John Kirby

Colorado western 102. Ve stínu koltu

Bylo 15. října 1877. Dostavníková stanice společnosti Wells & Fargo, nacházející se ve výběžcích Sierra Blanca. Slunce nesnesitelně pálilo, panovalo úmorné vedro. Na západě nad Sierrou pluly modročerné mraky.

Billy pohlédl přes naběračku s vodou na tři jezdce, kteří napájeli své koně u studny. Lokl si vody, vymyl si jí ústa a vyplivl ji do horkého prachu, načež se napil. Jeho šedočerné oči pozorovaly jezdce stojící mlčky vedle svých koní.

Něco Billyho varovalo. Nedokázal říct, co to je. To, jak nosili kolty, asi těžko. Viděl už příliš mnoho mužů, kteří nosili kolty nízko u pasu. Bylo to snad to jejich mlčení?

Cizinci přijeli před půlhodinou. Neodsedlali své koně ani jim nevytáhli udidla z tlam.

Z dostavníkové stanice se ozývala hra na kytaru a zvučný hlas Josého Segury, který španělsky zpíval zádumčivou píseň o lásce, štěstí, touze a boji, což dělal vždycky, když byl opilý.

Náhle si Billy všiml, jak jeden z těch tří mužů u studny mávl rukou. Venku, v horké stepi lincolnského kraje, se před pochmurnou kulisou blížící se bouře přibližoval světlý bod: oblak zvířeného prachu za transkontinentálním dostavníkem společnosti Wells & Fargo.

Jeden ze tří Texasanů vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, model 66, a opřel si její pažbu o bok.

Billy sledoval toho muže, který prošel kolem něj a vešel do dostavníkové stanice. Oba jezdci u studny se starali o své koně. Jeden se sehnul a utáhl svému zvířeti podbřišník, druhý položil levou ruku na hrušku svého McClellanova sedla s vysokou rozsochou. Pravou si opřel o bok, těsně vedle ořechové pažby svého revolveru.

Ve stanici Segura přestal zpívat. Billy se otočil a uprostřed tohoto pohybu palcem odepnul bezpečnostní poutko pouzdra svého peacemakeru, načež kopl do dveří a vstoupil do přítmí velké místnosti.

„Dostavník přijíždí, Shaughnessy!“ zvolal.

„Vypijte, co hrdlo ráčí,“ opáčil šéf stanice a zapnul si košili, kterou měl rozepnutou až po opasek. „Já musím jít přivítat dostavník.“

Billy pohlédl na muže u baru, který popíjel whisky. Pak ji ale rychle vypil, sáhl do kapsy své kožené vesty bez rukávů, jež ležela vedle něj, otočil se a zvedl hlaveň svého brassboye. Ozvalo se cvaknutí kohoutku této krátkohlavňové winchestrovky.

„Raději zůstaňte, kde jste… všichni tři!“ výhružně zvolal Texasan. „Jestli někdo z vás udělá jediný chybný pohyb, tak ho odkrouhnu. Buďte rozumní a nic se vám nestane.“

Billy, který ještě pořád stál u dveří, zvedl ruce do výše hrudi. Winchestrovka mu mířila na břicho a on věděl, že by proti ní neměl sebemenší šanci.

„Co vlastně chcete?“ otázal se polohlasně. „Čekáte tu na dostavník?“ Mike Shaughnessy, onen tělnatý, podsaditý šéf stanice, stál se svěšenýma rukama pět kroků od Billyho, jenž vysunul svou hranatou hlavu dopředu jako ještěr.

„Tady toho moc neuloupíte,“ řekl. „V dostavníku nebude ani sto dolarů. Je v něm pošta z Mesilly a pár cestujících, ale žádné peníze. A kvůli tomu si to chcete rozházet s šerifem z Lincolnu?“

„Drž hubu, Irčane!“ zavrčel Texasan s winchestrovkou a opatrně obešel Billyho i Shaughnessyho, až se dostal k úzkému oknu nalevo od dveří.

Winchestrovkou ještě stále mířil Billymu na břicho, když varovně zvolal: „Hej, pane, odepněte si opasek a pusťte ho na zem! Dělejte, nezdržujte!“

Billy začal levou rukou, na což Texasan reagoval podrážděným pohybem hlavně.

„Ty jsi levák, co? Tak to si odepni přezku pravou rukou! A nedělej hlouposti! Jsi ještě příliš mladý na to, abys musel pod zem.“

Billy si opatrně pravou rukou rozepnul stříbrnou mexickou přezku svého revolverového opasku a nechal jej i s pouzdrem a koltem spadnout na udusanou podlahu.

„Řekl jsem vám přece, že v tom dostavníku nejsou žádné peníze,“ opět namítl Shaughnessy.

„Nechte toho,“ odtušil Billy. „Těm nejde o pár dolarů. Ti mají zálusk na něco jiného.“

Billy rychle vyhlédl z okna. Ze svého místa mohl přehlédnout celý dvůr stanice.

„Shaughnessy, máte tušení, kdo jede v tom dostavníku?“ otázal se Billy.

Ir zavrtěl hlavou, aniž na Billyho pohlédl. Jeho oči jiskřící vztekem byly upřeny na Texasana.

„To já nevím. V mírových dobách tudy projíždějí dostavníky každé dva dny.“

Segura opět začal tiše brnkat na kytaru a broukat nějakou písničku. Nebyl ozbrojený. Jeho revolverový opasek visel na dřevěném stojanu dva kroky od něj.

Zvenčí se ozval rachot dostavníku přijíždějícího do dvora. Vrzání kol se střídalo se skřípěním brzd, načež zafrkali koně a zacinkaly postroje.

Billy vyhlédl ven. Dostavník zastavil u studny.

