštěstí. Selvin Winslow, majitel největšího ranče mezi Hachitou a Animas, spadl z koně a zlomil si vaz. Winslow neměl děti a nějakou dobu to vypadalo, že neexistují ani žádní jiní dědicové. Jenže pak se náhle objevil muž jménem Emerson Winslow. Byl to synovec starého Selvina a soud v Lordsburgu potvrdil jeho nároky.

Nejprve vše probíhalo v zajetých kolejích. V Hachitě se nic nezměnilo. O to víc se však změnilo na prérii. Líné E Edgara Greera se brzy ocitlo na pokraji bankrotu, protože mexičtí bandité systematicky přepadali jeho ranč. Dobytek mizel v celých stádech, kovbojové byli stříleni a nakonec byl dokonce přepaden a vypálen i samotný ranč.

Edgar Greer byl rovněž starý muž a neměl dědice. Nedokázal vysvětlit, proč se právě jeho ranč stal terčem banditů. Na ranči Winslow a na Cedar Bendu Jocka McNaryho se žádný bandita nikdy neukázal.

Občané Hachity se rovněž podivovali. Dlouho přemýšleli nad tím, kdo by mohl stát za těmi přepadeními. O měsíc později bylo vše jasné. Edgar Greer prodal Líné E Emersonu Winslowovi a bandité se zaměřili na ranč Cedar Bend.

Jock McNary však byl z jiného těsta než Edgar Greer. Sváděl s bandity krvavé boje. Jenže zatímco bandity ztráty rychle přebolely, ubývalo McNarymu kovbojů. A nové lidi sehnat nedokázal. Cizí kovbojové, kteří při hledání práce projížděli Hachitou, považovali McNaryho pastviny za příliš nebezpečné.

Občané Hachity se snažili chovat neutrálně. Pro svůj prospěch, jak si mysleli - nebo ze strachu, jak jim kdysi vmetl do tváře Jock McNary. Brzy však i Hachita pocítila, co to znamená mít za souseda rančera, jako byl Emerson Winslow. Jeho mužstvo se během několika málo měsíců radikálně změnilo. Z lidí Selvina Winslowa tam zůstalo jen málo jezdců. Noví kovbojové byli všechno drsní hombres, kteří podle všeho uměli s revolverem zacházet mnohem lépe než s lasem.

A potom přišel den, kdy se občanstvo Hachity rozhodlo postavit se na stranu Jocka McNaryho. Večer předtím Winslowovo mužstvo zdemolovalo polovinu města. Jednu mladou Mexičanku znásilnili tři Winslowovi kovbojové a Pete Kingman, bratr majitele obchodu, byl na ulici postřelen, ačkoli nebyl ozbrojen.

Při další návštěvě kovbojů z ranče Winslow je zahnali brokovnicemi a puškami. A podíleli se také na honu na mexické bandity, kteří stále více řádili na pastvinách Jocka McNaryho.

Ukázalo se však, že Emerson Winslow tahá za delší konec lasa. Potrestal město tak, že ode dne, kdy byli kovbojové z jeho ranče vyhnáni z města, se v Hachitě neukázal jediný jezdec z jeho mužstva. To znamenalo velké ztráty na výdělcích, ale občané města si řekli, že je lepší mít méně peněz než kapitulovat před bandity.

Ještě se to však zhoršovalo. Ve městě se objevili cizí pistolníci, kteří tam začali obtěžovat projíždějící cestující. V průběhu čtrnácti dnů v Hachitě násilně zemřeli čtyři lidé, a tak se jí jezdci i vozy začali vyhýbat. Tak vyschl i druhý pramen příjmů pro obyvatele města. Zůstal jen ranč Cedar Bend Jocka McNaryho. Jenže Jock McNary byl na konci. Ten již nemohl být zdrojem příjmů města.

Občané tak závistivě přihlíželi, jak se náhle začíná dařit třicet mil vzdáleným městům Animas a Hermanas. Dosud žila ve stínu Hachity. Několik mužů už proklínalo své rozhodnutí přidat se na stranu Jocka McNaryho. Nakonec však souhlasili s návrhem Homera Midlanda dál podporovat Jocka a udržovat odteď klid a pořádek ve městě. Až se roznese, že v Hachitě se nějaký tvrdý muž stará o to, že se zde cestující mohou v klidu zastavit, pak bude vše jako dřív, tvrdil Midland.

Homer Midland se dozvěděl od svého přítele z Lordsburgu, že se tam zdržuje proslulý marshal Craig Morgan, a hned Morganovi napsal a nabídl mu 250 dolarů měsíčně. K Midlandově velké radosti Craig Morgan ten džob okamžitě přijal. Nyní přijížděl. Měl se postarat o to, aby Hachita přestala být rejdištěm pistolníků.

Holič Vito Cascabel seskočil z verandy.

„Tam je!“ zvolal, ačkoli to viděli i všichni ostatní.

Homer Midland si znovu utřel pot z čela. Pohlédl na zaprášený transkontinentální dostavník, který pomalu vjížděl do města.

+ + + + +

Craig Morgan vyhlédl z okna dostavníku. Jeho tenké rty se stáhly do pohrdavého úsměvu, když spatřil nuzné cihlové domky na kraji města. Jeho drsná tvář měla smutný výraz dogy unavené životem a pohyb, kterým si odhrnul pramen šedivých vlasů z čela, prozrazoval jeho rezignovanost.

Craig Morgan dřív městy, jako byla Hachita, jen projížděl. Byl zvyklý pracovat ve větších městech, protože byl slavný muž. Zkrotil města, jako bylo Abilene v Kansasu, Denver v Coloradu či Boise City v Idahu. A během té doby dokázal, že nikdo neumí s koltem zacházet rychleji než on.

Jenže Craigu Morganovi už bylo padesát. Pro tento džob již byl starý. Stále si sice namlouval, že je ještě pořád tak dobrý jako dřív, ale lidé už mu to nevěřili. V Garden City v Kansasu se mu vysmáli, když se tam ucházel o místo marshala.

Pak našel místo v jednom baru v Santa Fe jako vyhazovač, což mezi hosty nejdřív vyvolalo veselí. Jeden mohutný muž vyváděl, aby Morgana vyprovokoval, ale Craig Morgan jej zvládl. Hosté nad starším mužem obdivně pokyvovali hlavami, ale Craig Morgan se jen stáhl do kouta.

Rvačka mu dala zabrat. Vůbec poprvé si musel přiznat, že už není nejmladší. Věděl, že další takovou bitku by nevyhrál.

Vzdal se tedy tohoto džobu a odjel dál na jih. Věřil, že se pro něj najde nějaký džob v Novém Mexiku nebo v Arizoně. Nebo za hranicí, v Mexiku, kde si lidé vážili stáří.

V Lordsburgu ho zastihl dopis Homera Midlanda. Craig Morgan dlouho neváhal. Zdálo se mu, že to je jeho poslední šance. Kdyby tam svůj džob odváděl dobře, mohl by tam dosáhnout jistého postavení.

Mladá žena, která seděla naproti němu, se na něj přátelsky usmála. Po cestě spolu mluvili jen málo a on věděl pouze to, že se jmenuje Gloria Kingmanová a že žije v Hachitě. Trochu mu o městě vyprávěla, ovšem jak Morgan zjistil, nebyla příliš objektivní.

Potom spatřil muže na verandě. Dostavník projel po plaze a potom zastavil před dřevěným domem, nad jehož vchodem stál velký nápis:

Hachita House - hotel a saloon Craig Morgan otevřel dvířka dostavníku a vyskočil ven. Otočil se a nabídl mladé ženě rámě. Poděkovala mu úsměvem a nechala se Morganem odvést na chodník. Ze skupiny mužů jí jeden vyšel naproti.

„Ahoj, Glorie,“ řekl. „Myslel jsem si, že se vrátíš až zítra.“

„Dlouho jsem to v Lordsburgu nevydržela,“ odpověděla.

Bavili se ještě dál, ale Craig Morgan je neposlouchal. Hleděl na čtyři muže, kteří zírali na dostavník, jako by čekali, že z něj vystoupí ještě někdo další.

Craig Morgan se pousmál. Už to zažil příliš často na to, aby ho to ještě hněvalo. Přistoupil k mužům, poklepal si na klobouk a řekl: „Dobrý den, pánové.“

Nedívali se na něj právě přátelsky. Malý, štíhlý Mexičan ho zcela ignoroval a rozběhl se k dostavníku, aby se podíval, jestli ještě není někdo uvnitř. Potom se však zklamaně vrátil a zavrtěl hlavou.

„Jmenuji se Craig Morgan,“ řekl Morgan s úsměvem.

Muži potřebovali nějakou dobu na to, aby pochopili, co ten muž právě řekl. Homer Midland se vzpamatoval jako první. A poněvadž měl často co do činění s cizími lidmi, ke kterým musel být přátelský, protože to byli jeho hosté, nedal na sobě znát zklamání tolik jako ostatní.

„Vy jste marshal Craig Morgan?“ otázal se.

Craig Morgan přikývl. „Vidím, že jste si mě představovali jinak,“ poznamenal.

Homer Midland se z toho pokusil vykroutit.

„No, pane,“ protáhle odpověděl. „Mysleli jsme si, že jste o něco mladší…“

Vito Cascabel, štíhlý holič, vyšel po schodech na chodník. Jeho černé oči se upřely na cizince a pak pochopil, že to je ten muž, který je měl osvobodit od teroru loupeživého rančera Emersona Winslowa. Mexičan nebyl tak ohleduplný jako Homer Midland.

„To má být Craig Morgan?“ zvolal. „Tak jestli toho uvidí Emerson Winslow, tak se uřehtá k smrti!“ Rozčileně se otočil a odešel pryč. Na jeho dunivých krocích bylo vidět, jak je rozzlobený a zklamaný.

„Odpusťte, pane Morgane,“ řekl Homer Midland. „Musíte pochopit…“

Craig Morgan nebyl na omluvy zvědavý.

„Vy jste stejného mínění?“ otázal se bez okolků a pohlédl na ostatní muže. Mezitím se vrátil George Kingman. Gloria Kingmanová stála několik kroků stranou. Dívala se na muže.

„Víte, pane Morgane…“ váhavě začal Midland, „máte tušení, o co tu jde? Věříte si na to, postavit se proti někomu, jako je Emerson Winslow?“

„Nabídli jste mi džob,“ skočil mu do řeči Morgan. „A já jsem ho přijal. Teď bych rád věděl, zda i vy dostojíte svému slovu.“

„Víte, pane Morgane…“ řekl Homer Midland.

„Já vím, pane,“ rozhořčeně prohodil Craig Morgan. „Můžete mi říct, kde si v tomto zaprášeném Zapadákově můžu koupit koně?“

„Pane Morgane,“ začal znovu Midland. „Musíte nám rozumět…“

Craig Morgan ho umlčel jediným pohybem ruky. Otočil se a vydal se k dostavníku, kde právě vozka odvazoval zavazadlo jedné mladé ženy. Craig Morgan si nechal podat srolovanou deku, z níž trčely pažby dvou pušek.

Muži na chodníku se chvíli tiše bavili, načež ke Craigu Morganovi přistoupil George Kingman. Morgan už si myslel, že si to rozmysleli, ale George Kingman řekl: „Prodám vám koně, pane Morgane.“ Kývl rukou na opačnou stranu plazy. „Tam naproti je stáj.“ Vyšel napřed, aniž by se na Craiga Morgana jedinkrát ohlédl.

Craig Morgan pokrčil rameny. Jeho hněv ustoupil. Nahradila ho znovu rezignace, která se jej zmocňovala stále víc.

Uprostřed plazy se George Kingman otočil a pohlédl na sever - směrem, odkud přijel dostavník.

Craig Morgan rovněž uslyšel dusot kopyt. Udivila ho reakce toho muže. Zastavil se.

Bylo to pět jezdců, kteří se do města přihnali tryskem. Od kopyt jejich koní stoupal prach na yard vysoko a zahaloval okolní domy.

Craig Morgan viděl, jak sebou muži na chodníku trhli a rozhlíželi se, jako by hledali úkryt, do kterého by se mohli schovat.

První z jezdců vypálil z koltu a kulka se zavrtala do štítu nad hotelem. Muži na chodníku zkameněli.

Craig sáhl po brokovnici, kterou měl zabalenou v dece, ale potom zavrtěl hlavou. Proč by pro to město něco dělal. Vyháněli ho z něj. Tak ať si se svými trýzniteli poradí sami.

Šel dál. Dorazil ke Kingmanovi, který se neodvažoval pohnout, a chytil ho za ruku.

„Pojďte, pane,“ řekl. „Chtěl jste mi přece prodat koně.“

George Kingman nerozuměl, co mu Craig řekl. Upřeně hleděl na jezdce, kteří zastavili své koně před hotelem. Jejich vůdce, širokoplecí přikrčený muž na mohutném grošákovi, se na něj díval.

I na tu vzdálenost Craig Morgan viděl, že jeho oči jsou plné podlosti.

„Pojď sem, Kingmane!“ vykřikl mohutný muž. „A přiveď s sebou toho panáka!“

George Kingman se strachem v očích pohlédl na Craiga Morgana.

„Co bude s tím koněm?“ zeptal se usmívající se Morgan.

Kingman zavrtěl hlavou. „Teď ne,“ odtušil. „Prosím, pojďte se mnou k hotelu. Ten muž tam je Emerson Winslow a nechá nás zbít, jestli s vámi nepůjdu za ním.“

„Nechá vás zbít,“ opravil ho Craig Morgan. „Já s tím nemám nic společného.“

George Kingman chytil Craiga Morgana za rameno a chvíli to vypadalo, že ho tam chce vléct násilím.

Craig Morgan se usmál. Setřásl jeho ruku a vydal se k jezdcům. Tři kroky před mohutným mužem na grošákovi se zastavil. Slyšel za sebou rozrušený dech George Kingmana.

Emerson Winslow se sklonil ze sedla a pohlédl na Craiga Morgana svýma záludnýma očima.

„Tak vy jste ten velký pistolník, kterého si Hachita najala, aby Emersona Winslowa odkázal do patřičných mezí.“ Odplivl si, a to tak, že trefil Morganovy boty. Jezdci za Winslowem se ušklíbli.

„Mýlíte se, pane Winslowe,“ klidným hlasem odvětil Craig Morgan. „Jsem sice Craig Morgan a v Lordsburgu mi nabídli tento džob, ale jak vidíte, odmítli mě. Právě jsem chtěl toto pohostinné město opustit.“

„Ach tak,“ řekl Emerson Winslow a Craig si v tom okamžiku uvědomil, že udělal chybu, když nechal brokovnici v dece.

Emerson Winslow se sklonil ještě víc.

„Má to snad znamenat, že bys ten džob přijal, kdyby při pohledu na tebe nepochopili, že jsi naprostá nula?“

Craig Morgan viděl plamínky v rančerových očích. Věděl, že by mohl odejít, kdyby odpověděl ne. Vysmáli by se mu a možná by mu plivli na záda - ale nechali by ho odejít.

„Ano,“ odpověděl Craig. „Přijal bych ten džob.“

Zákeřné oči jezdce ho sledovaly. Chvíli sice trvalo, než tu odpověď strávil. Potom se však zašklebil ještě víc a mávl pravou rukou za sebe.

Craig Morgan nesáhl po koltu, který mu visel na pravém stehně. Věděl, že by byl rychlejší než kdokoli z Winslowových pistolníků, ale všechny by nezvládl. Ne koltem. S brokovnicí by to ovšem bylo něco jiného.

Viděl, jak letí smyčka lasa, ale nemohl proti tomu nic dělat. Hodil svou srolovanou deku na chodník a oběma rukama chytil laso. Krátké trhnutí a spadl na zem. Než se stačil postavit, pohnal pistolník, co ho chytil do lasa, koně.

Craig Morgan cítil tu bolest jen nezřetelně, jako by to byla jen vzpomínka na bolest, kterou zažil před delším časem. Jeho mozek byl prázdný. Polykal prach. Neviděl, jak muži z Hachity ucouvli dál na verandu. Neviděl mladou ženu, která křičela na rančera.

Pro Craiga Morgana život skončil už před pár týdny, když byl nucen si přiznat, že už není k ničemu.

Pak si uvědomil, že už není smýkán. Zvedl hlavu. Skrze rudou mlhu viděl, jak Winslowovi muži vtrhávají do hotelu. Slyšel výkřiky, výstřely a řinčení skla. Rozbitými okny na chodník létaly židle i lustry.

Craig Morgan pocítil ruku na rameni. Vzhlédl a spatřil slzami zalitou tvář Glorie Kingmanové. Zavrtěl hlavou. A pak se nejistě zvedl. Zdálo se, že soucit této ženy mu dodal síly. Ne, Craig Morgan ještě neskončil. Chtěl žít.

Odstrčil ženu a vyšel na chodník. Když se sehnul pro svou srolovanou deku, tak se mu zatočila hlava, ale on se udržel na nohou.