Vozka vložil dlouhý bič do poutka na kozlíku, zatímco jeho ozbrojený průvodce chtěl slézt dolů. Pušku měl položenou nahoře na kozlíku.

Bandita ve stanici se otočil, když uslyšel dostavník, a zvedl winchestrovku. Všiml si, že Billy se vrhl na zem a tasil kolt.

Billy se převalil až ke stěně, kde zůstal ležet na břiše. Hlaveň své pětačtyřicítky měl namířenou na muže u okna.

Texasan se sice pokusil uhnout a sám vypálit, ale nepovedlo se mu ani jedno. Chtěl poněkud sklonit hlaveň winchestrovky, jenže už bylo pozdě. Třesk Billyho revolveru měl v uzavřené místnosti ohlušující účinek.

Bandita byl silou nárazu kulky odhozen ke zdi. Na světlé košili se mu objevila tmavá skvrna, jež se rychle rozšiřovala. Sesunul se po zdi dolů a zůstal nehybně ležet.

Na dvoře se ozvala salva výstřelů. Billymu se zdálo, že slyší jak rány z revolveru, tak z winchestrovky. Vyskočil a s koltem v levé ruce se rozběhl ke dveřím.

Otevřel je právě včas na to, aby viděl, jak vozka, který se chopil pušky svého průvodce, byl sražen kulkou z kozlíku a zřítil se do prachu dvora. Dva muži stáli za dostavníkem, zatímco třetí – očividně spolujezdec – se opíral o kolo a pravou rukou si svíral levé rameno. Mezi prsty mu prosakovala krev.

Na střeše kůlny vstala temná postava a namířila na dva muže snažící se skrýt za dostavníkem.

Billy přikrčen přiběhl k povozu a vystřelil čtyři rány z peacemakeru. Chlápek na střeše kůlny rozhodil rukama a zřítil se dolů.

Jeden ze dvou mužů za dostavníkem se ohlédl na Billyho, jenž běžel po dvoře. Za patami se mu zvedal prach, jak se do země kolem něj zavrtávaly kulky. Za dostavníkem si klekl a vysypal z bubínku svého revolveru prázdné nábojnice.

Muž vedle něj ho při tom pozoroval.

Druhý cestující byl hubený vysoký muž ve fraku s tmavými sametovými manžetami.

V pravé ruce držel Smith & Wesson ráže 44. Stál těsně u dostavníku, aby na něj nemohl střílet střelec skrývající se za rohem kůlny.

„Kryjte mě, dokud se nedostanu za kůlnu,“ zvolal Billy.

Muž ve fraku se otočil a pohlédl na něj. Měl šedé oči, posazené příliš blízko sebe. Přikývl.

„Utíkej rychle, hochu, mám v bubínku ještě pět nábojů. Utíkej tak rychle, jak jen můžeš!“

V následujícím okamžiku Billy vyskočil a rozběhl se. Za dostavníkem třeskl revolver ráže 44.

Billy zmizel za kůlnou a v běhu popadl pušku muže, kterého srazil ze střechy.

Segura, který nyní namísto kytary držel v ruce revolver, se objevil ve dveřích stanice a dal Billymu znamení, aby se kryl.

Billy se takřka neslyšně dostal k nejbližšímu rohu kůlny a vyhlédl. Spatřil banditu, který stál za rohem kůlny a nabíjel svou zbraň.

Skočil za roh, zapřel si pažbu winchestrovky o bok a zvolal: „Ruce vzhůru!“

Bandita se otočil a na zlomek vteřiny si oba pohlédli do očí. Potom Texasan trhl hlavní pušky. Udělal to velmi rychle, ale na Billyho to přesto nestačilo.

Billy zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel. Ti dva byli jen dvacet yardů od sebe. Kulka banditu odhodila proti prkenné stěně kůlny. Marně se pokoušel ještě jednou zvednout hlaveň své pušky.

Billy už podruhé nevystřelil. Viděl, jak se Texasan svezl po stěně a zůstal sedět. Chvíli na něj ten muž hleděl, pak se mu z koutku úst vyřinula krev a bandita se svalil na zem, aniž se mu z hrdla vydral jediný zvuk. Zalehl přitom svou pušku.

Muž ve fraku si strčil revolver do náramenního pouzdra a z kapsy vesty vytáhl hodinky.

„Ti tři věděli, že přijedeme, a číhali tu na nás. Vsadím se, že to byli lidé Jamese Dolana, kteří nás měli odkrouhnout. Co si o tom myslíte, pane McSweene?“

Muž v tmavém obleku pohlédl na mrtvého, nad jehož tváří už bzučelo několik much.

„Dolanovi muži?“ opáčil. „Jak by Dolan nebo Murphy mohli vědět, jakým dostavníkem se vrátíme do Lincolnu?“

„Asi dostal telegram z Tularosy. Zřejmě tam má nějakého svého důvěrníka. To by mu bylo podobné.“

Billy si strčil peacemaker do pouzdra a zapnul bezpečnostní poutko.

„Dolan a Murphy?“ otázal se.

„Ano. Jak se jmenujete, pane?“

„William Bonney. A vy?“

„Já jsem Pat Garrett. A toto je Alex McSween, advokát z Lincolnu.“

Billy na McSweena kývl.

Garret se sklonil k mrtvému a prohledal mu kapsy. Všechno, co v nich našel, byly jen osobní věci, kapesní nůž, tabák, stříbrné mince a v náprsní kapse košile měl svazek dolarů. Šlo o zcela nové dvacetidolarové bankovky, dohromady to bylo sto dolarů.

„Dolanova odměna za dvě vraždy,“ řekl.

McSween si vytáhl kapesník a otřel si čelo.

„Takto – s revolverem v ruce – se nedostaneme daleko, Pate.“

„Vy a Tunstall, vy jste teda dvojka. Kdyby John Chisum přemýšlel stejně jako vy, už by ho Dolan a jeho horda dávno vyhnali z kraje. Chisum se udržel jen proto, že na svých pastvinách má osmdesát jezdců, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“ Otočil se k Billymu a dodal: „Kam chceš v Lincoln City jít? Míníš vstoupit do služeb Dolana a Murphyho?“

„Asi by ke mně nenalezl moc sympatií, kdyby se dozvěděl o tom, co se tady za mého přispění odehrálo. Hledám poctivou práci.“

„Pak jdi k Chisumovi,“ poznamenal Garrett. „Nebo raději na ranč Johna Tunstalla. Já jsem jeho předák. U nás práci najdeš. Potřebujeme lidi, kteří umějí zacházet s revolverem. Jak jsi starý?“

„Je mi teprve osmnáct.“

„A kde ses naučil střílet?“

Billy mávl rukou, což mohlo znamenat cokoli. „Přijel jsem sem se svým přítelem,“ odvětil. „Josém Segurou. Vezmete nás oba?“

Nad planinou mezi Sierra Blanca a Capitan Mountains burácely blesky, když dostavník konečně dorazil do kraje Lincoln.

Billy si posunul svůj tmavý texaský klobouk do čela a vytáhl si límec svého naolejovaného koženého pláště, když vjeli do Lincoln City. Za ním klusal Segura, mohutný chlapík v plášti, který za sebou vedl tři banditské koně.

Dostavník zastavil před stanicí. Billy si všiml dvou mužů, kteří kráčeli po chodníku.

Jeden z nich – tělnatý, podsaditý muž se selským obličejem – měl na vestě pěticípou hvězdu.

Billy, který na svém pintovi přijel blíž ke Garrettovi, se vyklonil ze sedla.

„Kdo je to?“ otázal se.

„Okresní šerif William Brady,“ odvětil Garrett. „Mocný muž Lincoln City.“

„Nelíbí se mi, Pate.“

Šerif přišel blíž a vedle Garretta zůstal stát. Svýma světle modrýma očima, z nichž doslova čišel chlad, si prohlédl Garretta od hlavy až k patě a pak se otázal: „No?“

Garrett ukázal na tři koně, kteří stáli se skloněnými hlavami za Segurou.

„Ti tři číhali na mě a na McSweena na stanici Wells & Fargo, číslo dvanáct, šerife. Znáte jejich obličeje?“

Billy pozoroval Bradyho, který sešel z chodníku a prohlédl si chmurný náklad tří koní. Jen krátce zvedl hlavy mužů, kteří byly naloženi na jejich sedlech a pod břichy koní měli svázány ruce a nohy.

„Nikoho z nich jsem v Lincolnu neviděl,“ řekl.

Garrett měl na jazyku jedovatou odpověď, ale v poslední chvíli ji zamlčel.

Brady se pootočil k muži, který s rukou na revolveru stál za ním. Na vestě se mu leskla hvězda zástupce.

„Odvez ty tři ke koronerovi, Bobe,“ prohodil. „A vám, Garrette, dám jednu dobrou radu. Povězte Tunstallovi – a to platí i pro vás, McSweene – že plout proti proudu se nevyplácí.“

Když nikdo z obou oslovených neodpověděl, otočil se a vydal se ke své úřadovně, jež stála na konci ulice.

Déšť zbarvil zdi bíle nalíčených cihlových domů došeda.

Billy pohlédl na Garretta.

„Takže toto je zákon v Lincoln City, Pate?“

Zatímco José Segura odváděl koně do stáje, zamířili Garrett, Billy a McSween ke Stocktonovu saloonu. Minuli přitom Murphyho obchod, jemuž se v celém kraji neřeklo jinak než la casa, tedy dům.

Barman v košili s bílými a modrými proužky, tuhým límcem a vyhrnutými rukávy přinesl Garrettovi whisky zředěnou vodou. Billy, McSween a Segura si objednali pivo.

„Něco ti teď vysvětlím, Billy,“ spustil Garrett, když barman zmizel. Opřel se o pult a začal si točit sklenicí mezi mozolnatými dlaněmi.

Pak se Billy dozvěděl, jak se v Lincolnu rozpoutal tvrdý boj, který, jak se zdálo, měl ještě dlouho pokračovat.

Pat Garrett mu pověděl toto: „Když jsem v roce 1876 přijel do Nového Mexika, byl John Chisum v kraji už skoro deset let. Pochází z Texasu. Po válce, když byl Texas vyplundrovaný, měla země jen jediné bohatství: dobytek. Krátce po skončení války přijel Chisum se třemi tisíci kusů dobytka plemene San Saba a patnácti Texasany do kraje Lincoln a u arroya Del Macho si postavil ranč Bosques Grandes. Hledal partnera a pak se objevil Lawrence Murphy. Ten uzavřel poměrně rozsáhlé smlouvy o dodávkách armádě a indiánům a prodával Chisumův dobytek. Ve Fort Stanton však měli své obchodní stanice dva další muži James Dolan a Herb Riley. Ti tři se spojili se dvěma bývalými důstojníky, majorem Fritzem a majorem Bradym, a vytvořili tak jádro syndikátu Santa Fe, který chtěl ovládnout Nové Mexiko. K nim se přidali soudce Bristol, okresní žalobce Catron a oblastní státní návladní Rynerson. Své peníze však v jejich obchodech měli i další lidé. Dali dohromady značný kapitál a Brady dokázal prosadit vůli tohoto syndikátu.