Neohlédl se už na ženu. Hodil si srolovanou deku přes rameno a toporným krokem se vydal po Main Street směrem na jih. Úsměvy Winslowových jezdců nevnímal. Mechanicky kráčel vpřed. Věděl, že teď nesmí přemýšlet Musí pryč z Hachity - pryč z města, ve kterém ho definitivně zlomili.

+ + + + +

Craig Morgan šel čtyři hodiny. Nesl přitom na rameni těžkou srolovanou deku. Jeho rty byly opuchlé a oči plné prachu. Posléze už nemohl dál. Klopýtl a svalil se na zem. Jeho mozek všechno registroval, ale on už nebyl schopen pohnout ani prstem.

Stmívalo se, když uslyšel rachot povozu. Chtěl něco zavolat, ale z jeho vyschlého hrdla se nevydrala ani hláska. Cítil, jak se k němu kdosi sklání. Uslyšel příjemný hluboký hlas a potom ztratil vědomí.

Několikrát se probudil a všiml si, že leží na dně nějakého špatně odpruženého povozu. Necítil bolestí a ptal se, zda už není mrtvý.

Když otevřel oči znovu, spatřil strop světlé místnosti, do které oknem pronikal zvuk kovárny. Pokusil se vstát, ale sténaje klesl zpět do polštářů.

Jeho tělem náhle ve vlnách projela bolest. Jeho tvář se křečovitě zkřivila. Ten, kdo má takové bolesti, přece nemůže být mrtvý, pomyslel si.

Dveře nalevo od něj se otevřely a Craig si vzpomněl na ten hluboký hlas, který se ozval i nyní.

„Jak se vám daří?“ zeptal se kdosi.

Craig zvedl hlavu a spatřil starého muže s rozcuchanými šedivými vlasy, které mu sahaly po ramena. Vypadalo to, že si všiml jeho tázavého pohledu.

„Jmenuju se Jock McNary,“ řekl s úsměvem. „Jsem majitel ranče Cedar Bend. Našel jsem vás včera jižně od Hachity. Ležel jste na cestě. Mezitím jsem se již doslechl, co se vám stalo.“

Vrátily se mu vzpomínky, které však nebolely. To, co se stalo v Hachitě, již byla minulost.

„Chci dál do Mexika,“ řekl Morgan unaveným hlasem. „Prodáte mi koně?“

Jock McNary přikývl. „Máte pravdu,“ řekl. „Člověk by měl na nepříjemné věci zapomenout, aby mu neotravovaly budoucnost. Chtěl bych, abych mohl jednat stejně jako vy. I já bych se rád vzdal Cedar Bendu, ale to si raději podříznu hrdlo, než abych ho nechal tomu zabijákovi Winslowovi.“

Craig Morgan opatrně vstal. „Prodáte mi koně?“ otázal se znovu. Věděl, že je neslušné takto zkrátit rozhovor se svým zachráncem, ale nechtěl už o Winslowovi nic slyšet.

„Jistě,“ řekl Jock McNary. „Ale ještě si jeden den odpočiňte, než pojedete dál. Ten den odpočinku by se vám mohl hodit.“

Craig Morgan si lehl do polštářů a zavřel oči. Myslel na minulost. Neznatelně zavrtěl hlavou. Nechtěl se jí dál zabývat. Jenže myšlenky na přítomnost a na budoucnost byly ještě neradostnější.

Odhrnul deku a přehodil nohu přes okraj postele. Tak zlé jeho zranění nebude. To by včera nevydržel více než čtyři hodiny chůze.

Trochu se mu motala hlava, ale postupně to přešlo. Ve skříňce, jež stála napravo od postele, našel své věci. Oblékl se. Potom přistoupil k oknu.

Pohled ven ho překvapil. Nečekal, že ranč Cedar Bend bude tak velký. Jeho pokoj se nacházel v prvním patře domu, který - soudě podle stínu, jenž vrhal - musel být poměrně velký. Nalevo a napravo stály stodoly a stáje a v prostoru mezi nimi Craig viděl podlouhlé nízké domy, které zřejmě sloužily jako noclehárny pro kovboje.

Z jedné budovy se ozývalo bušení kovářského kladiva. Celkově ranč působil spíš ospalým dojmem.

Craig Morgan vyšel z pokoje a po schodech sešel do haly. U velkého stolu, který stál uprostřed haly, seděl Jock McNary. Snídal. Bylo tam prostřeno ještě pro jednoho.

„Myslel jsem si, že to nevydržíte v posteli,“ poznamenal s úsměvem rančer. „Věděl jsem to, už když jsem včera viděl, jak jste houževnatý.“

Craig Morgan nic neřekl a posadil se vedle něj. Objevila se plnoštíhlá černoška, která mu z velké černé pánve naložila na talíř pět volských ok se slaninou.

„Díky,“ řekl Craig Morgan a usmál se na ni.

Černoška vytřeštila oči. Zřejmě zde to slovo ještě nikdy neslyšela. Neuměle se uklonila a s rozzářenýma očima se rozběhla zpátky do kuchyně.

„A máte přítelkyni na celý život,“ s úsměvem prohodil Jock McNary. Craig se rozesmál - vůbec poprvé za několik týdnů. Pustil se do vajíček, načež šel s rančerem k ohradě, kde si vybral pěkného hnědáka.

Když chtěl zaplatit, JOCK McNary mávl rukou.

„Aspoň mi už toho koně neukradne Winslow,“ poznamenal. „Šetřete si peníze, možná vám brzy budou stačit na to, abyste ode mě koupil tento ranč.“

Craig poděkoval a o hodinu později vyjel na hnědákovi ze dvora ranče dál na jih.

Možná ještě dostane nějakou šanci v Mexiku.

+ + + + +

Johnnie Concho slyšel ty rány už z dálky. Tady v horách nesl vítr zvuky na míle daleko. Dalo se však jen obtížně odhadnout, kde výstřely vůbec padly.

Johnnie Concho neměl zájem pátrat po tom, co ty výstřely znamenají. Tady v divočině si každý musel vystačit sám. Ten, kdo pomáhal druhým, musel počítat s tím, že na to doplatí.

Otočil šedého koně a vjel do úzkého kaňonu, který podle všeho vedl směrem, odkud bylo slyšet výstřely. Hnědá klisna jej následovala.

Kaňon byl stále širší a o půl míle dál odbočoval doleva. Právě odtud se ozvaly rány. Za další půl míle se jeho domněnky potvrdily. Dunění pušek bylo nyní zřetelně slyšet.

Zastavil. Zřejmě bude lepší, když se obrátím, pomyslel si. Náhle oba koně trhli hlavami a klisna rozrušeně zafrkala.

Johnnie Concho otočil šedáka a zajel za několik velkých skal. Vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a vrátil se zpět. Prach, který zvířili jeho koně, se ještě vznášel ve vzduchu.

Potom uslyšel tlumené výkřiky. Z úzkého bočního kaňonu k němu cválali dva jezdci. Jejich nahá bronzová těla se na slunci leskla. Dlouhé černé vlasy držely pohromadě čelenky. V rukou drželi nejnovější winchestrovky.

Johnnie už se bál, že si všimnou zvířeného prachu. Zdálo se však, že mají naspěch. Křičeli na sebe, přičemž mávali puškami.

Po několika vteřinách byli pryč a Johnnie si mohl oddechnout. Vrátil se ke svým koním. Když však vylezl do sedla, strnul.

Začalo se znovu střílet. A ze stejného směru jako předtím. Teprve nyní Johnnie pochopil, proč ti dva Apači spěchali. Pravděpodobně drželi v kleštích nějakého bělocha, který se však úspěšně bránil. A tak jeli pro posily.

Johnnie Concho byl v pasti.

Zpátky už jet nemohl. Nebezpečí, že by vjel Apačům přímo do náruče, bylo příliš velké. Zbývalo mu jen jediné: musel nepozorovaně minout tu postranní rokli a pak pokračovat hlavním kaňonem.

Johnnie okamžitě vyjel. Nesměl ztrácet čas.

Rokle po několika yardech zabočovala, takže Johnnie daleko neviděl. To se mu však jen hodilo. Apači ho také nemohli uvidět.

Pohnal šedáka do lehkého klusu. Příliš ostře jet nemohl, protože by příliš zvířil prach.

Johnnie se dostal jen tři sta yardů daleko. Pak se ocitl uprostřed skalní kotliny. Očima hledal cestu ven, ale marně. Bylo to jasné. Šlo o slepý kaňon. Mohl se sice skrýt za skály, ale dlouho by to v té výhni nevydržel. Slunce stálo přímo nad ním a i ty největší skály vrhaly jen mizivý stín.

Johnnie si povzdechl.

Pořád se dostávám do něčeho, s čím nemám nic společného a co mi přináší jenom problémy, pomyslel si.

Nepřemýšlel dlouho. Rychlým cvalem se vrátil a bez zastavení se vřítil do postranní rokle.

Okamžitě za ohbím poznal, o co jde. Rokle rovněž ústila do kotliny tak jako velký kaňon, ze kterého právě přijel. V průměru měla přibližně dvě stě yardů. Na protějším svahu uviděl obláček bílého dýmu. Podle tlumeného zadunění poznal, že jde o starou sharpsku.

O chvíli později spatřil snědé postavy indiánů. Museli uslyšet dusot jeho koně, ale vůbec se neotočili. Pravděpodobně si mysleli, že se vrací jejich bratři.

Johnnie držel v ruce winchestrovku. Nestřílel, protože chtěl nejdřív vědět, kolik rudochů tam vlastně je.

Málem tak promeškal vhodný okamžik.

Šedák zafrkal a Johnnie se v tom okamžiku vrhl ze sedla. Ucítil závan po kulce, dopadl do prachu a převalil se za trnitý keř.

Jeho winchestrovka vyplivla oheň a dým. Apač, který na něj střílel, rozhodil ruce a s výkřikem se zřítil ze skalního výčnělku, na němž stál.

Oba další Apači, kteří se zcela soustředili na protilehlý svah, vyděšeně vyskočili.

Johnnie neváhal. Tentokrát vypálil ještě dřív, než ho indiáni odhalili. Jednoho Apače zasáhl do břicha a na posledního z nich už nemusel střílet. Skácel se k zemi a Johnnie uviděl velkou díru, která mu zela v zádech. Chlapík tam nahoře musel mít pěkně velký kalibr.

Johnnie ještě několik minut ležel na zemi. Nevěřil, že tam už nejsou žádní další rudokožci. Nic se však nehýbalo. Pohlédl ke svým koním, ale ti nevykazovali známky neklidu. Pomalu vstal. Výkřik, který se ozval z protilehlého svahu, uslyšel až v posledním okamžiku. Prudce se otočil.

Vytřeštil oči.

To je konec, pomyslel si, když spatřil tři Apače.

Jeho tělo reagovalo automaticky. Johnnie věděl, že proti Apačům s jejich dalekonosnými puškami nemá šanci, ale byl to bojovník zvyklý rvát se do posledního dechu.

Vypálil současně s nimi. Mezi třeskem výstřelů z winchestrovky se ozvalo tlumené zadunění.

V tetelícím se vzduchu viděl, jak ty tři Apače, kteří stáli jen třicet yardů od něj na úzkém skalním výčnělku, srazila neviditelná pěst. Pušky jim vypadly z rukou. Dva se skáceli do hlubiny po hlavě, třetí sjel po strmém skalním svahu a zanechal za sebou krvavou stopu.

Johnnie si utřel pot z čela. Ještě nikdy nebyl tak blízko smrti. Za ním se ozval výkřik, a když se otočil, uviděl staršího muže, který stál na skalní plošině a mával nad hlavou karabinou.

Johnnie sebou trhl, když uslyšel hlas z opačného směru.

„Hej, chlapče! Ne abys na mě střílel, až půjdu dolů.“

„Jestli nenosíš čelenku a bederní roušku, tak je to v pořádku!“ zvolal na něj Johnnie.

O chvíli později se za skálou, na níž zemřeli tři Apači, objevil roztrhaný klobouk. Johnnie spatřil vrásčitý, zjizvený obličej. Pod zaprášeným stetsonem byly vidět šedivé vlasy. Muž na sobě měl propocenou rozedranou košili. Na levé straně jeho hrudi byla patrná světlá skvrna.

Johnnie čekal, až přijde až k němu.

„Už žádní Apači?“ otázal se.

Muž zavrtěl hlavou.

„Dva odjeli, asi pro posily,“ řekl. „Chtěl jsem je skolit, zrovna když ses objevil a vjels do toho slepého kaňonu jako nějaký greenhorn.“

Johnnie se na muže usmál. Líbil se mu. Při bližším pohledu viděl, že není tak starý, jak si zprvu myslel.

„Johnnie Concho,“ řekl a podal muži ruku.

„ Craig Morgan,“ odvětil ten druhý a zazubil se, když Johnnie užasle zvedl obočí.

„Tamten Craig Morgan?“ otázal se Johnnie, načež chápavě přikývl. „Tak od toho ta světlá skvrna na košili. To už jste odložil hvězdu?“

„Jen se na mě podívej, chlapče,“ řekl Craig Morgan. „Pro lidi už jsem příliš starý na to, abych jim zaručil ochranu. Nikdo už mě nechce. Takže jsem si řekl, že začnu nový život v Mexiku. A sotva sem přijedu, už mám na krku trable.“

„A já už mám Mexika plné zuby a chci do Států,“ poznamenal Johnnie. „Nechtěl jsem se tady do tohoto míchat, ale nešlo to.“

„Jsi s tou winchestrovkou dobrý,“ řekl Craig a kývl hlavní brokovnice na Johnnieho zbraň.

„S revolverem jsem ještě rychlejší, pane Morgane,“ usmál se Johnnie.

„Říkej mi Craigu,“ podotkl Morgan. „Pane v tomto kraji zní tak trochu komicky.“ Pohlédl na protilehlý svah a dodal: „Myslím, že bychom se měli postarat o toho chlápka, který to všecko spískal. A potom bychom měli zmizet dřív, než přijedou jejich posily.“

Johnnie přikývl a spolu pak zamířili na protější svah. Craig tam z jedné jeskyně vyvedl svého hnědáka. Johnnieho šedák na zapískání přiběhl sám a klisna přiběhla za ním.

+ + + + +

Starý muž v plátěných bílých kalhotách byl štěstím celý bez sebe a neustále objímal své dva zachránce, obzvlášť Johnnieho.

Bez přestání mluvil a Craig rozuměl jen málo, protože španělsky mluvil jen lámaně. Slyšel však, jak pořád opakuje dvě slova: amigo gringo.

Craig a Johnnie se rozhlíželi kolem. Ta plošina byla větší, než se zespodu zdálo. Ve skalní stěně zelo ústí jeskyně, jehož okraje byly zpevněné trámy. Táhla se tam jakási přírodní skalní hradba, jíž ten Mexičan vděčil za to, že Apače tak dlouho odrážel.

„Vysvětli mu, že musíme co nejdřív zmizet, hochu,“ řekl Craig.

Johnnie muži skočil do řeči a pověděl mu, že se brzy objeví další Apači a že si má sbalit věci a zmizet s nimi.

Starý muž však zavrtěl hlavou. Nechtěl s nimi odjet. Za žádnou cenu.

Craig rozuměl, co říká, a rozzuřil se. „Pak si tu zhebni,“ zavrčel na něj.

Mexičan mávl rukou.

„Apači už nejsou nebezpeční,“ řekl lámanou angličtinou. „Těch pět bojovníků pochází z kmene Pablitos, který má jenom dvanáct rodin. Ti už dají dohromady nanejvýš osm mužů.“

„Proč tu chceš za každou cenu zůstat?“ zeptal se Johnnie.

Mexičan na ně chvíli mlčky hleděl. Vypadalo to, že přemýšlí, zda těm gringům může důvěřovat. Nakonec přikývl a řekl: „Zlato, amigo gringo. Našel jsem zlatou žílu a nepůjdu pryč, dokud ji nevykopu.“

„K čemu ti bude zlato, když budeš mrtvý?“ prohodil Craig.

Starý muž se na ně zamračil. Chtěl z jejich tváří vyčíst reakci na slovo zlato. Starší gringo nehnul ani brvou, ale ten mladší vytřeštil oči. Ale ani u něj Mexičan nespatřil ani stopu po chamtivosti. To ho potěšilo. protože věděl, že by už bylo po něm, kdyby jeho dva zachránci měli méně skrupulí. Vždycky se vyznal v lidech.

Craig pokrčil rameny. Otočil se a chtěl jít po úzké pěšině ke svému koni.

„Eh, seňore!“ zvolal Mexičan a Craig se zastavil. „Dám vám návrh. Zůstanete tu se mnou a pomůžete mi proti Apačům - a za to si vytěžené zlato rozdělíme na tři díly.“

Chvíli tam nahoře zavládlo ticho. Byly slyšet jen skřeky kroužících supů. Craig Morgan přemýšlel. Tak jako tak nevěděl, kam má jet. A možná by mu to zlato, které mu ten muž nabízel, zajistilo poklidný a bezstarostný život.

Pohlédl na Johnnieho Concha a řekl: „Na mně to nezávisí. Já nic v plánu nemám.“

Johnnie neváhal dlouho. Státy mu neutečou a tady v horách nehrozilo nebezpečí v podobě svůdných dcer hacienderů.

„Bueno,“ řekl a podal Mexičanovi ruku. „Kolik by to mohlo hodit?“

„Zatím jsem vytěžil zlato za nějakých 200 tisíc pesos,“ odvětil muž, „ale je tam toho určitě ještě tak desetkrát tolik.“

Craig a Johnnie zkameněli úžasem. Nechtěli věřit vlastním uším. Zlato za 200 tisíc pesos? To bylo pro každého 66 tisíc pesos. To by jim stačilo až do konce života, pokud by si nežili na vysoké noze.

Mexičan se vesele zasmál a Morgan s Conchem už si mysleli, že to byl jen vtip. Jenže potom je postrčil k ústí jeskyně.

Jejich oči si jen pomalu přivykaly na temnotu. A pak uviděli, že za ústím se klene mohutný dóm. Cítili muly, a když Mexičan zapálil louč, spatřili v jednom rohu lasovou ohradu, v níž stálo šest mul. Po úzké římse slezli dolů a dorazili do boční chodby. Na jejím počátku bylo vidět, že byla uměle rozšířena člověkem. Pak se ocitli před vlhkou stěnou, jíž se táhl lesklý pruh, jenž se v záři louče třpytil.

Johnnie ještě nikdy neviděl něco takového. Hleděl vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy. Byl to impozantní pohled. Když pomyslel na to, že třetina toho zlata bude patřit jemu, nejraději by začal křičet radostí, ale včas se ovládl. Otočil se a uviděl, jak si ho starý muž pozorně prohlíží. Dobře věděl, na co Mexičan myslel.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Neboj se, nezamotá se mi z toho hlava,“ řekl. „Ale je to skvělé dívat se na něco takového.“

„To mě těší, amigo gringo,“ řekl usmívající se muž.

Craig žílu ohmatal. Kdysi viděl jednu takovou zlatou žílu u Pikes Peaku v Coloradu, ale nebyla tak mocná jako tady tato. Craig náhle pochopil, že starý muž cenu zlata ve skále odhadl špatně. Musí tam být zlata za víc než milion dolarů. Hned jim to sdělil.

Mexičan přikývl.

„Já vím,“ podotkl. „Ale žíla se táhne do hloubky skály.Potřebovali bychom stroje na to, abychom z ní zlato vytáhli. Nejdřív jsem si myslel, že bych použil dynamit. Zkusil jsem to s jednou náloží. Bál jsem se, že mi celá hora spadne na hlavu. Jedna nálož však nestačila. Kdybych vzal dvě nálože, ležel bych teď pohřbený pod skalním masivem a nikdo by to zlato nikdy nenašel.“

Vrátili se do hlavního dómu a potom šli ven. Johnnie po úzké pěšině přivedl koně, načež si na plošině sedli k ohni, který muž rozdělal, aby uvařil hrnec kávy. Řekl jim, že se jmenuje Pablo Camargo a že už více než dvacet let hledá zlato v Sierra Peňuelas. Mexičané ho považovali za blázna a Apači ho zatím nechávali na pokoji. Teď však museli zavětřit, že něco našel.

„Normálně se Apači o žlutý kov nezajímají. Ale asi se dozvěděli, co všechno se za něj dá koupit,“ poznamenal Pablo Camargo. „Chtěl jsem jim něco dát, protože jsem to našel na jejich území, jenže oni chtěli všechno. Už tři dny mě tu obléhali, ale neodvážili se na mě zaútočit. Myslím, že mě chtěli vyhladovět.“

Srkali horkou kávu.

„Jak to, že to vlastně ještě nezjistil Loco Benito?“zeptal se náhle Johnnie Concho.

Starý muž zbledl.

„El diablo!“ hlesl. „Jaks na něho přišel?“

„Před pár týdny jsem zastřelil několik jeho mužů,“ řekl Johnnie. „A před nedávnem jsem slyšel, že má pobývat někde tady.“

Starý Camargo zaklel.

„Měli bychom si s tím kopáním pospíšit a co nejdřív zmizet,“ řekl Morgan.

Pablo Camargo přikývl.

„Budu držet hlídku,“ řekl. „Kromě toho jsem už svůj podíl nakopal. Vy jste mladší a silnější než já. Myslím, že večer už budeme mít všichni dost. Pak bychom pod rouškou tmy mohli zmizet.“

Johnnie a Craig odešli do jeskyně a pustili se do práce. Naštěstí tam bylo chladno. Usilovně pracovali a po třech hodinách si museli odpočinout, protože dál už nemohli. Jejich těla se koupala v potu, jejich plíce sípaly jako dmýchadla.

Craig si se zaklením prohlížel mozoly na dlaních. Tvrdá práce ho unavovala víc než Johnnieho Concha, který se v posledních třech měsících jako krotitel divokých koní udržoval v kondici. Johnnie také nakopal mnohem víc zlatonosného kamení, ale to po chvíli nebylo poznat, protože všechno házeli na jednu hromadu.

Když chtěli o čtvrt hodiny později začít znovu, uslyšeli výkřiky Pabla Camarga. Odhodili krumpáče a rozběhli se ven.

Apači byli opět na místě.

Johnnie a Craig se vrhli vedle Mexičana za přírodní hradbu a pohlédli dolů do údolí. Šlo o šest bojovníků. Ječeli a hrozili pěstmi, ale nevypadalo to, že by je chtěli napadnout.

Johnnie viděl, jak odvlékají mrtvé a nakládají je na poníky, které měli přivázané za balvany. O něco později kaňon zase opustili. Ještě dlouho slyšeli jejich žalozpěvy.

„Smutek za mrtvé budou držet nejméně tři dny,“ řekl Pablo Camargo. „Do té doby se jich nemusíme bát.“ Tázavě pohlédl na své nové společníky.

„Jak jste daleko?“

„Máme už dvakrát tolik co ty,“ s úsměvem řekl Johnnie Concho.

Starý muž vyskočil a zamával Johnniemu před nosem sharpskou.

„To je vděk!“ vykřikl. „Tak já ho nazvu amigem gringem a on mě teď oloupí…“ Dál tam šermoval s karabinou, a teprve když se Craig Morgan začal smát příliš nahlas, Mexičan poznal, že si něj ti dva gringové dělají legraci.

„To starému člověku nemůžete dělat,“ řekl Pablo Camargo. „Teď, když už mám trochu peněz, chci žít ještě dvacet let.“

Zůstal venku na plošině, zatímco Johnnie a Craig se znovu dali do práce. Nechtěli riskovat. Bylo jasné, že Apači se v nejbližších třech dnech pravděpodobně neobjeví, ale Pablo věděl, že udržují vztahy s Locem Benitem. A jestli se král desperados Sierra Peňuelas dozví o zlatě, vypukne v kaňonu peklo.

Johnnie a Craig dřeli jako ještě nikdy v životě. Však se jim to také vyplatilo jako ještě nikdy v životě. Zdráhali se pustit k tomu i starého Pabla. Házeli všechno na jednu hromadu, rozdělit si to chtěli až později.

V noci spali čtyři hodiny a po snídani se znovu pustili do práce. Každou hodinu si udělali na deset minut přestávku. Ztratili ponětí o čase. Až Pablo jim musel říct, že se blíží večer.

Brzy museli kopat stále hlouběji do skály, až přišel okamžik, kdy Johnnie řekl: „Nemá to smysl, Craigu. Stálo by nás to příliš mnoho sil a vytěžili bychom jen trochu.“

Craig přikývl. Kladívko mu vypadlo z ruky. Posadil se a zády se opřel o skálu. O několik vteřin později usnul.

Johnnie šel ven na plošinu, kde Pablo hlídal. Slunce již stálo nad horským hřebenem na západě. Za dvě hodiny se mělo stmívat.

„Jsme hotoví, Pablo,“ řekl Johnnie. Na rtech měl spokojený úsměv.

Pablo mu položil ruku na rameno a poznamenal: „Odpočiň si, amigo gringo. Připravím muly. Pak je můžeme naložit a vyjet.“

Johnnie přikývl. Posadil se a zády se opřel o skálu. Chvíli ještě myslel na to, že by bylo lepší hlídat kotlinu, ale potom usnul.

+ + + + +

Johnnie Concho tiše zaklel, když se znovu probudil. Byla tma jako v pytli a podle postavení hvězd poznal, že spal nejméně pět hodin.

Vyskočil a vyhlédl přes skalní hradbu do kotliny, která byla jen slabě osvětlena svitem hvězd. Kolem tiše proletěla sova. Jinak neviděl nic podezřelého.

Z jeskyně se ozývaly nějaké zvuky. Johnnie slyšel frkání mul a nějaké šoupání. Šel do jeskyně. Málem strhl plátěnou deku, která visela ve vchodu.

Jeskyně byla uvnitř osvětlená tuctem pochodní. V jejich mihotavém světle na vysokých, rozeklaných stěnách poskakovaly ďábelské stíny.

V lasové ohradě právě Pablo s Craigem nakládali těžký vak na hřbet muly.

Craig se na něj zazubil a řekl: „Tak co, vyspal ses, chlapče?“

„Sakra, mohli jste mě vzbudit,“ láteřil Johnnie. „To už bychom dávno byli hotoví. Teď jste oba dva vyřízení a já na vás ještě budu po cestě muset dávat pozor.“

Starý Mexičan se zasmál.

„Neměj obavy, amigo gringo,“ řekl. „Starý Pablo zná sierru jako vlastní boty. A když usnu, tak má Lisa najde cestu sama. Stačí jen, když jí pošeptám do ucha, kam chci jet.“ Poplácal mulu po krku a ta po něm chňapla velkými žlutými zuby.

Pablo Camargo se zazubil.

„Nemá ráda, když ji chválím v přítomnosti cizích lidí,“ řekl.

Johnnie Concho s úsměvem zavrtěl hlavou. Ten Mexičan byl bizarní figurka a on už chápal, proč ho lidé považovali za blázna.

Johnnie přiložil ruku k dílu a za půl hodiny naložili všech šest mul. Lisa sice protestovala, že i ona musí něco nést, ale Pablo přece mohl jet i na Johnnieho klisně.

Mexičan nechal své nářadí v jeskyni. Až na jídlo a čtyři velké láhve s vodou s sebou nic nebrali. Vedl muly s Lisou v čele po úzké pěšině, po které mohl jít i se zavázanýma očima. Ani muly se tam nebály. Vypadalo to, že Camargo tudy v noci chodíval často.

S koňmi už to bylo těžší. Hnědá klisna byla poměrně klidná, protože vyrostla v horách. Šedáka Johnnie držel pevně za uzdu. Čas od času vystrašeně zařehtal. Velmi neklidný však byl Craigův hnědák. Všemi čtyřmi se zapíral, když ho Craig chtěl táhnout dolů násilím. Nedalo se nic dělat. Craig neustále klel a uklidnil se teprve tehdy, když se u něj objevil Pablo.

Starý Mexičan potřásl hlavou.

„Tak se s koňmi nezachází,“ řekl. „Běž dolů, já už toho hnědáka přivedu.“

Craig na něj skepticky pohlédl, ale nezbývalo mu nic jiného než na jeho návrh přistoupit.

Pablo Camargo odvedl hnědáka stranou za balvan. Pak vylezl nahoru a nad ústím jeskyně strhl malou kamennou lavinu, která se zřítila na plošinu a zavalila ústí jeskyně.

Když se rozhostil klid, znovu sešel dolů k hnědákovi, který stál s chvějícími se slabinami za balvanem. Kamenná lavina ještě zvětšila jeho strach. Pablo ale k němu nyní tiše promlouval španělsky a hnědák se po chvíli uklidnil a nechal se bez odporu odvést po úzké pěšině dolů.

Tam se jeho uzdy chopil Craig, který obdivně pohlédl na Mexičana a otázal se: „Jak se ti to podařilo, Pablo?“

„Bavil jsem se s ním a ptal se ho, co si o něm asi tak pomyslí ta hezká klisna, když bude dál tak ustrašený. A tak přikývl a řekl: „Máš pravdu, Pablo.“ A potom jsme sešli za vámi.“

Johnnie se tiše zasmál, když uviděl Craigův nechápavý výraz, ale pak zase zvážněl a otázal se: „Víte vůbec, kam pojedeme?“

Craig přikývl.

„Bavili jsme se o tom předtím v jeskyni,“ řekl. „Pablo ví, že tady v Mexiku by se se svým zlatem nemohl ukázat. Musel by zaplatit tolik poplatků úřadům, milici, starostovi města, četníkům a kdoví komu ještě, že jemu samotnému by skoro nic nezbylo. Ne, musíme s těmi mulami přes hranici do Nového Mexika. A musíme se postarat o to, abychom se vyhnuli banditům Loca Benita a vojákům z Fort Antelope Wells. Za hranicí znám jednoho rančera. Je to poblíž Hachity, na tom ranči bychom si mohli odpočinout. Tam budeme moct přemýšlet o tom, jak naložíme s tím zlatem.“

Johnnie přikývl. Chtěl udělat něco podobného. Tady v Mexiku by gringům, jako byl on a Craig Morgan, to zlato jednoduše sebrali a poslali by je k čertu. Ne, neměli jinou možnost než zlato přepravit do Států. Doufal jen, že Pablo Camargo zná nějakou stezku, kterou by se vyhnuli vojákům číhajícím na pašerácké bandy.

Pablo se vyšvihl na hřbet své hnědé klisny.

Každý z nich za sebou táhl dvě muly.

Vedení se ujal Pablo. V ústí kaňonu nějakou dobu čekali, ale zdálo se, že Loco Benito o tom zlatu skutečně neví. Možná si Apači spočítali, že by jim nic nezbylo, kdyby se o tom Benito dozvěděl.

+ + + + +

Jeli celou noc a odpočinuli si teprve za úsvitu. Muly a koně byli poměrně čerství, protože Pablo zvolil rychlost, která je příliš neunavila. Napojili koně a muly a po dvou hodinách znovu vyrazili.

V tom vedru museli zpomalit. Čas od času se Lisa, vůdčí mula, prostě a jednoduše zastavila a Pablo jí musel promluvit do duše, než pokračovala dál.

Už se nacházeli nějakých dvacet mil od hranice a doufali, že v noci ji překročí. Na Loca Benita skoro zapomněli, protože věděli, že banditský král by se nikdy neodvážil přes hranici.

Craig však uviděl dva muže, když se náhodou ohlédl, protože jedna z jeho mul dělala problémy. Byli dvě míle za nimi. Jejich postavy byly v tetelícím se vzduchu vidět jen nejasně, ale přesto jim neunikly zkřížené nábojové pásy na prsou. To bylo neklamné znamení toho, že jde o bandity. A v té oblasti to znamenalo, že jde o lidi Loca Benita. Zřejmě měli namířeno přímo k nim.

„To jsou špehové,“ řekl tiše Pablo. „Mají nás. K hranici už se nedostaneme. Jedině kdybychom tu muly nechali stát a jeli tryskem dál jen na koních.“

Johnnie Concho přijel k jeho hnědé klisně a podal Mexičanovi uzdy svých dvou mul.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Craig.

„Jestli jsou to špehové, tak je zneškodním dřív, než Benitovi něco řeknou,“ odpověděl klidným hlasem Johnnie. „Jeďte dál. Já vás doženu. Kromě toho vím, kde je náš cíl.“ Otočil šedáka a dodal: „Jeď, Pablo. Až tam k tom kopci. Až budeme za ním, odbočím.“

Mexičan nic neřekl. Tušil, že mladého gringa nepřemluví. Táhl za sebou dál čtyři muly a pomalu jel k určenému kopci. Craig jej s bručením následoval. Nelíbilo se mu, že se měli rozdělit. Domníval se, že větší šance budou mít, když zůstanou spolu. Ale i on viděl Johnniemu na očích, že jeho rozhodnutí nic nezvrátí.

„Hodně štěstí, amigo gringo,“ řekl tiše Pablo, když dvěma banditům zmizeli z dohledu.

Johnnie s úsměvem kývl na své dva druhy a pobídl šedáka ostruhami. Skloněn k jeho krku cvalem objel kopec a zmizel v mělkém údolí, které vedlo přímo na jih. Doufal, že dva špehové nebudou příliš spěchat, protože neměl chuť bojovat proti celé bandě Loca Benita. Chtěl je předehnat, nemínil připustit, aby je prozradili Benitovi.

Za čtvrt hodiny je spatřil znovu. Povedlo se. Předstihl je. Stáli na návrší a hleděli na něj. Dělilo je pouze tři sta yardů. Pravděpodobně přemýšleli, co to znamená. Poznali ho? Věděli, že jel za nimi? Pak také věděli, co má za lubem.