Tento spolek měl pouze jediného skutečného soupeře a tím byl John W. Chisum, který ovládal kraj a nechtěl se tohoto postavení za žádnou cenu vzdát. Teď začal Murphy prodávat Chisumův dobytek armádě a do rezervací na vlastní pěst. Ruinuje ho tak. Když major Fritz zemřel, stali se Dolan, Murphy a Tom Catron jedinými vládci oblasti Lincoln. Brady se stal šerifem. Pak začali z texaských pistolníků budovat bandy, které teď systematicky kradou Chisumův dobytek. Když Chisum pochopil, kdo za tím stojí, došlo k otevřenému boji. V roce 1874 vypuklo v rezervaci Mescalerů povstání a také byl 15. července vypálen Chisumův ranč na Carrizozo Plaines.

Chisum přísahal, že v tom mají prsty Murphy a Dolan, kteří Mescalerům tajně prodávali zbraně a alkohol. Odpověděl tak, jak pro něj bylo typické. Cesta z jeho vypáleného ranče až po Sierra Blanca byla lemována Mescalery pobitými jeho jezdci. Chisum při tom přepadení ztratil syna a ženu a nyní se chtěl mstít. Zloději dobytka a mexičtí bandité to tvrdě pocítili.

Syndikát Santa Fe však byl silný. Kontroloval a platil marshaly, šerify, soudce i noviny. Thomas Catron, okresní žalobce, se pokusil Chisuma obvinit z lynčování a daňového úniku, jenže Chisum byl na svém znovu postaveném ranči Bosques Grandes obklopen osmdesáti odhodlanými texaskými jezdci a nikdo nebyl schopen jej odtud dostat.

Když Chisum poznal, že jenom s revolverem proti syndikátu nic nezmůže, pozval si z Albuquerque státního návladního Alexe McSweena, se kterým přišel i John Tunstall. Tunstall a Chisum měli peníze a McSween se vyznal v paragrafech. Otevřeli si obchody v Lincolnu, Chisum založil banku a společně začali podrývat moc spolku Santa Fe. Chisumových osmdesát jezdců stojí za McSweenem a Johnem Tunstallem. Ale jak dlouho ještě? Přišel čas boje, Billy. Podle mě bude Chisum ve spojenectví s Tunstallem a McSweenem jen tak dlouho, dokud je bude potřebovat. Alexander McSween, který tu stojí vedle mě, udělal z boje v lincolnském kraji svůj vlastní boj, a to byla jeho a Tunstallova chyba.“

Garrett po tomto dlouhém proslovu naráz vypil sklenici whisky, pak dodal:

„Alex McSween a já jsme byli v Mesilie vyjednávat s lidmi z Independentu. McSween v něm chtěl uveřejnit článek o Williamu Bradym. Jestli se nám nepodaří Murphyho a Dolana přimět k odpovědi, nepohneme se z místa. Pokud se nám to ale povede, potom spolek Santa Fe udeří svými texaskými pistolníky a dojde k lítému boji. Napij se, Billy, pojedeme teď na Tunstallův ranč.“

Garrett hodil na stůl několik mincí.

„Přivedu koně,“ řekl Billy a kývl na Seguru. Déšť již polevil.

„Měli bychom jet dál, Billy,“ zamumlal Segura, když se brodili bahnem ulice.

„Toto místo je stejně tak dobré jako ostatní, José,“ opáčil Billy.

Garrett stál před saloonem.

„Musíme si pospíšit, jestli chceme na Tunstallův ranč dorazit ještě před půlnocí,“ řekl Garrett.

Billy náhle pocítil Segurovu ruku na rameni. Segura bradou kývl směrem přes ulici k Murphyho obchodu. Jeho dveře se otevřely a na zaprášený chodník vyšlo několik mužů. Byli to Dolan, Brady a dva další chlapi, jejichž tváře Billy dosud nikdy neviděl.

„To jsou Babe Russ a Ted Christie,“ tiše zamumlal Garrett. „Bradyho zástupci.“

Brady pomalu kráčel po ulici k nim. Billy hleděl na Dolana, Russe a Christieho. Oba zástupci drželi v rukou pušky, Christie winchestrovku a Russ dvouhlavňovou parkerovku s uřezanými hlavněmi.

Brady se zastavil před Garrettem a Billym.

„Nechceme tu lidi, jako jste vy. Zmizte!“

„Jestli mi ukážete zákon, podle kterého mě můžete vykázat z kraje, tak to udělám, šerife,“ klidným hlasem odvětil Billy.

Pobídl koně a chtěl projet kolem Bradyho, ale šerif zadržel jeho pinta a ostrým tónem řekl: „Poslouchejte, Bonney. Dejte ruku pryč z toho revolveru, jinak vás moji lidé srazí kulkou ze sedla. Dobře poslouchejte, Bonney, já jsem v tomto kraji zákon a ještě jednou vás vyzývám, abyste odtud zmizel.“

„Nosíte sice hvězdu, ale to ještě ani zdaleka neznamená, že jste zákon, šerife Brady.“

Billy pozoroval, jak Brady bledl.

Zasáhl šerifa do citlivého místa. Brady byl na svou hvězdu hrdý, a když mu někdo brnkl na tuto strunu, začal být nebezpečný. Jeho odpověď byla jednoznačná: „Ještě uvidíte, kdo je v Lincolnu zákon, Bonney. A pocítíte tento zákon na vlastní kůži, jestli nebudete dost moudrý na to, abyste odtud rychle zmizel.“ Billy pobodl pinta ostruhami. Brady musel pustit uzdu, aby nebyl stržen k zemi. Za Billym se hnali Segura a Garrett.

Brady stál uprostřed prázdné ulice a přivřenýma očima hleděl na tři jezdce. Pak se otočil a šel k Murphyho obchodu, kde ho očekával Dolan.

Billy zvolnil, když vyjeli z města. Garrett jel mezi ním a Segurou a tak mlčky klusali pod zataženým nebem, až po nějaké době promluvil Garrett.

„Dávej si na toho Bradyho pozor, Billy,“ řekl. „Brady byl za občanské války majorem a patří k lidem, kteří na válku nedokážou zapomenout. Přijel sem proto, aby si tu hrál na válku. Je v Lincolnu Dolanovým, Murphyho a Rileyho zákonem. Dávej si na něho pozor! Je rychlý s koltem. Znepřátelil sis ho.“

„Nebyla to má vina. Nebudu ho vyzývat k souboji, ale ani mu nebudu uhýbat.“

Pomalu jeli vedle sebe krajinou zkrápěnou deštěm. Billy měl jako obvykle ruku položenou na hladké kůži revolverového pouzdra pod pláštěm.

Foukal mírný vítr.

Slunce již bylo za obzorem, když dorazili k Tunstallovu ranči ležícímu poblíž Rio Feliz.

Pat Garrett u studny seskočil ze sedla.

„Sesedni!“

Billy se ohlédl. Ranč Johna Tunstalla nebyl příliš velký, ale zato čistý a jeho udržované budovy byly postaveny ve španělském koloniálním stylu.

Tři muži si pod arkádou svlékli pláště a vešli do domu. Hned za vchodovými dveřmi byla velká hala s krbem, z něhož se šířilo příjemné teplo.

Billy smekl klobouk a rozhlédl se. V rudé záři plamenů, v níž předměty vrhaly mihotavé stíny, spatřil dva muže stojící u krbu. Oba byli oblečeni do obvyklého kovbojského šatu, džínsů a kožených vest bez rukávů. Na nohou měli holínky. Pouze jeden z nich byl ozbrojený. Kolem pasu měl úzký, jednoduchý opasek s pouzdrem zavěšeným na pravém stehně. V jeho tváři s ostře řezanými rysy svítily zapadlé, šedé oči. Billy instinktivně vycítil, že tento muž se mu podobá. Druhý chlapík měl úzký, inteligentní obličej a rovné, světlé vlasy. Nad horním rtem se mu skvěl knírek. Pohled jeho modrých očí se krátce, ale intenzivně upřel na Billyho a Seguru.

„Kdo je to, Pate?“ otázal se a vykročil od krbu.

„William Bonney a José Segura.“

„Kde je McSween?“

„V Lincolnu, pane Tunstalle. V Shaughnessyho stanici na nás čekali tři chlapi vyslaní syndikátem. Dolan se musel dozvědět, proč jsme jeli do Mesilly. Chtěl nás hned vyřídit. A určitě by se jim to i podařilo, kdyby nám Billy nepřispěchal na pomoc.“

Druhý muž, který byl ozbrojen revolverem, pomalu kráčel od krbu, s rukama za opaskem.

„Co se stalo s těmi chlapy?“ otázal se ocelovým hlasem.

„Přivezli jsme je do Lincoln City, pane Widenmane,“ odvětil Garrett. „Brady nebyl příliš nadšený, když je musel nechat odvézt ke koronerovi. Číhali na střechách stanice, když tam přijel dostavník.“

Widenman přistoupil k Billymu a tázavě mu pohlédl do očí.

„Už jsem o tobě slyšel, Billy,“ řekl. „V Arizoně tě hledají kvůli nějaké přestřelce, že ano?“

„Nabídl jsem mu, aby pro nás spolu se Segurou jezdil,“ poznamenal Garrett. „Padesát dolarů za měsíc a všechno, co dostávají ostatní jezdci. Pro toho Mexičana to platí také.“

Tunstall se na Billyho usmál, podal mu ruku a řekl: „Jestli to Pat považuje za správné, tak teď patříš k nám, Billy. Jsem John Tunstall a to je Robert Douglas Widenman, federální marshal pro oblast Lincoln.“

„Billy,“ prohodil Garrett, „John Tunstall a Alex McSween chtěli porazit Dolana a Murphyho tím, co považovali za správnou zbraň, totiž zákonem.“

„Pate, jestli sáhneme po zbraních, tak nás zničí. Peppin, Evans a jejich pistolnická smečka jsou v tomto ohledu silnější než my. Musíme syndikátu provést to, co se kdysi pokusil udělat Murphy Chisumovi. Musíme proti nim postavit celý kraj, musíme dosáhnout toho, aby ztratili půdu pod nohama.“

„Jenže mezi Chisumem a syndikátem je jistý rozdíl,“ namítl Garrett. „Chisumovi jde o to, aby ochránil svou dobytkářskou říši. Spolek se naproti tomu snaží postupně ovládnout celé Nové Mexiko. Kdybychom s McSweenem neměli pořádnou dávku štěstí, tak bychom teď leželi pod zemí s několika kulkami v hlavě. To jsou metody, které používá syndikát. A jestli nebudeme bojovat i my, tak to nezvládneme. Ďábel se také nevyhání biblí, ale mečem.“

Napětí v kraji Lincoln den ode dne vzrůstalo, až se stávalo nesnesitelným. Dolan s Murphym však přesto stále váhali vyhlásit otevřený boj. Onen kritický článek se v Independentu ještě neobjevil. Podle Tunstalla a McSweena ještě nenadešel vhodný okamžik.

„Uvidíš, že to nebude dlouho trvat a sud s prachem vybuchne,“ řekl Garrett. „Někdo do něho hodí zapálenou sirku a všichni tu vyletíme do vzduchu. Tunstall s McSweenem příliš váhají, a čím déle budou váhat, tím víc se jim bude Chisum odcizovat.“

Billy věděl, že Garrett naléhal na rančera, aby jednal, bylo mu však také známo, že Tunstall ještě nepovažoval situaci za dostatečně uzrálou a nic na světě ho nedokázalo přesvědčit o opaku. Tunstall patřil k lidem, kteří věřili v zákon jako v evangelium.