Johnnie neztrácel čas. Vydal se přímo k nim. Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a sáhl dozadu po srolované dece, v níž měl brokovnici. Obě zbraně si položil přes sedlo. Levou nohu povytáhl, aby se mohl lépe opřít, kdyby musel střílet.

Bandité ho nepoznali. Cekali, až byl dvacet yardů od nich, a zubili se na něj. Johnnie jim viděl na očích, co si o něm myslí. Považovali ho za nějakého tupého gringa, který jim vjel do náruče jako jehňátko, které hledá ochranu u vlka.

Úsměvy jim však ztuhly na rtech, když spatřili brokovnici. Nechali se ošálit tím, když Johnnie demonstrativně strčil winchestrovku zpátky do sedlového pouzdra.

„Co to má být, amigo?“ zeptal se chraplavým hlasem jeden z nich. „Ty nás chceš oloupit?“

Johnnie s úsměvem přikývl.

„Ty jsi moudrost sama, hombre,“ řekl. „Jsem arcilump a mou největší specialitou jsou mexičtí banditi.“

V levé ruce držel brokovnici. Její hlavně mířily přímo mezi dva bandity.

Ti pochopili, co jim hrozí, a jeden se pokusil odjet kousek dál. Johnny však jen zavrtěl hlavou.

„Nedělej to, hombre. Touto věcičkou tě rozstřelím na dvě poloviny.“

Muž byl bledý jako kalhoty Pabla Camarga a Johnnie z jeho očí vyčetl, že ví, co by se s nimi stalo, kdyby to zmáčkl. Možná právě proto nesáhli po koltech.

Právě v okamžiku, kdy na to Johnnie pomyslel, jeden z banditů vykřikl a tasil kolt.

Johnnie mohl vypálit z brokovnice a oba je sekaným olovem smést ze sedel. Viděl však, že druhý bandita se vůbec nepohnul.

Johnnie reagoval neuvěřitelně rychle. Bandita ještě ani nestačil zvednout hlaveň koltu, když tu třeskl Johnnieho remington.

Jeho kulka banditovi provrtala pravou ruku, v níž držel zbraň. Hlaveň brokovnice nyní mířila na břicho jeho kumpána, který držel ruce nad hlavou.

„Příště ochutnáš sekané olovo,“ procedil Johnnie mezi zuby. „A teď zahoďte kolty a nože. A jestli někdo z vás jenom mrkne, tak ta brokovnice vystřelí sama od sebe.“

Dvěma prsty vytáhli své zbraně, jichž u sebe měli plno, a nechali je spadnout na zem. Nezapomněli ani na ty nejmenší nože. Mezitím neustále vyděšeně pohlíželi na hlavně brokovnice, jejichž ústí jim připomínala oční otvory lebky.

Když si odepnuli opasky, přikázal jim Johnnie, aby slezli z koní a aby si svlékli kalhoty a vyzuli holínky. Vůbec neprotestovali. Stačilo kývnout brokovnicí a poslechli.

Muž s prostřelenou rukou měl s vyzouváním problémy, takže mu musel pomoci jeho druh.

Potom je Johnnie zahnal několik yardů dál.

Sesedl a vzal si jejich zbraně. Strčil je do špinavých kalhot, jejichž nohavice svázal. Pak spoutal jejich koně, hodil kalhoty i boty přes sedla a vylezl na svého šedáka.

Kývl na bandity a řekl: „Pěší pochod vám neuškodí. Měli byste si trochu zpevnit břicha.“

Jeden z banditů směrem k němu plivl, ale Johnnie mu to neměl za zlé. Měli přece proč se na něj hněvat.

Otočil svého šedáka a pomalu se vydal na sever. Oba koně banditů táhl za sebou. Chtěl je vzít až k hranici, aby si mohl být jist, že se nevrátí ke svým pánům.

Jel pomalu, protože nemohl svého šedáka hnát. Jízda na jih zvíře vyčerpala.

Když se setmělo, pustil oba banditské koně. Kalhoty se zbraněmi a boty hodil do jedné škvíry, kde je nikdo nemohl najít. Hodinu spal.

Probudilo ho frkání koně. Okamžitě poznal, že to je jeho šedák.

Chopil se brokovnice a vyskočil. Teprve potom spatřil oba banditské koně. Neodběhli. Stáli těsně vedle sebe u jednoho balvanu a poulili na něj oči.

Johnnie podle postavení hvězd poznal, že ještě není půlnoc. Přemýšlel, jestli by se měl pokusit hledat stopy mul a jet za nimi. To však ve tmě bylo skoro nemožné.

Vrátil se tedy na šedákovi na cestu, jež vedla do Fort Antelope Wells. Koneckonců se neměl čeho obávat. Jeho zlato bylo propašováno přes hranici několik mil na západ odtud.

Loca Benita setřásli. Ten by se nikdy neodvážil přes hranici, protože dobře věděl, že by ho každý voják a každý marshal pověsil na nejbližším stromě, kdyby jim padl do rukou.

Loco Benito měl ze svých pašeráckých dob na rukou příliš mnoho krve.

Johnnie jel volným krokem. Měl čas. Byl si jist, že Pablo Camargo a Craig Morgan minou průsmyk San Luis a budou dál pokračovat podél Peloncillo Mountains na sever. Teprve za Animas Peak se chtěli vydat na východ, přes Animas Mountains.

Za ranního šera dorazil do průsmyku San Luis. Viděl až na planinu kolem Animas, ale své dva druhy ani muly nespatřil.

Nic jiného nečekal. Pablo Camargo byl protřelý a táhl na sever po tajných stezkách.

Zato Johnnie uviděl něco jiného. Podle oblaku prachu muselo jít o kavaleristickou patrolu o síle nejméně dvanácti mužů. A museli mít naspěch. Že by objevili jejich muly?

Johnnie se vydal z průsmyku dolů. Na chvíli ztratil patrolu z očí, ale když konečně dorazil na planinu, opět ji spatřil. Jela na jih.

Náhle třeskly výstřely. Nedaleko vojáků se ve vzduchu vznášela oblaka prachu. Johnnie upřeně hleděl tím směrem a po chvíli poznal, že jde o dva oblaky, které se pohybují směrem na jih.

Johnnie Concho se usmál. Benito se skutečně odvážil přes hranici. A při tom vjel do náručí patrole.

Johnnie otočil svého koně na sever. Najednou si byl jistý, že Pablo Camargo a Craig Morgan to dokážou. Odpoledne už to budu vědět přesně, říkal si, to je už doženu.

Svižně jel dál. Šedák se na rovině cítil mnohem lépe a na jízdě to bylo vidět. Po dvou hodinách dorazili k první studánce. Johnnie by ji minul, kdyby nespatřil muže, který u ní napájel koně.

Johnnie jel opatrně blíž. Nemínil riskovat. Možná to byl někdo z gringů, které měl ve svém mužstvu Loco Benito.

Ten muž však byl pouze neškodný kovboj, který měl přihnat pro svého rančera několik krav z Douglasu.

Johnnie mu napovídal něco podobného. Nechal si od toho muže popsat cestu k dalšímu prameni, naplnil si láhev a jel dál na sever.

Kolem poledne dorazil k další studánce. Když uviděl stopy, srdce mu poskočilo radostí. Viděl totiž otisky kopyt dvou koní a šesti mul. To tedy znamenalo, že Pablo Camargo a Craig Morgan v pořádku překročili hranici.

Tentokrát se dlouho nezdržoval. Napojil šedáka a jel dál. Stopy, které tam viděl, byly nanejvýš jednu hodinu staré.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne před sebou spatřil tmavé body, které se rychle přibližovaly. Brzy už rozeznával oba jezdce a šest mul s nákladem na hřbetě.

Johnnie byl v pokušení vytáhnout revolver a vystřelit do vzduchu, ale ovládl se. Řekl si, že oslavy počkají, až bude v ruce držet peníze za to zlato.

Hlavou se mu honily myšlenky. Teprve nyní si uvědomil, jak blízko je tomu, aby se stal bohatým člověkem.

Dvě stě tisíc pesos, tvrdil Pablo. To byla skoro ta samá suma v dolarech. A Craig mu řekl, že cenu toho zlata odhadl na dvojnásobek toho co Pablo.

To by znamenalo sto třicet tisíc dolarů pro každého z nich.

Johnniemu se zamotala hlava.

Pane Bože, pomyslel si, za to si můžu koupit celou Ameriku!

Největší suma, jakou kdy držel v prstech, bylo dvě stě deset dolarů, které vyhrál v pokeru. Za tyto peníze si žil čtyři měsíce jako král.

Johnnie začal počítat, ale dvě stě deset dolarů s bohatstvím, jež ho čekalo, porovnat nedokázal.

Pablo a Craig zastavili. Johnnie si toho všiml, teprve když byl u nich. Natolik byl zahloubán do svých myšlenek.

Pozdravili se pouze úsměvy. Všichni cítili, že jsou rádi a současně i hrdí na to, že se jim to podařilo.

Johnnie se opět ujal dvou mul, načež se vydal dál k Animas Peak, na jehož severním svahu chtěli překročit hory, aby se dostali na cestu vedoucí do Hachity.

+ + + + +

K ranči Cedar Bend přijeli za setmění. Craig byl neklidný, protože cítil, že na ranči něco není v pořádku. Po cestě v této pusté krajině viděli hloučky dobytka se značkou W.

Ačkoli se Craig nevyznal ve značkách v tom kraji, věděl, že to není značka ranče Cedar Bend. Spíše se domníval, že půjde o značku ranče Winslow. A co dělal tento dobytek na pastvinách Cedar Bendu? Že by to starý Jock McNary vzdal a prodal svůj ranč Emersonu Winslowovi?

Craig si to nedovedl představit. Dokázal odhadnout lidi a na Jocku McNarym viděl, že ten se neskloní před nikým.

Ne, muselo se stát něco jiného. Emerson Winslow určitě použil všechny páky, aby jednou provždy vyřešil otázku moci na prérii.

Craig Morgan zastavil svého hnědáka a pohlédl na ranč, na němž panoval naprostý klid. Nikde nikdo, ani žádný pes nebo slepice na dvoře.

Johnnie a Pablo se rovněž zastavili. Tázavě na sebe pohlédli. Všimli si Craigovy nejistoty a čekali, že jim řekne, co se to tam dole stalo.

Craig tiše zaklel a krátce jim pověděl o situaci v kraji.

„Ale nevěřím, že by Jock McNary prodal ranč Winslowovi,“ dodal na závěr. „Ten chlápek byl paličatý jako bizon.“

Johnnie Concho se rozhlížel po krajině. O takovém ranči vždycky snil. Měl tu poněkud vyprahlou, sluncem spalovanou zem rád. Věděl, že jsou i lepší pastviny. Byl nahoře ve Wyomingu a viděl tam sytě zelená údolí. Necítil se tam však dobře. Miloval pálící slunce a rozeklané hřebeny sierr, jež se táhly daleko do Mexika.

„Kolik ten Skot chtěl za svůj ranč?“ otázal se náhle a jeho druhové na něj užasle pohlédli. Potom to Craigovi došlo.

„Ty myslíš…“ otázal se.

Johnnie přikývl.

„Ten ranč se mi líbí a myslím, že jeho cena je menší než polovina mého podílu.“

Craig na svého mladšího společníka vrhl skeptický pohled. „Copaks nepochopil, co jsem ti právě říkal? Na ten ranč má zálusk jeden mocný muž, který se nezastaví před ničím.“

„McNary je starý,“ opáčil Johnnie. „A já jsem mladý a mám rychlý revolver.“

Craig se zamyslel. Sesedl z koně a klekl si k jednomu vyschlému keři. Rozhlédl se po ranči, který skutečně vypadal velkolepě. Že by byl Cedar Bend jeho poslední šancí? Ne, to určitě ne. Se svým podílem mohl začít nový život všude.

Craig však věděl, že to, co hledal, není finanční zajištění. Potřeboval nové výzvy. Teď možná ještě víc než kdysi. Pomyslel na to, co se stalo před dvěma týdny.

Vzpomínal na brutální tvář a podlé oči mohutného rančera a viděl, jak pokynul rukou na jednoho ze svých pistolníků, aby se postaral o zkrachovalého marshala.

Craig se prudce zvedl.

„Jestli je ten ranč na prodej,“ tiše se zeptal a pohlédl Johnniemu Conchovi do očí, „vzal bys mě jako svého společníka, chlapče?“

Johnnie byl v první chvíli zaražený, takže nebyl schopen odpovědět. Potom však starému muži podal ruku a zároveň pohlédl na Pabla Camarga, jenž rovněž slezl z koně.

Starý Mexičan pokyvoval hlavou.

„Já nevím,“ řekl. „Vlastně jsem si za své zlato chtěl koupit pěkný dům v Chihuahue a užívat si tam podzimu života s nějakou mladou indiánkou a spoustou vína.“

„Není důvod, proč bys to nemohl dělat i tady,“ poznamenal Johnnie. „Slibuju ti, že u nás budeš mít dvě děvčata a víc vína, než budeš moct vypít.“

„Proč bych potom jezdil do Chihuahuy?“ zamumlal Pablo a s úsměvem přikývl.

+ + + + +

Craig se na ranči trochu vyznal, a tak se ujal vedení. Pablo měl zůstat nahoře s mulami, zatímco on s Johnniem měli jet na ranč a zjistit, co se tam stalo.

„Pospěšte si,“ zabručel Pablo. „Muly tu s tím nákladem nevydrží stát celou noc.“

„Hlavně když nám nezdrhneš s tím zlatem,“ s úsměvem poznamenal Johnnie.

Pablo začal láteřit nad takovou nevděčností a oni slyšeli jeho nadávky, dokud nesjeli až dolů k ranči.

Craig počítal s tím, že každou chvíli třesknou výstřely, jejichž se stanou obětí. Kdyby byl na Winslowově místě, nechal by ranč hlídat několika muži.

Nic se však nestalo. Nerušené dorazili k nízkým budovám za velkou stájí a sklouzli ze sedel. Craig Morgan otevřel dveře jedné noclehárny a vešel dovnitř. Byla neobydlená. Na postelích nebyly ani matrace.

Vrátil se k Johnniemu a rukou mu naznačil, aby šel za ním. Neslyšně se připlížili na verandu domu a přitiskli se ke stěně vedle vchodových dveří.

Johnnie držel pod levou paží brokovnici. Pravou ruku měl těsně nad pažbou revolveru. Craig, jak se zdálo, na své zbraně nemyslel. Vzal za kliku a dveře se otevřely. Potom vklouzl dovnitř.

Johnnie ještě chvíli čekal, ale když nic neslyšel, rovněž vešel dovnitř.

Craig stál uprostřed velké haly a rozhlížel se. Jeho pohled padl na přivřené dveře. Vzpomněl si, že vedou do kuchyně. Kývl na Johnnieho a šel k nim. Kopl do nich.

Uviděl kovové zablesknutí a ruka mu trhla k boku. O něco později hlaveň jeho revolveru mířila na temný kout vedle jedné skříně, za níž byla vidět černá ruka s velkým kuchyňským nožem.

„Pusť to!“ vykřikl Johnnie, jenž ke Craigovi přikročil. Nůž zazvonil na podlaze.

Craig si s úsměvem strčil revolver zpátky do pouzdra. Udělal několik kroků, až mohl vidět za onu skříň.

Náhle se mu k nohám vrhla tlustá černoška. „Nezabíjejte Dinah! Nezabíjejte mě! Prosím!“ žvatlala a pevně se držela Craigových nohou.

„Vstaň,“ řekl Craig, ale žena neslyšela a dál bědovala. Craig bezmocně pohlédl na Johnnieho, který se jen usmíval.

Craig ztrácel trpělivost. Chytil černošku za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu.

„Sakra, to už mě nepoznáváš?“ otázal se.

Bědování utichlo. Pustila mu nohy a užaslýma očima na něj vzhlédla, načež si hřbetem levé ruky utřela slzy.

„Co se to tu vlastně stalo?“ zeptal se Craig.

„Och, pane,“ řekla černoška a znovu začala naříkat. Craig jí nerozuměl ani slovo. Přivlekl ji k židli a posadil ji na ni.

„Přestaň už konečně naříkat!“ nařídil jí. „Nerozumím ti ani slovo. Mluv pomalu a zřetelně!“

Několikrát polkla, načež se vzpamatovala a zajíkavě mu o všem pověděla.

Před čtyřmi dny odjel Jock McNary do Hachity a už se nevrátil. Jeden z jeho tří kovbojů, které ještě zaměstnával, jel za ním. Ve městě se dozvěděl, že Jocka McNaryho zbilo několik pistolníků Winslowova ranče, a to tak, že leží v bezvědomí u lékaře. Po cestě zpátky na ranč ten kovboj vjel do náruče skupině Winslowových mužů, kteří odháněli velké stádo dobytka Cedar Bendu. Dali jemu i ostatním lidem na Cedar Bendu ultimátum. Řekli mu, že za týden přijedou na Cedar Bend a zabijí tam každého, kdo tam ještě bude. Ti tři kovbojové ještě toho večera odjeli na sever.

„A proč jsi tu ještě ty?“ zeptal se Craig.

Pohlédla na něj vyděšenýma očima.

„Kam mám jít, pane?“ odpověděla otázkou. „Dostala jsem se na tento ranč, když mi byly tři roky. Raději zemřu s panem McNarym, než abych opustila tento dům.“

„To tedy znamená, že za tři dny se tu objeví Winslowovi lidé,“ zamyšleně řekl Craig. „Do té doby to musíme vyřídit, jestli ovšem Jock McNary přežil přepadení.“

„Co myslíš tím „vyřídit“?“ otázal se Johnnie.

„Za prvé,“ řekl Craig, „koupit Cedar Bend od McNaryho. Za druhé: odvézt zlato do Lordsburgu. Za třetí: najmout pár tvrdých hochů. Za čtvrté: čekat na Emersona Winslowa.“

„To je teda pěkný program,“ řekl Johnnie. „Potřebuješ někoho, kdo by ti při tom pomáhal?“

„Nemluv nesmysly,“ odsekl Craig. „Pojedeme teď za Pablem a oba se vydáme do Hachity. Doufejme, že starý McNary se probral. Všechno mu řeknu a pak hned pojedu zpátky, abych s Pablem ještě v noci odvezl zlato do Lordsburgu. Ty mezitím vyřídíš formality s McNarym. Tebe ještě ve městě neznají.“

Johnnie přikývl a otočil se. Opustil kuchyni a šel přes velkou halu ven na dvůr. Oba koně stáli před zavřenými vraty stáje. Hnědáka se asi zmocnil stesk po domově a Johnnieho šedák odběhl s ním. Johnnie nečekal na Craiga. Vyjel a po čtvrthodině dorazil k mulám.

S Pablem je pomalu vedli dolů a Johnnie mu po cestě vyprávěl, co se dole dozvěděl. Vypadalo to, že starému Mexičanovi je všechno jedno. Pravděpodobně myslel na své mladé indiánky a na víno.

V půli cesty potkali Craiga. Pomohl jim a brzy muly stály ve stáji. Zatímco Johnnie a Craig přivedli z ohrady dva nové koně, postaral se Pablo o své muly. Černá Dinah mu při tom pomáhala. Nejdřív chtěl její pomoc rázně odmítnout, ale potom uviděl, jak jeho Lisa náhle začala černošce olizovat rameno, a vrhl na Dinah pohled plný obdivu. Tolik důvěry Lisa ještě žádnému člověku neprojevila!

Johnnie a Craig se dlouho nezdržovali. Vyjeli na západ, do Hachity, která ležela zhruba deset mil od Cedar Bendu.

+ + + + +

Ve městě bylo jako po vymření. Ačkoli ještě ani nebyla půlnoc, nikde se nesvítilo. Na ulicích ani živáčka.

Craig a Johnnie přijeli do města z východu. Nechtěli jet po Main Street, kde by na ně všichni viděli. Za několika cihlovými domky, pravděpodobně obývanými Mexičany, nechali stát své koně a dál šli pěšky. Po chvíli se dostali na Main Street. Zhruba padesát yardů od nich se nacházela plaza, na které stál dostavník.

Craig už po cestě přemýšlel, na koho by se mohl obrátit, a hned si vzpomněl na mladou ženu, která s ním seděla v dostavníku.

Gloria Kingmanová. Pamatoval si na její vřelý úsměv a na pocity, kterého se ho v její blízkosti zmocňovaly a které si nedokázal vysvětlit. Rychle ty intimní myšlenky zahnal.

Kráčeli po chodníku, jenž začínal teprve několik domů před plazou. Craig pohlédl na radnici, ale tam panoval klid. Nesvítilo se dokonce ani v saloonu.

Potom spatřil dům, k němuž šel majitel stáje, aby mu prodal koně.

Livery Stable - George Kingman, stálo velkými písmeny na štítě, jenž visel nad vraty stáje.

Craiga píchlo u srdce. Ten George šel pro Gloriu k dostavníku a také se jmenoval Kingman. Byla to snad jeho žena?

Craig pokrčil rameny a snažil se soustředit na jiné věci. Co mu bylo do toho? Kromě toho by byl jen směšný, kdyby se ve svém věku pokoušel dobývat mladé ženy.

„Bydlí naproti u stáje, řekl bych,“ poznamenal. Jeho hlas zněl poněkud nejistě.

Johnnie se začal usmívat. Snad si nechce Craig na stará kolena vyhodit z kopýtka?

Craig se zlobil sám na sebe. Jestli si toho, co se s ním děje, všiml Johnnie, tak to neunikne ani ostatním. Šel dál, aniž čekal na Johnnieho, jenž hleděl do okna saloonu.

Vedle domu, který byl přistavěn ke stáji, se Morgan zastavil. Tiše zaklepal na dveře. Ticho. Zaklepal silněji. Pak se ozval nějaký šramot. V domě bouchly dveře a ozvaly se kroky. Někdo scházel po schodech.

Potom bylo minutu ticho.

Craig zaklepal znovu.

„Kdo je tam?“

Craig ten hlas opět poznal. Byl zmatený. Chvíli mu trvalo, než se uklidnil.

„Jmenuju se Craig Morgan, madam,“ tiše řekl. „Před čtrnácti dny jsme sem spolu přijeli dostavníkem z Lordsburgu. Chtěl bych se vás na něco zeptat, madam.“

Dveře se okamžitě otevřely.

Craiga polil horký pot. Stála tam v županu zdobeném krajkami, měl hluboký výstřih. Gloria nyní vypadala ještě krásněji, než jak si ji pamatoval. Své tmavé vlasy měla rozpuštěné.

„Dobrý večer, pane Morgane,“ řekla s úsměvem, načež zase zvážněla. Dívala se za Craiga.

Ten se ohlédl. Těsně za ním stál Johnnie Concho.

„Omlouvám se, madam,“ řekl Craig, „že vás obtěžujeme v takovou pozdní hodinu.“ Chytil Johnnieho za rameno a dodal: „To je můj přítel, madam. Hledáme pana McNaryho. Prý leží u doktora a my nevíme, kde doktor bydlí.“

Gloria Kingmanová sice ničemu nerozuměla, ale byla to žena rychlých rozhodnutí.

„Počkejte na mě,“ řekla. „Něco na sebe hodím a zavedu vás tam.“ Vklouzla zpátky do domu a zavřela dveře.

Craig a Johnnie se stáhli do stínu stáje. Johnnie hvízdl mezi zuby.

„Chlapče, chlapče,“ prohodil tiše, „to bych do tebe nikdy neřekl. To je zatraceně hezká panenka, na kterou bych i já…“

„Drž zobák!“ rozhořčeně zavrčel Craig. „A drž se od ní zpátky, rozumíš? To není žádná mexická coura.“

„Ale no tak!“ Teď se rozzlobil i Johnnie. „Co ty mi budeš vykládat! Tak za prvé, ty dívky, se kterými jsem něco měl, nebyly žádné coury. A za druhé, co máš proti Mexičankám?“

Craig se ušklíbl a řekl: „Přestaňme s tím, Johnnie, Jsem trochu nervózní. Ztrácíme čas. Vypadá to, že muly do Lordsburgu dneska v noci nedostaneme.“

„Zatím všechno klape jako na drátkách,“ uklidňoval ho Johnnie. „Hlavní bude, aby ten tvůj starý Skot byl při sobě.“

Dveře se otevřely a objevila se v nich Gloria Kingmanová. Uviděla ty dva muže, teprve když vyšli ze stínu. Přes ramena měla přehozený černý plášť, na nohou měla sandály.

„Pojďte,“ řekla tiše. Ani se jich neptala, co od Jocka McNaryho chtějí.

Craiga Morgana potěšilo, že mu tolik důvěřuje. Šel těsně za ní a oči měl upřené na její záda a dlouhé vlající vlasy. Kochal se pohledem na její pohyby a půvabné tvary jejího těla, které se rýsovaly pod tenkou látkou pláště a županu.

Málem do ní vrazil, když se náhle zastavila před osamělým domem stojícím stranou od Main Street.

„Tady bydlí doktor Hatfield.“ Zaklepala na okénko, které se nacházelo napravo od dveří.

Nemuseli dlouho čekat. Z okna se vysunula hlaveň brokovnice, která nyní mířila na hruď Johnnieho Concha, jenž stál nejblíž.

„Co chceš, hombre?“ zavrčel čísi hluboký hlas a Johnnie uslyšel důvěrně známé cvaknutí, když se natáhly kohoutky té brokovnice.

Gloria přikročila ke dveřím.

„Jamesi, to jsem já, Gloria,“ rychle prohodila.

„Copak tě ti chlápci…“ Hlaveň brokovnice se zvedla.

Gloria zavrtěla hlavou.

„Ne, Jamesi,“ odvětila. „Je tu se mnou i Craig Morgan. Znáte ho přece. Ten marshal, kterého Winslow před čtrnácti dny na Main Street…“ Hovořila tiše, ale lékař jí dobře rozuměl.

Brokovnice zmizela z okna a o chvíli později se otevřely dveře. Gloria postrčila Craiga a Johnnieho do domu. Doktor rozsvítil petrolejovou lucernu. Brokovnici ještě stále držel pod paží.

Gloria zavřela dveře a zasunula zástrčku.

„Chtěli mluvit s…“ začala, ale doktor nevrle mávl rukou.

„Sami mi můžou říct, co chtějí,“ zabručel a přistoupil ke Craigovi. Prohlédl si ho od hlavy až k patě. „Ve vašem věku byste si měl hledat nějaký klidnější džob, marshale,“ řekl. „Je na čase, abyste si našel ženu. Jinak se z vás stane stejně nesnesitelný morous jako ze mě.“

Craig se neubránil úsměšku. Srdce mu poskočilo, když uviděl, jak Gloria Kingmanová klopí oči a červená se.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se lékař.

Craig začal dnem, kdy s Gloriou přijel do Hachity. Vyprávěl mu o svém setkání s rančerem ze Cedar Bendu, který za žádnou cenu nemínil svůj ranč prodat Emersonu Winslowovi. Pak mu pověděl o boji v Sierra Peňuelas a o zlatě, které tam nalezli. Neřekl mu, jakou cenu má. Řekl mu jen, že on a jeho dva společníci chtějí ranč za nějakou rozumnou cenu koupit.

Doktor celou dobu tiše poslouchal. Hlaveň brokovnice měl skloněnou, a když Craig skončil, postavil ji do stojanu na zbraně, jenž se nacházel hned vedle vchodových dveří.

Vypadalo to, že Gloriu ten příběh rozrušil.

Johnnie ji celou dobu pozoroval a neuniklo mu žádné trhnutí v jejím obličeji.

Jsi dítě štěstěny, Craigu Morgane, pomyslel si. Ta ženská tě má ráda, to vidí i slepý.

Johnnie se též domníval, že ví, proč v ní ta zpráva vyvolala smíšené pocity. Na jedné straně ji potěšilo, že se Craig chtěl usadit v kraji, na druhé straně pomyslela na nevyhnutelný boj s Emersonem Winslowem, ke kterému by prostě muselo dojít, pokud by Craig se svými společníky koupil Cedar Bend. A myšlenka na to, že by se Craigu Morganovi něco přihodilo, ji evidentně sklíčila.

Doktor Hatfield stál před Craigem a Johnniem.

„Zní to dobře,“ řekl, „a oba vypadáte na to, že by si na vás Winslow mohl vylámat zuby. Přál bych si, aby to tak bylo. Jenže tři muži proti Winslowovým pistolníkům nic nezmůžou. Musíte najmout pár ostrých hochů, kteří by vám byli věrní.“

„To také chceme udělat,“ řekl Craig. „Chtěl jsem ještě dneska v noci jet do Lordsburgu. Ale nejdřív musíme sepsat kupní smlouvu s Jockem McNarym.“

Doktor pokrčil rameny.

„Starý Jock je ještě v bezvědomí. Nevypadá to s ním dobře. Nemazlili se s ním a starý člověk už tolik nevydrží.“

„Sakra!“ tiše zaklel Craig, ale doktor Hatfield mu položil ruku na rameno a řekl: „Jeden z vás může zůstat tady a uzavřít s ním ten obchod, až přijde k sobě.“

Craig přikývl.

„Bude lepší, když hned odjedu,“ poznamenal. „Každá minuta je drahá. Ty zůstaneš tady, Johnnie. A nenech se ze soucitu tím starým Skotem příliš oškubat. Zítra v noci se vrátím na Cedar Bend.“

Podal doktorovi ruku a chtěl kolem Glorie jít ke dveřím.

Ta ho však chytila za rameno a tiše řekla: „Doprovodím vás k vašemu koni, Craigu.“

Craig si všiml úsměvů ve tvářích Johnnieho Concha a doktora Hatfielda a raději odešel. Gloria ho vzala za ruku, a ačkoli měl dost naspěch, šel opatrně a pomalu, aby Gloria neklopýtla.

„Jste si vědom toho, co to znamená, když koupíte Cedar Bend?“ otázala se tiše.

Craig přikývl.

„Jsem rád, že mi osud dal tuto šanci,“ odpověděl. „Když musím bojovat o svou budoucnost, tak mám lepší pocit, než kdybych musel pořád myslet na to, že mi všechno spadlo do klína.“

„Vy se tedy nechcete se svým zlatem usadit nikde jinde?“

Craig zavrtěl hlavou.

„Existuje několik důvodů, proč tu chci zůstat a bojovat,“ řekl. „Všechny znáte. Tím prvním je Emerson Winslow. Viděla jste, co mi udělal. Skoro čtrnáct dnů mi to ani nevadilo, protože jsem byl na dně. Ale teď musím tuto záležitost dát do pořádku, než budu moct začít znovu. Kromě toho si chci dokázat, že člověk v padesáti letech ještě není odepsaný, když to sám nevzdá.“

„To jsou všechny důvody?“ tiše se zeptala Gloria Kingmanová.

Dorazili ke koním a byl rád, že na její otázku nemusí odpovídat. Ale potom v duchu zavrtěl hlavou. Proč by jí neměl říct, co k ní cítí? Možná se mu vysměje. No a co? Co může ztratit?

Otočil se a pohlédl jí do očí. Vlhce se leskly. Ve vlasech se jí třpytil svit hvězd.

Craig se k ní sklonil a přitiskl své tvrdé rty k jejím teplým ústům. Cítil, jak se její rty chvějí, ale přesto neuhnula. Krátký okamžik váhala, načež jeho polibek opětovala.

Craig měl chuť ji vzít do náruče, ale věděl, že na to není vhodná doba. Aniž ji spustil z očí, sáhl po uzdě svého hnědáka a vylezl do sedla. Když byl nahoře, řekl pohnutým hlasem: „Kdo je George Kingman?“

Usmála se.

„Můj švagr,“ tiše odvětila. „Emerson Winslow nechal mého muže zastřelit.“

Craig přikývl, zvedl pravou ruku a poklepal si na klobouk. Potom pobídl hnědáka ostruhami a odjel směrem na východ, kde ho čekal Pablo Camargo.

Gloria ještě dlouho stála za nízkým cihlovým domkem a hleděla do temnoty, v níž zmizel tento muž, který v ní probudil nepopsatelné pocity. Nedovedla si to vysvětlit. Zhrozila se sama nad sebou. Pete byl mrtvý teprve dva měsíce - ale ona věděla, že to s city vůči Craigu Morganovi nemá nic společného. Vždycky si myslela, že Peta nade vše miluje, nyní si však musela přiznat, že ke Craigovi chová ještě silnější city.

Rozrušeně proběhla temnou uličkou zpět ke stáji a vrátila se domů. Ještě dlouho ležela v posteli s otevřenýma očima a přemýšlela sama nad sebou.

+ + + + +

Johnnie doktorovi vyprávěl o svém mladém životě a James Hatfield se při tom mnohokrát neubránil úsměvu. Ten chlapík toho ve svém věku zažil už tolik a lékař si přál, aby byl znovu mladý a mohl si život vychutnávat plnými doušky.

Seděli u postele Jocka McNaryho, z něhož byly vidět jen oči, ústa a nos, jinak byl celý ovázaný. Jock McNary několikrát zasténal a lékař doufal, že se brzy probere. Až do svítání však čekali marně.

Johnnie pomalu začínal být nervózní. Všechno záviselo na tom, zda budou moci koupit ranč.

Doktor Hatfield se pokusil nalézt východisko. „Poslouchejte, Johnnie,“ řekl. „Dosvědčím, že Jock McNary byl v noci několikrát při vědomí a že souhlasil. Kromě toho promluvím s Glorií, která vás též určitě svým svědectvím podpoří. Potom budete mít důvod, proč se postavit Winslowovi. Koupit ten ranč můžete, až se McNary probere.“

Johnnie nejistě přikývl. Nadšen tímto řešením zrovna nebyl, ale neměl na vybranou. Nevěděl, co je Jock McNary za člověka. Možná porazí Winslowa a on pak bude trvat na tom, že si Cedar Bend ponechá. Tuto obavu sice lékaři nesdělil, ale doktor mu četl myšlenky.