Dne 14. ledna 1878 přivlekla skupina malých rančerů a osadníků, mezi nimiž byli i Dick Brewer, Charlie Bowdre a Jim Coe, několik banditů syndikátu, které přistihli při loupeži dobytka, do Lincoln City. Brady byl nucen tyto muže zatknout, protože si nemohl dovolit otevřeně se vzepřít zákonu. O dvě noci později se těmto zlodějům dobytka povedlo uprchnout z vězení. Objevili se v Capitan Mountains.

Dne 18. ledna došlo na severních pastvinách Johna Chisuma k přestřelce s bandou lupičů, přičemž zahynul jeden z Chisumových Texasanů a čtyři bandité. Houf Chisumových jezdců potom pronásledoval zbylé lupiče až do Capitan Mountains, kde ztratil jejich stopu.

O den později 19. ledna 1878 se John Tunstall vydal se dvěma svými lidmi do Mesilly. Nikdo o tom nevěděl. Tunstall chtěl v redakci Independentu prosadit uveřejnění článku o poměrech v kraji. Věděl, že by do Mesilly nedokázal poslat žádnou zprávu, aniž by se o tom nedozvěděli Dolan s Murphym. Přes Garrettovo a Billyho varování to chtěl vyřídit osobně.

V prvních ranních hodinách 27. ledna předák v noclehárně probudil Billyho a odvedl ho ven.

„Před chvílí tu byli Widenman a Bowdre,“ řekl. „Vím, že nemáš Widenmana v lásce, Billy, ale je to dobrý chlap. Jako federální marshal je jedním z mála lidí v oblasti, který stojí nad věcí. A bude nad ní stát tak dlouho, dokud to Dolan připustí, protože i Widenman potom bude vtažen do tohoto boje. Není jiné volby Každý se musí postavit na jednu ze dvou stran a Widenman se nikdy nechtěl dát do služeb syndikátu. Podívej!“

Pak podal Billymu složené noviny. Šlo o výtisk mesillského Independentu z 26. ledna 1878 s McSweenovým a Tunstallovým článkem o poměrech v kraji Lincoln. Billy si jej přečetl a potom Garrettovi noviny vrátil.

„To je dost závažné na to, aby to syndikát vyprovokovalo, Pate,“ poznamenal. „Je vůbec Tunstallovi jasné, jaké důsledky může tento článek pro nás mít? Teď Murphy zkrátka a dobře musí reagovat, pokud nechce, aby se syndikát rozpadl. Je to pro něj hozená rukavice.“

Kolem jedenácté hodiny v noci 13. února 1878 se Tunstall se dvěma svými jezdci vrátil z Ruidosa, kde jednal s indiánským agentem o dodávkách hovězího masa, aby tak zjistil, kolik jeho dobytka bylo Mescalerům ilegálně prodáno.

„Musíme bojovat,“ řekl mu Billy. „Nemáme na vybranou. Jestli připustíme, aby syndikát Santa Fe najímal další pistolníky, tak jim podlehneme.“

Seděli u dlouhého, těžkého dubového stolu před krbem, v němž plápolaly plameny. John Tunstall si pohrával se sklenicí na whisky.

„Proč mě pořád nechceš pochopit?“ otázal se utrápeným tónem. „To by bylo příliš jednoduché –Bradyho a jeho lidi postřílet. Pak bychom byli tam, kde nás Dolan chce mít. Kdybychom stříleli na šerifa, jeho zástupce a jím sestavený oddíl z města, stali by se z nás psanci, Billy.“

„Často je to nejjednodušší řešení tím nejlepším a nejmoudřejším,“ namítl Billy. „Brady, Evans, Kinney a ostatní pistolníci žijí podle přísloví, že kdo dřív vystřelí, bude žít déle.

Pokud nebudeme bojovat tak jako oni, tak nás smetou. To, co děláte, je přece úplná hloupost. Necháváte se pobíjet jako ovce. Jaký smysl budou vaše oběti mít, když nejste ochotni bojovat?“

John Tunstall vstal a pomalu přistoupil k Billymu, který stál u krbu. Chvíli hleděl do jeho tvrdých očí, načež tomuto o jedenáct let mladšímu muži položil ruku na rameno.

„Billy, od první chvíle jsem tě měl rád. Vím, že se na tebe můžu spolehnout. Ale jsou věci, kterým ještě nerozumíš. Jednal jsem s indiánským agentem v Ruidosu. Není placen syndikátem. Nastražíme syndikátu past. Jen ať si klidně dál loupí můj dobytek a pro mě za mě ať mi i vypálí ranč. Všechno, co zničí, zase znovu vybuduju. Ale jestli prodají jen jedinou krávu s mým cejchem, tak se obrátím na guvernéra. Musíme dokázat, že Dolan a Murphy jsou bandité, jinak se z té lapálie nikdy nedostaneme.“

Billy se mu prudce, téměř divoce vytrhl.

„Takto se z toho nedostanete určitě,“ vyhrkl. „Právě naopak.“

Naplněn trpkým, bezmocným vztekem opustil dům a vydal se k noclehárně, kde si Segura krátil čas hrou na kytaru.

„Běž a osedlej nám koně, José,“ poprosil ho.

Segura mu beze slova vyhověl. Když zmizel v temnotě, přišel do noclehárny z rančerova domu Garrett.

„Co chceš?“ otázal se Billy.

„Mluvit s tebou. Ty víš, jak je mi zatěžko bojovat podle Tunstallových not, ale zdá se, že má pravdu. Musíme dokázat, že Dolan s Murphym jsou zločinci.“

„Zapomínáš na jedno – totiž že si to syndikát Santa Fe nenechá líbit. To nejsou žádné tupé ovce. Po tom článku v Independentu by Brady měl odstoupit z funkce šerifa. Jenže syndikát stojí za ním a on tak ještě stále nosí hvězdu. A vzdá se jí teprve tehdy, až když mu ji někdo provrtá kulkou.“

„Ty chceš Tunstalla nechat ve štychu?“ otázal se Garrett a škrtl si sirkou o botu. Na okamžik jeho tvář ozářil plamínek, pak zase zhasl a oba zahalila temnota.