„Jock už chtěl dávno odejít na odpočinek,“ řekl. „Ale zprvu nemohl najít žádného kupce, a když se potom objevil Winslow, tak už ranč prodat nechtěl. Myslel při tom na Hachitu.“

„O.K., doktore,“ řekl Johnnie. „Pojedu na ranč, ať Craig a Pablo nezažijí nějaké nepříjemné překvapení, až se vrátí.“ Vzal ze skoby svůj černý stetson a odešel.

Bylo devět hodin ráno. Na Main Street bylo už živo. Johnnie viděl několik vozů, které jely na plazu, a dostavník, jenž přijel ze severu, od Lordsburgu, aby potom pokračoval směrem na Fort Antelope Wells.

Nikdo se neusmíval. Dokonce i děti, které si před chodníkem hrály s kotětem, vypadaly nějak sklíčeně.

Johnnie věděl, že si ho většina lidí prohlíží, ale když se ohlédl, rychle sklonili hlavy a předstírali, že je vůbec nezajímá.

Pokrčil rameny. Jenom ať si myslí, že jsem jedním z Winslowových střelců. Kráčel přes plazu ke stáji, kde v noci nechal svého šedáka.

Vrata byla otevřená. Johnnie viděl jednoho mladého Mexičana, který z boxu vyvážel hnůj. Pohlédl k domu naproti, v němž bydlela Gloria Kingmanová. Hned vedle něj stál obchod, jenž rovněž patřil Kingmanům.

Johnnie přivřel oči, když před obchodem spatřil tři koně. Měli značku ranče Winslow, W v kruhu.

Co to mělo znamenat? Podle toho, co slyšel od doktora a od Craiga, Winslowovi jezdci obchody v tomto městě bojkotovali. Pokrčil rameny. To nebyla jeho věc. S rančem Cedar Bend měl starostí víc než dost.

Zrovna kráčel k vratům stáje, když se ozval ječivý výkřik. Určitě to bylo v obchodě a ten hlas bezpochyby patřil Glorii Kingmanové.

Začal jednat, ani nemusel pomyslet na Craiga. Viděl sice Glorii Kingmanovou jen krátce, ale věděl, že by bezdůvodně nekřičela.

Dorazil ke dveřím do obchodu a koutkem oka uviděl, že na druhé straně plazy se objevil vysoký muž s puškou v rukou, který běžel k obchodu. Přece jen má tedy někdo odvahu postavit se Winslowovým chlapům, pomyslel si Johnnie.

Nečekal na toho muže, protože Gloria znovu vykřikla.

Johnnie levou nohou kopl do dveří a ty narazily do dřevěné stěny. Vklouzl dovnitř a namířil revolver na tři chlapy, kteří stáli před pultem.

Jeden z nich držel Glorii za blůzu. Trhl hlavou, když Johnnie otevřel dveře. Jeho dva kumpáni se otočili. Číhavě na něj hleděli a ruce drželi těsně nad pažbami svých koltů.

Johnnieho remington však hovořil jasnou řečí. Winslowovi jezdci se neodvážili dotknout svých revolverů. Pohlédli na muže, který držel Glorii. Zdálo se, že to je jejich vůdce.

Byl to vysoký a štíhlý muž a v jeho světle modrých očích byl jakýsi zastřený výraz. Pustil Glorii a otočil se k Johnniemu.

Ten krátce pohlédl na Glorii, která si levou rukou držela roztrženou blůzu nad ňadry. V očích měla slzy a pomalu vrtěla hlavou.

Johnnie věděl, co tím chce říct, ale jenom se na ni usmál. Byl si jist, že ty tři pobudy zvládne.

Vůdce těch tří řekl nepříjemným, pisklavým hlasem: „Tebe snad nebaví život? Copak nevíš, kdo jsme?“

Johnnie se na něj usmál.

„Samozřejmě že vím, kdo jste,“ odvětil. „Jste tři ničemové, kteří se opovážili vztáhnout ruku na bezbrannou ženu.“

Dlouhán zbledl a pak zrudl. Jeho pravá ruka trhla k pouzdru, ale než se mohla dotknout pažby koltu, zarazil se. Uslyšel cvaknutí, když Johnnie palcem natáhl kohoutek svého remingtonu.

„Ale podívejme, hrdina!“ zavrčel dlouhán. „To se ti to vytahuje, když máš v ruce kolt.“

Johnnie pokrčil rameny.

„Vy jste zase tři,“ řekl. „Ale máš pravdu. To by mi vůbec nemělo vadit. Takoví tři padavkové jako vy by pro mě vůbec neměli být problém. Půjdeme na plazu?“

Ti tři na sebe pohlédli a dlouhán přikývl. V duchu se usmíval. Je to pořád stejné, pomyslel si. Nevycválaní mládenci si chtějí hrát na hrdiny, aby pak skončili šest stop pod zemí, protože se přecenili.

Prošel kolem Johnnieho ven. Na chodníku se prudce zastavil, jako by narazil do zdi. Jeho dva kumpáni naběhli do něj.

Johnnie si nejprve myslel, že to je nějaký trik. Ustoupil stranou a zvedl remington. Potom však vyhlédl oknem ven.

Před obchodem stál nejméně tucet mužů a všichni drželi v rukou pušky a revolvery.

Johnnie s úsměvem přikývl. To město ještě nebylo odepsané. Ještě se tam našli muži ochotní bránit své ženy.

Johnnie vyšel za těmi třemi a postrčil je dál. Dlouhán klopýtl a málem upadl. Jen tak tak se ještě chytil zábradlí.

Jeho dva druhové si pospíšili za ním. Jeden z nich přistoupil ke svému koni a chtěl se vyšvihnout do sedla.

„Hej, zůstaň tady, amigo,“ řekl Johnnie. Jeho hlas již nebyl tak mírný a vlídný. Muž sebou trhl a odtáhl ruce od sedla, jako by to bylo rozpálené železo.

Johnnie pohlédl na dlouhána, jenž těkal očima sem a tam.

„Teď uvidíme, jestli jsem schopný vyřídit tři krysy najednou,“ řekl.

Dlouhán tím nápadem už nebyl nadšený. Držel ruku daleko od pažby koltu. V obranném gestu zvedl levou ruku.

„To není fér,“ hlesl. „Nemáme Šanci. Kdybychom tě oddělali, tak do nás ostatní napumpují olovo.“

„Na to se můžeš spolehnout,“ zavrčel vysoký muž, kterého Johnnie předtím viděl, jak běží přes plazu. „Často jsme zavírali oči, když jste tu řádili, ale odtud potud. Nepřipustíme, abyste obtěžovali naše ženy, rozumíte?“

„My jsme paní Kingmanovou neobtěžovali, pane Cortaro,“ namítl jeden z Winslowových chlapů. „Jenom jsme si s ní chtěli trochu zažertovat.“

Johnnie se usmál na Cortara.

„My si spolu také chceme jenom tak zažertovat, ne?“ otázal se.

Vysoký Mexičan s úsměvem přikývl. Otočil se k ostatním mužům a řekl: „Co si o tom myslíte?“

Před ostatní vystoupil malý muž v bílé haleně.

„Myslím, že plaza a Main Street jsou pěkně špinavé,“ řekl. „Měli bychom je zamést těmi třemi lumpy. Ten dlouhán to přece byl, kdo smýkal marshala Craiga Morgana na lase.“

Muži byli návrhem malého chlapíka nadšeni. Cortaro mu položil ruku na rameno a prohodil: „Dobrý nápad, Vito.“ Obrátil se k ostatním a nemusel jim nic říkat. Ze stáje už přibíhal mladý Mexičan s několika lasy, další tam vedl za uzdu svalnatého valacha.

„Herkules je zvládne všechny tři!“ vykřikl.

Johnnie ty tři chlapy nespouštěl z očí. Oba dlouhánovi komplicové se třásli strachem. Bylo jasné, že nic nepodniknou, otázkou však byl dlouhán.

Jeho bledé oči hledaly možnost úniku, v půlkruhu rozzuřených mužů však žádnou skulinu nenalezly. Zbývalo mu jen vrátit se zpět do obchodu, jenže tam stál Johnnie Concho.

Vypadalo to, že dlouhán ví, co to znamená být smýkán koněm.

Pokusil se tomu zabránit.

Nebyl pomalý, ale proti Johnniemu Conchovi neměl šanci. Věděl, že prohrál, ještě než se jeho ruka dotkla pažby revolveru - to již totiž hleděl do ústí hlavně remingtonu, který Johnnie vyčaroval z pouzdra. Dlouhán vykřikl. Ještě stále mohl couvnout, ztratil však nervy a tasil.

Johnnie s tím už nepočítal, takže musel rychle střílet. Mířil tomu muži na hruď. Nemohl mu namířit na ruku, protože by tak riskoval, že kulka mine a zasáhne někoho ze za ním stojících mužů.

Dlouhán sebou trhl, jako by ho kopl kůň. Kolt mu vypadl z ruky, celý se zkroutil a vytřeštěnýma očima pohlédl na Johnnieho. Potom klesl na kolena a svalil se na zem.

Na plaze zavládlo ticho. Johnnie Concho se necítil dobře. Díval se na muže, kteří stáli před ním, ale u žádného z nich neviděl zděšení. Pouze chladnou odhodlanost.

Vysoký Mexičan to vyjádřil za všechny slovy: „Už dávno si to zasloužil. Neuměl nic jiného než trýznit jiné.“

„Co uděláme s těmi dalšími dvěma holomky?“ otázal se Mexičan v bílé haleně.

„Nechte je běžet,“ řekl Johnnie. „Viděli, co je čeká, jestli se ještě jednou ukážou v Hachitě.“

Muži mluvili jeden přes druhého, někteří protestovali. Chtěli další krev. Nechtěli si nechat ujít příležitost ukázat jednou Winslowovým jezdcům, zač je toho loket.

Vysoký muž je však uklidnil.

„Ten mladík má pravdu,“ řekl. „Velmi nám pomohl a my mu ukážeme naši vděčnost, když budeme respektovat jeho přání.“

Ozvalo se souhlasné bručení. Oba jezdci se bleskově vyšvihli na koně a tryskem odjeli pryč. Ani je nenapadlo zdržovat se s koněm svého kumpána.

Vysoký Mexičan se otočil k Johnniemu, který se právě chtěl vrátit do obchodu. A sakra, pomyslel si Johnnie, teď se mě začnou vyptávat.

Než však kovář Miguel Cortaro otevřel ústa, uslyšel křik chlapce, který běžel přes plazu. Prodral se mezi těmi muži až k Johnniemu a řekl: „Vy jste pan Concho?“ Když Johnnie přikývl, vyhrkl: „Máte hned jít k doktoru Hatfieldovi. Pan McNary se probudil.“

Johnnie seskočil z chodníku a okamžitě se rozběhl za chlapcem, který upaloval zpátky. Muži za nimi užasle hleděli. Nevěděli, co to má znamenat. Co měl ten Johnnie Concho společného s Jockem McNarym? Že by to byl pistolník, kterého McNary najal?

Johnnie se za běhu usmíval. Dokázal si představit, jak si teď nad ním lámou hlavy. Krátce předtím, než z plazy odbočil na Main Street, se ještě jednou ohlédl. Muži tam ještě pořád stáli a hleděli za ním.

To ho však tolik neudivilo.

Šlo o něco jiného.

Na chodníku stála Gloria Kingmanová. Muž vedle ní jí položil ruku na rameno. Johnnie ho předtím mezi ostatními neviděl. Musel tedy právě vyjít z obchodu. Kde však byl celou tu dobu, když ti tři lotři Glorii obtěžovali v obchodě?

Johnnie neměl čas nad tím přemýšlet. Dorazili k lékařovu domu. Chlapec otevřel dveře a pustil Johnnieho dovnitř. Johnnie se v domě už celkem vyznal a hned nalezl dveře pokoje pro nemocné.

Jock McNary seděl na posteli a zády se opíral o polštář. Doktor Hatfield stál vedle něj a mluvil s ním. Když spatřil Johnnieho, otočil se a pokynul k posteli.

„To je ten mladý muž, který chce s Craigem Morganem a ještě jedním partnerem koupit Cedar Bend,“ řekl Jocku McNarymu.

Starý rančer zaklel a nadzvedl si obvaz, který mu spadl na oči. Trhal jím potom tak dlouho, dokud mu ho lékař raději opatrně neodstranil.

Johnnie se usmál, když spatřil tvář tohoto muže. Hrála snad všemi barvami a na levé líci ji zdobilo několik šrámů.

„Netvař se tak,“ rozčílil se McNary, hned poté se však zeptal: „Co to tam venku bylo za výstřel?“

Johnnie pokrčil rameny.

„Několik Winslowových chlapů se pokoušelo obtěžovat Glorii Kingmanovou. Jeden z nich špatně dopadl. Tasil revolver, když ho lidé chtěli smýkat městem, aby zametli plazu. Měl smůlu, že jsem s koltem celkem rychlý.“

„Stalo se něco Glorii?“ otázal se s obavou v hlase doktor.

„Ne,“ odvětil Johnnie. „Přišel jsem tam včas. Ale přečkala by to i beze mě. Když jsem ty tři lumpy vyhnal z obchodu, stál už přede dveřmi tucet mužů s odjištěnými kolty. Vedl je nějaký Cortaro.“

„To je Miguel, náš kovář,“ podotkl doktor.

Jock McNary zasténal, když netrpělivě mávl rukou.

„Co se stalo s těmi chlapy?“ otázal se.

„Jeden z nich, ten dlouhán se světle modrýma očima, je mrtvý. Ty další dva jsem vyhnal z města.“

„A tys toho dlouhána zastřelil?“ opět se otázal Jock McNary. Když Johnnie přikývl, podal mu rančer ruku a pevně ji stiskl.

„Díky, chlapče,“ tiše řekl. „Právě on mě tak zřídil. Co za to chceš?“

Johnnie se usmál. Přes všechnu vděčnost byl starý rančer dost prohnaný na to, aby nejdřív zjistil, kolik chce kupec zaplatit, aby cenu eventuálně vyhnal výš.

S ohledem na velkou cenu zlata, které měli, Johnnie řekl sumu, která by byla velkorysá i za klidných časů.

„Dvacet tisíc dolarů,“ zněla jeho nabídka.

Jock McNary na něj chvíli hleděl s otevřenými ústy. Potom zavrtěl hlavou.

„To je příliš, chlapče,“ řekl. „Ranč by takovou cenu neměl, i kdyby nebylo Emersona Winslowa. Na mých pastvinách už není žádný dobytek. Ne, to je příliš.“

Johnnie se na té částce dohodl s Pablem a Craigem. Nechtěl zaplatit méně. Ten ranč za to stál.

„Domluvil jsem se na tom se svými společníky,“ poznamenal.

Jock McNary na něj chvíli hleděl, aby pak přikývl. „O.K., když chcete.“ Otočil se k lékaři. „Přines sem smlouvu, Jamesi. Jak tě znám, tak už ji máš připravenou.“

Doktor přikývl. Odešel do vedlejší místnosti a po několika vteřinách se vrátil. Za ním tam přišla Gloria Kingmanová. Muž, který stál na chodníku vedle ní, tam byl nyní také.

Přistoupila k Johnniemu a řekla: „Ani jsem vám ještě nemohla poděkovat, Johnnie. Kdo ví, co by mi ti ničemové udělali, kdybyste se tam neobjevil.“

„Miguel Cortaro už nebyl daleko,“ řekl Johnnie. „V tomto městě jsou muži dost odvážní na to, aby ochraňovali své ženy.“ Pak pohlédl na muže, jenž stál vedle ní. Ten okamžitě pochopil, jak to Johnnie myslí. Zrudl, ale hned se zase ovládl.

„Jsem George Kingman, Gloriin švagr,“ představil se. „Rád bych vám poděkoval za to, co jste pro Glorii udělal. Byl jsem zrovna bohužel vzadu ve stáji a nevěděl jsem, co se děje.“

Ten muž se Johnniemu nelíbil. Měl neklidné oči, které nebyly schopny vydržet jeho pohled. Tento člověk se zřejmě vždy sklonil před silnými, byť se jednalo o padouchy.

Jock McNary mezitím podepsal smlouvu, do které lékař už dopsal jen sumu. Potom to podepsal i Johnnie. Lékař a Gloria se podepsali jako svědci. George Kingman vytřeštil oči, když pochopil, o co jde. Zdálo se, že Gloria mu o tom vůbec neřekla.

Doktor přinesl láhev whisky a všichni si připili na uzavřený obchod. George Kingman si však s nimi nepřipil. Omluvil se a chvatně opustil místnost.

Nějakou dobu se ještě bavili a po půlhodině se i Johnnie zvedl k odchodu. Musel na ranč, aby tam vše připravil na útok Winslowových jezdců. Bylo zřejmé, že incident Emersona Winslowa vyděsí víc, než by Johnniemu bylo libo. Winslow sice ještě nevěděl o prodeji Cedar Bendu, ale Johnnie měl pocit, že se to brzy dozví.

Rozloučil se s Jockem McNarym a s lékařem a spolu s Glorií se vydal zpět ke stáji. Muži se již mezitím rozešli. Johnnie slyšel údery kovářského kladiva z druhé strany plazy.

Před obchodem mu Gloria podala ruku.

„Ještě jednou díky za všechno,“ řekla.

„Udělal jsem to i pro Craiga Morgana,“ poznamenal s úsměvem.

Myslel si, že ji tak uvede do rozpaků, ale ona se jen usmála a prohodila: „Za to vás bude mít rád jako bratra,“ řekla tiše, otočila se a vyšla po schodech na chodník, z něhož na něj ještě jednou zamávala, aby potom zmizela v obchodě.

Starý Craig má asi větší šarm, než by si člověk mohl myslet, řekl si Concho. Pomalu kráčel ke stáji. Jeho šedák stál hned v prvním boxu. Radostně řehtal, když zavětřil Johnnieho.

Přišoural se tam mladý Mexičan. Johnnie se ho zeptal, kolik bude platit, ale mladík jen zvedl obě ruce.

„To je na účet podniku,“ řekl. „Seňor řekl, že od nynějška máte tento box navždy zdarma.“

„Ale malé spropitné je snad v pořádku, ne?“ zeptal se Johnnie.

„Tentokrát ne,“ s úsměvem opáčil mládenec. „Jsem ctitel paní Glorie,“ dodal se skloněnou hlavou. „A jsem rád, že jste měl odvahu jí pomoci. Já jsem na to byl příliš zbabělý.“

38

Johnnie na něj se zájmem pohlédl.

„Tys slyšel ty výkřiky až tady, ve stáji?“

„Prosím, seňore,“ zamumlal chlapec. „Nikomu to neříkejte. Měl jsem strach, že mě zastřelí.“

Johnnie mávl rukou. „Nechtěl jsem ti tou otázkou nic vyčítat, hochu. Byl tu ve stáji George Kingman, když jsi uslyšel výkřik paní Glorie?“

Mladík na něj užasle pohlédl. „Seňor tu byl před půlhodinou, když vám nechal osedlat koně a mně řekl o tom vašem boxu. Předtím tu nebyl.“

„Díky, chlapče,“ prohodil Johnnie. „Příště ti dám dvojnásobně vysoké spropitné.“

Vyšvihl se do sedla a vyjel vraty na plazu. Zamířil na jih. Několik mužů ho přátelsky zdravilo a on jim ty pozdravy opětoval. Pak nechal město za zády a vydal se k ranči. Měl čas na přemýšlení.

Zajímal ho hlavně George Kingman. Proč lhal? Proč tvrdil, že byl vzadu ve stáji, když obtěžovali jeho švagrovou? Byl prostě a jednoduše příliš zbabělý, nebo si nemohl dovolit z jiných důvodů proti Winslowovým jezdcům něco podniknout?

Náhle si uvědomil, kam George Kingman jel. Emerson Winslow bude rychle vědět, že ranč Cedar Bend má nového majitele.

Johnnie Concho si nemyslel, že půda Cedar Bendu je tak dobrá. Mezi městem a rančem se táhly zelené pruhy, které v té vyschlé krajině byly přímo pastvou pro oči.

Johnnie nikde neviděl žádnou řeku, takže ta půda musela být zavlažována podzemní vodou. Nebylo divu, že Emerson Winslow má o ranč takový zájem.

Johnnie napočítal skoro tisíc kusů dobytka s cejchem W v kruhu. Winslow po přepadení Jocka McNaryho neztrácel čas. Nic neponechával náhodě.

Johnnie si vybavil polohu ranče a náhle ho cosi napadlo. Přemýšlel, jestli má jet na ranč. Potom se však rozhodl okamžitě se pustit do práce.

Johnnie rozuměl hlavně koním, ale na rančích, na nichž dosud pracoval, často pomáhal kovbojům i s dobytkem. Proto mu nedělalo potíže sehnat dobytek a hnát ho do jednoho údolí, jež se nacházelo na jih od ranče. Hnal vždy skupiny dobytka po dvaceti kusech. Pěkně se nadřel, než dostal skoro čtyři sta krav do údolí obklopeného kopci, porostlými kravinami. Naštěstí bylo to údolí současně nejlepší pastvinou široko daleko a už předtím se tam páslo sto kusů. Přesto s tím byl hotov teprve večer.

Rychle odjel na ranč, aby tam ještě za světla připravil obranu proti Winslowovi.

Byl si jist, že Emerson Winslow ranč napadne. Otázkou bylo, jak by se měli bránit. Bude lepší se opevnit v budovách, nebo mají raději číhat v okolních kopcích, aby tam útočící muže mohli sevřít do kleští?

To Johnnie nevěděl. Všechno závisí na tom, kolik lidí Craig Morgan a Pablo přivedou z Lordsburgu. Kdyby zůstali jen tři, bylo by nesmyslné opevňovat se v budovách.

Dinah vyběhla na dvůr, když tam Johnnie přijel. Viděl na ní, že si užila hodně strachu. Pro pověrčivou ženu muselo být hrozné zůstat sama na tak velkém ranči.

Johnnie zastavil šedáka před verandou domu a Dinah ho okamžitě chytila za uzdu, aby ho odvedla do stáje.

„Co to má být?“ zeptal se Johnnie.

„Chci pánovi vyhřebelcovat a nakrmit koně,“ řekla a pohlédla na Johnnieho svýma velkýma očima.

„Hloupost,“ odsekl Johnnie, „to udělám sám. Máš pro mě nějaké jídlo? Mám za sebou tvrdý den.“

Dinah přikývla.

„Tortilly s povidly, pane,“ řekla.

„To je moje oblíbené jídlo,“ poznamenal Johnnie Concho. „A neříkej mi pořád pane, zní to hrozně. Jmenuju se Johnnie, jasné?“

„Jasné, pane Johnnie,“ s úsměvem přisvědčila Dinah a odběhla do domu.

Johnnie se postaral o svého šedáka, a když po půlhodině vešel do domu, ucítil vůni pečených tortill. Teprve nyní si uvědomil, jak mu kručí v břiše. Celý den nic nejedl.

Dinah se vyznala v mužských chutích. Když Johnnie spatřil kopu tortill s povidly, pomyslel si, že to nikdy nezvládne.

Přikázal Dinah, aby jedla s ním, ale černoška se ani přes jeho výzvy neodvážila posadit se k velkému stolu v hale. Johnnie pokrčil rameny. Věděl, že bude ještě mít dost času na to, aby Dinah odnaučil této devotnosti.

Černoška stála ve dveřích do kuchyně a těšila se z toho, že Johnniemu chutná. Když konečně spořádal i poslední sousto, přiběhla tam a zeptala se: „Mám udělat další, pane Johnnie?“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Ne pane Johnnie,“ opáčil. „Jen Johnnie, rozumíme si?“

Dinah přikývla.

„Ještě další tortilly, Johnnie pane?“

Johnnie se plácl dlaní do čela. Vzdal to. Ať mu říká, jak chce.

„Ne, Dinah,“ řekl, „už žádné tortilly. Kdybych snědl ještě jednu, tak prasknu.“

Dinah uklidila a Johnnie opět zmizel venku, aby si prohlédl ranč. Dům byl v zásadě příliš velký na to, aby se dal ubránit proti přesile, ale možná by mohli Emersona Winslowa překvapit, kdyby Craig z Lordsburgu přivedl několik tvrdých mužů.

Johnnie si byl jistý tím, že Emerson Winslow by ty budovy nechal bez skrupulí zapálit, kdyby tam na nikoho nenarazil. A bylo jasné, že by trvalo dlouho, než by postavili nové budovy. S tím však při koupi museli počítat.

Za kůlnami Johnnie našel povoz, na němž stály dva soudky. Už zdaleka cítil, co obsahují: petrolej. Jock McNary je zřejmě nechával venku kvůli nebezpečí požáru.

Johnnie už chtěl jít dál, když ho něco napadlo. Okamžitě proměnil myšlenku v čin. Rozběhl se zpátky ke stáji a přivedl šedáka, kterého zapřáhl do toho lehkého povozu. Postroje nalezl ve stáji.

Šedák se nejdřív vzpouzel. Pravděpodobně to bylo pod jeho důstojnost táhnout povoz a kromě toho se mu vůbec nelíbil pach nafty.

Johnnie však byl neústupný a za půl hodiny stál povoz i s oběma sudy uprostřed dvora.

Rychle se šeřilo a Johnnie se vrátil do domu, aby tam ještě jednou promyslel všechny možnosti. Dinah mu uvařila kávu, přičemž jí řekl, že tuto noc budou muset spát venku, než se znovu objeví Craig Morgan.

Kdyby Winslow přijel na ranč před Craigem, byli by ztraceni, pokud by zůstali v domě.

Dinah se celá třásla, když si balila své věci. Bála se divokých zvířat a hlavně duchů, kteří potmě strašili. A Johnnieho slib, že bude celou dobu s ní, ji uklidnil jen málo.

Utábořili se mezi několika vysokými keři na návrší, z něhož mohli vidět na ranč. Z druhé strany se k nim nesly zvuky stáda dobytka, které se v údolí už uklidnilo.

Dinah se cvakajíc zuby zabalila do deky. V pravé ruce držela starý kolt, jenž se nabíjel zepředu a jehož hlaveň byla celá rezavá. Johnnie jí to monstrum vzal z ruky a vrátil jí ho, teprve když se ujistil, že kolt není nabitý. Tak jí aspoň nemohl vybuchnout v ruce.

„Nemusíš mít strach, Dinah,“ řekl s úsměvem. „Johnnie tě ochrání.“

Dinah si zřejmě řekla, že nejmenší strach bude mít, když usne. Po pěti minutách začala tak chrápat, že Johnnie dostal strach, že stádo dobytka v údolí se splaší.

Přetáhl jí deku přes obličej, takže chrápání aspoň trochu utlumil. Potom odešel několik yardů od tábora a opřel se o kmen mladého stromu. Doufal, že Emerson Winslow nebude brát svého nového soupeře vážněji než Jocka McNaryho.

+ + + + +

Čekali celou noc a marně. Neobjevil se ani Emerson Winslow, ani Craig Morgan s Pablem Camargem. Johnnie už byl neklidný, ale potom si řekl, že sehnat několik tvrdých a zároveň spolehlivých mužů asi nejde tak rychle.

Dinah ještě spala, když vyšlo slunce. Pak jí však pod dekou začalo být teplo a ona se probudila. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde je, a pak vyskočila, jako by ji kousla tarantule.

Uklidnila se, teprve když uviděla Johnnieho, jenž se s úsměvem opíral o strom.

„Dobré ráno, Dinah,“ řekl Johnnie, „jak ses vyspala?“

„Och, pane Johnnie!“ odvětila. „To byla hrozná noc. Zdálo se mi o hrozných zvířatech a pana Jocka sežral velký drak.“

Johnnie se usmíval, když ji poslouchal. Přitom byl přesvědčen o tom, že Dinah by svým chrápáním zahnala na útěk každého draka.

Potom mu však ztuhl úsměv na rtech. Přivřel oči a pohlédl na sever. Za jedním nevelkým kopcem se tam vznášel oblak zvířeného prachu. Z toho směru musel přijet Craig Morgan, ale stejně tak dobře mohlo jít i o Winslowovo mužstvo.

Johnnie si vzal winchestrovku a lehl si. Přikázal Dinah, aby se skryla do křoví.

Čekal se zatajeným dechem.

O deset minut později se na temeni kopce objevili jezdci. Zatím nepoznával, kdo to je, ale jejich počet ho uklidnil.

Bylo jich sedm.

Jestli to je Emerson Winslow, pomyslel si Johnnie, pak udělal chybu, že sem přijel s tak málo jezdci. Sedm mužů zvládnu sám.

O několik minut později však už o tom nepřemýšlel.

Byli to Craig Morgan a Pablo Camargo.

Sehnali tedy pět mužů. Pokud šlo o tvrdé chlapíky - a o tom Johnnie ani na okamžik nepochyboval - tak by si na nich Winslow mohl vylámat zuby.

Craig obezřetně přijížděl na ranč. Nemohl vědět, co se mezitím stalo.

Johnnie zavolal na Dinah a oba se vyšvihli na hřbety svých koní. Cvalem sjížděli z kopce.

Craig zastavil koně, ale potom spatřil Johnnieho a Dinah. Zamával kloboukem nad hlavou a pobídl hnědáka ostruhami. Ostatní muži jej následovali.

Setkali se na dvoře. Craig a Pablo vypadali unaveně, ale oči jim zářily spokojeností. Johnnie už se nemohl dočkat, až mu řeknou, kolik dolarů jim vyneslo to zlato, nechtěl se však na to ptát v přítomnosti ostatních.

Craig se svezl ze sedla a přistoupil k Johnniemu, jenž rovněž slezl a pomohl Dinah ze hřbetu koně.

„Všechno O.K.?“ s úsměvem se zeptal Craig.

Johnnie přikývl. „Ranč Cedar Bend patří nám. Se vším všudy. Za dohodnutou cenu.“

Craig si oddechl úlevou. Spatřil Johnnieho tázavý pohled a tiše řekl: „Víc než jsme si všichni mysleli, chlapče.“ Než se Johnnie mohl ptát dál, otočil se a přikázal mužům, které najal, aby odvedli koně do stáje a pak přišli do domu.

Dinah se už starala o Pabla, kterému se její společnost zamlouvala. Johnnie se usmál. Možná ten starý kozel ještě zapomene na mladé indiánky.

Ve velké hale jim Johnnie ve zkratce sdělil, co se stalo v Hachitě. Řekl jen, že si podal tři Winslowovy jezdce. To, že obtěžovali Gloriu Kingmanovou, zamlčel. Nechtěl zbytečně rozrušovat Craiga. Pověděl jim také o svém podezření, že George Kingman je Winslowův špion a že Winslow už pravděpodobně ví, že Cedar Bend má nové majitele.

Pět mužů, kteří tam po nějaké době přišli, slyšelo jeho poslední slova. Posadili se k velkému stolu. Dinah okamžitě zmizela v kuchyni, kde začala chystat snídani. Pablo se tam vydal za ní.

„Hej,“ zvolal Johnnie, „nechceš se radit s námi?“

Mexičan mávl rukou. „Jsem starý muž, amigo gringo. Boje a válčení přenechám vám.“ Pak i on odešel do kuchyně. O chvíli později uslyšeli chichotání Dinah.

Muži se usmáli. Johnnie si je prohlédl. Craig je vybral dobře. Johnnie nedokázal říct, který z těch pěti byl nejnebezpečnější. Každopádně by si to dobře rozmyslel, kdyby si to s někým z nich měl rozházet.

Craig mu je představil. Ukázal na dva muže, kteří seděli napravo od něj. Jeden byl vysoký blondýn, druhý byl trošku menší. Měl zrzavé vlasy a Johnnie byl dal krk na to, že to je Ir.

„To jsou Tom Safford a Sean O’Malley, kteří ještě včera byli zástupci marshala v Lordsburgu.“ Ukázal na dalšího chlapíka, štíhlého, dobře oblečeného, černovlasého muže. „Keno Paterson, člověk společnosti Wells & Fargo, který má trochu volného času. A to je Logan Hayes. Zúčastnil se snad všech prérijních válek ve Státech a všech revolucí v Mexiku.“

Johnnie kývl na tohoto malého muže. Chlapík byl živým nábojem a Johnnie byl rád, že stojí na jejich straně. Pohlédl na posledního z nich, který byl nejvíc nenápadný. Měl na sobě oblečení prostého kovboje, ale přesto z něj doslova vyzařovala jeho nebezpečnost. Jeho oči byly ostražité jako oči pumy.

„To je Carl,“ řekl Craig Morgan. „Jeho příjmení raději zapomeneme. Kariéru pistolníka pověsil na hřebík a poblíž Lordsburgu si vybudoval malý ranč, který má v poslední době kvůli suchu problémy. Narazil jsem na něho v bance v Lordsburgu, kde mu odmítli dát úvěr. Chtěl jsem mu ty peníze dát předem, ale on si je chce zasloužit. Má jen podmínku, že jeho jméno zůstane mimo hru. Myslím, že to všichni můžeme akceptovat.“

Muži přikývli. Teď se již aspoň trochu znali. Každý měl svůj motiv.

Craig slíbil každému z nich dva tisíce dolarů, když udrží Cedar Bend. Pro Toma Safforda a Seana O’Malleyho to bylo důvodem pro to, aby si okamžitě odepnuli hvězdu. Dva tisíce dolarů, na to by museli jako muži zákona pracovat skoro dva roky. Pro pistolníka Carla znamenaly ty peníze záchranu pro jeho ranč. Pro Kena Patersona, muže Wells & Fargo, a Logana Hayese to byl džob jako každý druhý, jenom trochu lépe placený než obvykle.