„Ne, Pate. Nenechám ho ve štychu. Ale to, jak chce bojovat proti syndikátu, je sebevražda.“

Segura přišel ze stáje s koňmi. Billy nechal Pata Garretta stát v noclehárně a vyšvihl se do sedla. O něco později vyrazili směrem na západ.

Ranč Bosques Grandes Johna W. Chisuma ležel na rovině Carrizoza Plaines.

Jeho zděné budovy tvořily opravdovou pevnost. Od té doby, co jej v roce 1874 vypálili Mescalerové, se už nikdo neodvážil ranč napadnout. Dokonce i pistolníci spolku Santa Fe se mu vyhýbali obloukem. Mužstvo Johna Chisuma mělo osmdesát mužů. Všechny si Chisum přivedl ze San Antonia. Byli to lidé, na které se mohl spolehnout i v těch nejnebezpečnějších situacích.

Bylo to již dlouho po půlnoci, když Billy a Segura dorazili na ranč. Chisum byl s deseti svými lidmi někde na pastvinách. Na ranči zůstala jen Sally, Chisumova neteř, se zhruba dvaceti Texasany. Zatímco Segura odvedl koně ke studni, doprovodila rančerova neteř Billyho do domu, který se takřka nelišil od Tunstallovy rezidence.

„Musím mluvit s vaším strýcem, Sally. Kdy se vrátí?“

„To nevím. Může to trvat hodiny. Dáte si něco k pití?“

Zatleskala a mexický sluha v bílém bavlněném oděvu přinesl na stříbrném podnose skleněnou karafu s vodou, láhev whisky a sklenici.

Billy šel se sklenicí v ruce do otevřených dveří a pohlédl na dvůr ranče. Před noclehárnou hořel skrovný oheň, jenž mihotavě ozařoval bílé zdi budov kolem dvora.

„Jak idylický obrázek,“ řekl hořkým hlasem. „Člověk by ani nevěřil, že brzy poteče krev.“ Naráz vypil whisky a postavil sklenici na římsu okna. „Občas si přeju být tisíc mil odtud.“

„A co vás tu drží?“

Pohlédl na ni. Ve svitu ohně v krbu byla její tvář ještě půvabnější a krásnější než jindy.

„To mám nechat Tunstalla, McSweena, Garretta a ostatní ve štychu?“

„Vy máte Tunstalla rád?“

„Je na tento boj příliš slušný. Na Dolana a Murphyho nemá. Myslím, že ještě nikdy v životě nedržel v ruce zbraň.“

Sáhl po láhvi whisky a nalil si.

„Přijel jsem Johna Chisuma požádat, aby mi půjčil dvacet střelců,“ řekl. „V Arizoně mě hledají, protože jsem tam musel v sebeobraně zastřelit jednoho muže. Jinak by zabil on mě. Nemyslím, že…“

Sally na něj hleděla. V temnotě viděl její tvář pouze jako světlý stín, ale přesto měl pocit, že vidí její oči. Na okamžik se tam rozhostilo ticho. Píchlo ho u srdce, jako by se mu ozvala nějaká stará rána. Děvče se vášnivě přitisklo k jeho hrudi a on na svých rtech ucítil její měkké, teplé, plné rty.

Tento okamžik opojného štěstí trval jen pár vteřin, potom pocítil náhlou bolest v zádech. Trhl rukou k revolveru. Cvakl kohoutek a hlaveň se prudce zvedla jako hlava útočícího hada.

V mihotavé záři ohně spatřil několik mužů. Jeden z nich třímal v ruce jezdecký bičík.

Byl o hlavu větší než Billy, měl široká ramena a šedivé vlasy.

Sally vykřikla zděšením a strhla Billymu ruku s koltem.

„Ty proklatý bastarde!“ vykřikl onen starší muž a znovu pozvedl ruku s bičem.

Billy vytrhl pravou ruku z dívčina sevření a bič se na půli cesty zarazil.

„Schovejte ten bič,“ zvolal vzdorně. „Nejsem pes, kterého můžete bičovat.“

„Strýčku Johne,“ špitla Sally.

Situace se však rázem změnila. Na dvůr ranče přicválal muž a málem spadl ze sedla. Billy poznal Clancyho Deeka, jednoho z Tunstallových kovbojů. Levá ruka mu ochable visela, kabát i košili měl na rameni prosáklé krví. Do čela mu padal pramen vlasů, po bolestí zkřivené tváři mu stékaly krůpěje potu.

„Potřebujeme pomoc, pane Chisume,“ zadýchán po chvíli vyhrkl. „Tunstallův ranč hoří. Byli jsme na cestě do Lincolnu. Unikl jsem s kulkou v rameni. Co se stalo s ostatními, nevím. Vím jenom jedno: boss Tunstall je mrtvý! Nenosil žádnou zbraň, chodil neozbrojený. Zastřelili ho jako psa.“

Rozhostilo se tísnivé ticho. Ozývalo se jen praskání plamenů.

„To není pravda,“ zamumlal Billy. „To nemůže být pravda. Clancy, že to není pravda?“

Clancy Deek se těžce oddechuje opřel o zeď. Billy k němu přiskočil a chytil ho za límec. Byl bledý jako stěna a jeho modré oči byly přivřené. Dýchal stejně ztěžka jako Deek.

„Clancy, řekni mi, že to není pravda. To není pravda! Zastřelit člověka, který není ozbrojen, přece nejde. A Tunstall nikdy nenosil zbraň. To ví každý.“

Deek zasténal. Billy se dotkl jeho poraněného ramena. Deek se pomalu zhroutil. Dva Chisumovi jezdci jej museli zachytit.