Johnnie jim vysvětlil, jak si představuje obranu ranče. Logan Hayes měl několik námitek, které byly hned akceptovány, a Johnnieho nápad se sudy s petrolejem byl přijat dobře. Když Johnnie navrhl, aby během útoku Winslowových jezdců splašili čtyři sta kusů dobytka a nahnali je na ranč, vrtěli muži hlavami.

„To už jsme jednou udělali v Coloradu,“ řekl Logan Hayes. „Potom nikdo nevěděl, co se děje, a když konečně odtáhli, zůstalo tam několik našich rozdupaných lidí. A útočníci beze ztrát odjeli na koních.“

Johnnie mu musel dát za pravdu. Jenom ho zlobilo, že všechna ta práce s dobytkem W v kruhu byla nadarmo.

Craig Morgan si chtěl jít lehnout. Tři muži šli ven, aby pozorovali okolí. Nepočítali sice s útokem za bílého dne, ale člověk nikdy neví.

Johnnie Concho, který toho v noci také moc nenaspal, si šel s Craigem lehnout do prvního poschodí.

„Kolik to tedy bylo?“ tiše se zeptal Craiga na schodech a ohlédl se dolů do haly, v níž se muži právě pouštěli do snídaně, kterou jim naservírovala Dinah.

Craig počkal, až dorazí nahoru. Potom pohlédl na Johnnieho a řekl: „Drž se pevně, chlapče. Na společném kontě v bance v Lordsburgu máme čtyři sta šedesát tisíc dolarů. V laboratoři nám řekli, že to je to nejryzejší zlato, jaké tam kdy měli.“

Johnnie se opravdu musel přidržet stěny. I když by odečetli mzdy pro těch pět mužů, stále by jim zůstalo dost na to, aby skoupili celé Nové Mexiko.

Craig mu položil ruku na rameno a zmizel v pokoji, v němž už jednou spal.

Johnnie tam ještě chvíli stál, a i když si potom vlezl do postele, nedokázal dlouho usnout.

+ + + + +

Čekali až do večera, ale Emerson Winslow se neukázal. Johnnie chtěl odpoledne jet do města, aby tam vyzvěděl, co se stalo nového, ale Craig ho nepustil.

Po okolních kopcích neustále objížděli tři jezdci, aby případně včas ohlásili blížící se nepřátele. Za setmění je Craig stáhl zpět a rozdělil všechny muže po budovách, jež stály kolem dvora.

Craig a Johnnie zůstali s Pablem a Kenem Patersonem v domě. Paterson a Pablo se opevnili v prvním patře. Odtud měli dobrý výhled na celý dvůr. Craig a Johnnie zůstali dole. Chtěli jít Emersonu Winslowovi naproti. Winslow si měl být jistý, že to jsou jediní muži na ranči.

Tom Safford a Sean O’Malley se skryli za stodolou, jež stála nalevo od domu. Logan Hayes a pistolník Carl se odebrali do stáje stojící naproti.

Craig předpokládal, že budou čekat dlouho, ale mýlil se. Na západě ještě byla světlá obloha, když Keno Paterson z okna spatřil skupinu jezdců, jejichž siluety se nezřetelně rýsovaly proti nebi na západním obzoru.

Muži si nabili zbraně.

Byli odhodláni bojovat a neustoupit. Craig doufal, že Winslow přijede osobně. Byl si tím skoro jistý, protože Emerson Winslow jeho, Craiga, chce určitě definitivně zlomit.

O několik minut později byla jeho domněnka potvrzena.

Emerson Winslow přijel v čele svého mužstva na dvůr. Zdálo se, že s sebou vzal všechny své muže.

Johnnie těžce vydechl, když je konečně spočítal, Š Winslowem tam bylo třiadvacet jezdců. A byli po zuby ozbrojení. Mnozí již drželi zbraně v rukou.

Craig pověsil na verandu lucernu, jejíž zář ovšem nedosahovala až ke vchodu. Přesto tam bylo dost světla na to, aby viděl, co se na dvoře děje.

Emerson Winslow zastavil svého mohutného grošáka vedle povozu se sudy petroleje a zvedl ruku. Jezdci za ním se rozjeli do řady a namířili své zbraně na dům.

Pak zazněl Winslowův hlas.

„Hej, Morgane, ty nulo! Vylez z nory! A vezmi s sebou toho malého zabijáka!“

Johnnie se na Craiga usmál.

„Dopřejeme mu to potěšení?“

Craig zůstal vážný. Přikývl. Pak přistoupil ke dveřím a vyšel na verandu. Zůstal stát ve stínu přístřešku, takže Winslow mohl vidět jen jeho nezřetelné obrysy.

„Co po nás chceš, Winslowe?“ zeptal se pevným, klidným hlasem. „Koupili jsme ranč Cedar Bend od Jocka McNaryho. Jsi na naší půdě a já ti přikazuji, abys okamžitě opustil ranč!“

Emerson Winslow se rozesmál.

„Slyšeli jste, chlapci?“ vykřikl. „Ten chudák nás chce vyhnat z ranče, na jehož pastvinách je náš dobytek!“

Odmlčel se, když se na verandě ozvalo cvaknutí. V jeho tváři se objevil číhavý výraz.

Craig a Johnnie natáhli kohoutky svých brokovnic. Věděli, že na třicet yardů nezpůsobí smrtelná zranění, ale kdyby vypálili ze všech čtyř hlavní, určitě by jezdce hezky vyděsili.

„Naposledy, Winslowe,“ zvolal Craig. „Otoč tu tvou herku a jeď pryč, je-li ti život milý!“

Několik vteřin bylo na dvoře ticho.

A pak vypuklo pravé peklo.

Winslow strhl svého grošáka stranou a vykřikl: „Rozstřílejte ty bastardy, chlapci!“

Craig a Johnnie zmáčkli všechny čtyři spouště svých zbraní. V tom samém okamžiku spatřil Craig vzplanutí malého plamínku u stáje. Nato mezi jezdci zasvištěl zápalný šíp, jenž trefil jeden ze soudků. Ozval se tlumený zvuk, když petrolej vzplál a začal se roztěkat po celém dvoře.

Craig a Johnnie se okamžitě po výstřelech stáhli do domu a z oken se mohli podívat, co nadělalo sekané olovo z jejich brokovnic.

Nejméně čtyři koně se váleli na zemi. Jejich jezdci seskočili, nebo se pokusili uprchnout do stáje či do stodoly. Tam je však přivítaly kulky. Rozhodili ruce a zřítili se do prachu.

Slyšeli řev Emersona Winslowa, načež všichni jezdci vyrazili ze dvora. Z prvního patra domu na ně vystřelili Keno Paterson s Pablem a jednoho z nich skolili.

Celé představení skončilo tak rychle, jak začalo. Johnnie se pokusil v záři hořící nafty zjistit, kolik mrtvých či raněných jezdců tam zůstalo. Napočítal jich šest. A dva z nich byli mrtví. Ostatní čtyři se vyděšeně rozhlíželi kolem sebe. Neodvážili se pohnout, protože se báli, že by je obránci dorazili, kdyby se pokusili uprchnout.

Johnnie vyrazil okno a zvolal: „Zmizte a už se tady nikdy neukazujte! A řekněte Winslowovi, že příště budeme lépe mířit!“

Ranění opatrně vstali. Jednoho museli ostatní podpírat, protože měl prostřelené stehno. Kulhali pryč a podle toho, jak se neustále otáčeli, Johnnie poznal, že počítají s tím, že koupí kulky do zad.

Ale muži na Cedar Bendu nechtěli zabíjet za každou cenu. Chtěli jen Emersonu Winslowovi ukázat, co ho čeká, jestli se ještě někdy pokusí napadnout jejich ranč.

„Pro dnešek má dost,“ řekl Johnnie, ale Craig zavrtěl hlavou. Měl zkušenosti s nenasytnými rančery a věděl, že tato porážka Winslowa jen rozběsní.

A měl pravdu.

Emerson Winslow zuřil, když po několika stech yardů zastavil svého grošáka a shromáždil své muže. Po tváři mu tekla krev, jež dodávala jeho tváři děsivost. Jeden z kousků sekaného olova z Johnnieho brokovnice ho zasáhl do levé tváře.

„Ti bastardi!“ sykl. „Nechali nás vjet do pasti! Najali si pár chlapů a myslí si, že nás s nimi dokážou zadržet.“

Vrhl na své muže tvrdý pohled. Věděl, že tento krátký boj zchladil jejich nadšení, ale byl odhodlán je v případě potřeby přinutit s koltem v ruce bojovat dál.

„Teď víme, že jsou v budovách,“ řekl. „Takže nyní na ranč zaútočíme pěšky.“

„Ale nevíme přece, kolik jich je,“ namítl Ringo McCulloch, jeho předák.

„Spočítáme je, až před námi budou ležet mrtví,“ řekl Winslow. Přikázal svým mužům, aby sesedli a rozdělili se do tří skupin. Sám chtěl se čtyřmi jezdci objet ranč a napadnout dům zezadu.

Muži ho s reptáním poslechli a Winslow počkal, až zmizeli v temnotě. Potom přikázal jednomu z těch, kteří zůstali u něj, aby odehnal koně. Kovboj na něj tázavě pohlédl, ale Winslow neměl chuť mu vysvětlovat, že už svým mužům nevěří a že se bojí, že při nejbližší příležitosti sednou na koně a zmizí.

Pak pobídl grošáka ostruhami do slabin a vydal se k ranči. Předák Ringo McCulloch, pistolník Pinto Cahoon a dva další kovbojové jeli za ním.

+ + + + +

Keno Paterson a Pablo byli dole v hale, když u stodoly třeskly první výstřely. Johnnie se okamžitě rozběhl k oknu a vyhlédl ven. Na plameny ozářeném dvoře však nebylo nikoho vidět.

Opět třeskl revolver a Johnnie uslyšel, jak Tom Safford něco křičí na Seana O’Malleyho. Potom zazněly tři výstřely, které boj ve stodole pravděpodobně ukončily, protože se pak rozhostilo naprosté ticho.

„Sakra,“ řekl Craig. „Museli se sem připlížit pěšky.“ V tom okamžiku mu něco blesklo hlavou. Otočil se a chtěl běžet ke dveřím kuchyně.

Nedostal se daleko.

Dveře se s třeskem rozletěly a dovnitř skočili dva muži s tasenými kolty. Okamžitě vystřelili.

Craig pocítil hrozný náraz do hrudi, ale našel ještě dost síly na to, aby vytáhl kolt z pouzdra, zvedl ho a zmáčkl spoušť.

Craig viděl, že pistolníka Pinta Cahoona zasáhly tři kulky. Potom se mu zatmělo před očima a padl na kolena.

Křečovitě se snažil zůstat aspoň na kolenou. Cítil, jako kolem něj létají kulky, a za sebou uslyšel sténání.

„Ne,“ hlesl, „aspoň Johnnieho ne…“

Pak se skácel na podlahu.

Bezmocný Johnnie to viděl. Remington v jeho pravé ruce vyplivl olovo a oheň a zahnal jednoho muže zpět do kuchyně.

Vedle Johnnieho se na podlahu haly skácel Keno Paterson. Jeho levá ruka byla podivně zkroucená a jeho prázdné oči byly upřeny ke stropu.

Johnnie se rozběhl ke dveřím kuchyně. Z druhé strany haly k němu běžel Pablo Camargo. Johnnie držel v pravé ruce brokovnici a byl připraven z ní okamžitě střílet. Ale jediný muž, který jim ještě mohl být nebezpečný, stál u dveří, jež vedly z kuchyně ven, a držel ruce zvednuté.

Johnnie na něj namířil brokovnici. V té chvíli měl sto chutí to zmáčknout, ale potom jen zavrtěl hlavou.

Na podlaze před ním ležel mohutný muž, jenž se sténaje držel za břicho. Byl bledý jako stěna a jeho malé oči byly široce otevřené. Mezi prsty mu protékala krev, jež pomalu kapala na dlaždice podlahy.

Johnnie k němu přistoupil a namířil na něj brokovnici.

„Jdi k čertu, Winslowe,“ řekl chvějícím se hlasem. „To jediné, cos na Cedar Bendu našel, je olovo.“

Přikročil k němu Pablo Camargo a odstrčil mu brokovnici stranou.

„Je po všem, amigo gringo,“ řekl Mexičan. „Ten muž už je mrtvý.“

Emerson Winslow chtěl něco říct, ale z úst se mu nevydrala ani hláska. Zamával pravou rukou, ale již se nedokázal zvednout. Hlava tupě narazila na dlažbu, když se zhroutil.

Pablo přiběhl k Dinah, jež stála v koutě u skříně a nahlas vzlykala. Svůj revolver namířil na muže, který ještě pořád strnule stál ve dveřích. Johnnie Concho se již vrátil do haly, když se Pablo toho muže zeptal: „Kdo jsi?“

„Ringo McCulloch,“ chraplavě odpověděl teď už bývalý Winslowův zástupce. „Předák ranče Winslow.“

„Viděls, jak zemřel tvůj boss,“ řekl Pablo. „Běž ven a řekni svým lidem, že boj skončil.“

Ringo McCulloch přikývl a zmizel v zadních dveřích.

Johnnie si klekl ke Craigu Morganovi, jenž byl nyní při vědomí. Křečovitě se na svého mladšího druha usmíval.

„Kdybych - to nezvládl - tak…“ šeptal, „pověz Glorii, že jsem ji - miloval…“ Klesla mu hlava. Opět ztratil vědomí.

Johnnie ho zvedl a položil ho na velkou pohovku. Zvenčí se ozvaly hlasy následované dusotem kopyt, jenž stále sílil.

Johnnie přiběhl k oknu a položil na jeho parapet brokovnici. Do dvora přijelo nejméně dvacet jezdců. Johnnie už to chtěl zmáčknout, když tu spatřil neohrabaného muže s mohutným knírem, Miguela Cortara, kováře z Hachity.

„Nestřílejte, chlapi!“ vykřikl Johnnie. „To jsou lidi z města, kteří nám chtějí pomoct!“

Vyběhl na verandu a ještě jednou to zvolal směrem ke stáji a ke stodole.

Pak se rozhostilo ticho. Muži z Hachity hleděli na Johnnieho, jehož košile byla rudá od krve. Vypadalo to, jako by měl prostřelenou hruď.

Johnnie si všiml jejich pohledů a podíval se na sebe. Pak se na ně usmál a pokrčil rameny.

Ze stáje a stodoly vyšli Tom Safford, Logan Hayes a Carl. Pomalu kráčeli k verandě. Logan Hayes se otočil, když uslyšel dusot kopyt a na dvůr přicválal další kůň. Přijel na něm jezdec - vlastně jezdkyně - s vlajícími vlasy.

Gloria Kingmanová seskočila ze sedla, ještě než kůň zastavil. Rozrušena pohlédla na Johnnieho, a když ten sklonil hlavu, vřítila se do haly.

Johnniemu nebylo do řeči. Přemýšlel, zda by se vyplatilo bojovat o ranč, kdyby to Craig nepřežil. Nedokázal nalézt odpověď.

Miguel Cortaro sesedl a přistoupil k mužům, kteří nyní všichni stáli na verandě.

„Viděli jsme jet Winslowovy jezdce kolem města,“ řekl. „Chvíli to trvalo, než jsem všechny přesvědčil, že vám musíme pomoct, ale potom vzali pušky a vyjeli se mnou sem. Bohužel jsme dorazili pozdě.“

Johnnie přikývl.

„Nepřijeli jste pozdě,“ řekl. „Tomu krveprolití byste nezabránili.“ Otočil se k Tomu Saffordovi. „Co je s Seanem O’Malleym?“

Tom Safford bezmocně pokrčil rameny.

„Keno Paterson to též koupil,“ řekl Johnnie. „A Craig to možná také nepřežije…“

„Nesmysl, chlapče,“ ozval se za nimi hlas Pabla Camarga. „Craig bude brzy jako rybička. Měl bys vidět, jak se činí s budoucí paní Cedar Bendu.“

Johnnie se otočil a rozběhl se do haly.

Craig seděl na pohovce. Gloria mu podepřela záda polštáři. Mezi slzami se usmívala.

Craig Morgan lehce oddechoval. Jeho oči hledaly Johnnieho a Pabla, který po chvíli přistoupil k mladíkovi.

„Dokázali jsme to, amigos,“ zamumlal.

Pablo pohlédl na Johnnieho.

„Slyšels to, amigo gringo?“ otázal se. „Tak on si teď snad chce lebedit? Přitom ta pravá práce teprve začíná. Vidím, že všechno budeš muset dělat sám. Ale copak to není úkol hodný mladíka jako jsi ty, amigo gringo?“

Johnniemu se hlavou honily myšlenky. Zvenčí tam pronikaly hlasy. Muži z Hachity tam shromáždili zbylé jezdce Winslowova ranče.

Johnnie náhle začal přemýšlet o budoucnosti. Věděl, že na Cedar Bendu našel místo, odkud ho už nikdo nevyžene.