Billy stál se zaťatými pěstmi před Clancym Deekem a upřeně na něj hleděl. Chvěly se mu rty.

„Pověz nám, co se stalo!“ vyzval kovboje Chisum a sklonil se k Deekovi, jehož podpírali rančerovi jezdci Deek bojoval s mrákotami, které se ho pokoušely strhnout do hlubin bezvědomí. Jeho oči byly nepřirozeně rozšířené.

„Čtvrt hodiny po tom, co Billy odjel,“ šeptal a jeho tvář se zkřivila bolestí, „přijel z pastvin Herb Elliot a řekl nám, že od Lincolnu se blíží padesát jezdců. Hned – hned jsme všichni věděli, kdo to je. Stalo se to, co Billy předvídal, pane Chisume. Byli to Brady a jeho zástupci – s muži Johna Kinneyho a Jesse Evanse – a několika tucty dalších. Tunstall věděl, že – proti nim nemáme šanci. Garrett, Brewer a pár ostatních přesto chtělo bojovat, ale Tunstall nechtěl, aby nás postříleli jako králíky a kromě toho bylo takzvané právo na jejich straně. Nemohli jsme přece střílet na šerifův oddíl.“

Ochabl a Chisum nechal přinést láhev whisky, kterou Deeka trochu probral. Kovboj zakašlal a na rtech se mu objevila krev. Všichni věděli, co to znamená. Měl poraněné plíce.

„Dál! Mluv dál!“ naléhal Chisum.

Deek otevřel oči lesklé horečkou a pohlédl na Billyho. Vypadalo to, jako by všechno, co říkal, říkal jen pro něj.

„Tunstall – prosadil svou vůli. Ty víš, jaký byl. Nechali jsme všeho být a rozjeli jsme se do Lincolnu. Když jsme přijeli do kopců, vynořili se náhle z temnoty jezdci. Nevím, kdo to byl. Byl jsem s Whitem zhruba dvacet yardů před ostatními, když se za námi začalo střílet. Z kopců sjížděli další jezdci, kteří nás ostřelovali. Vrátil jsem se i s Whitem a viděl jsem, jak se kůň pana Tunstalla zhroutil. Boss se odvalil do bezpečí a vyskočil. A v tom okamžiku to koupil. Muselo to být více než pět nebo šest kulek, které ho zároveň trefily. Potom k němu přijeli a jako posedlí na něj ještě několikrát vypálili. Když začali střílet i na nás, museli jsme prchat. Bylo jich příliš mnoho.“

„Kde se to stalo?“ otázal se Chisum.

„V kopcích, pane Chisume. Oni – oni…

Deekovi ochabla hlava.

„Je v bezvědomí. Odneste ho do domu. Jeden jeďte do Lincoln City a přiveďte odtud doktora Robbsona. Musí mu z ramene vytáhnout tu kulku dřív, než zemře na ranovou horečku.“

„Dolane! Dolane! Dolane!“ Billy mlátil pěstmi do zdi. „Ti hajzlové ho oddělali, odpráskli ho jako psa, nedali mu sebemenší šanci – a to ve jménu zákona.“ Otočil se a pohlédl na Seguru stojícího mezi Chisumovými kovboji.

„Běž a osedlej koně, José,“ řekl unaveným, ale odhodlaným hlasem, načež se otočil. Letmo přeletěl očima Sallyinu tvář. Otevřel ústa, ale nedokázal nic říct. Jenom zavrtěl hlavou a mávl rukou. Toto gesto vyjadřovalo všechnu jeho hořkost, smutek a beznaděj.

Nikdo neřekl ani slovo, když se svěšenými rameny kráčel po dvoře ke stájím.

V noci na 14. února 1878 kolem třetí hodiny opustila ranč Bosques Grandes kavalkáda o síle dvaceti mužů. V jejím čele jel John Chisum, Billy the Kid a José Segura. Za nimi jelo sedmnáct Texasanů z Chisumova ranče. Mlčky ujížděli temnotou.

Při překonávání jednoho vyschlého koryta Billy uslyšel dusot kopyt blížících se koní. Muži si připravili pušky a jeli dál, dokud se z temnoty nevynořili oni záhadní jezdci. Šlo o předáka Garretta a několik dalších kovbojů z Tunstallova ranče.

Garrett zastavil. Klobouk již neměl a čelo mu zdobil bílý obvaz. Za ním zastavili White, Brewer, Bat Saunders a Hardin. Všichni mlčeli. Garrett vedl vedle sebe za uzdu koně, přes jehož sedlo bylo naloženo něco podlouhlého a zabaleného v dece.

„Tak jsme ho našli,“ řekl Garrett. „Provrtaného více než tuctem kulek. Neměl u sebe zbraň. Museli to vědět, protože Tunstall nikdy nenosil zbraň. Zavraždili bezbranného.“

Jezdci hleděli na Billyho, jehož ztrhanou tvář na okamžik osvětlila zář sirky.

Potom Billy tichým, chladným hlasem řekl: „Já ho pomstím, Pate. To přísahám. Pomstím ho. Přísahám při všem, co je mi svaté.“

Jezdci tam stáli strnule jako sochy.

Garrett přijel k Chisumovi a tiše a smutně řekl: „Nemohli jsme nic dělat. Nemohli jsme mu pomoct. Ale několik z nich jsem poznal. Byl tam Jess Evans a dva jeho lidé, Morton a Baker.“ Billy, který se pomalu vrátil ke svému pintovi, zůstal stát vedle něj a planoucíma očima pohlédl na Garretta.

„Evans, Morton a Baker,“ pomalu opakoval. Znělo to jako přísaha. Billy byl odhodlán vydat se po jejich stopách. Muži se mlčky vydali na zpáteční cestu.

Tunstall věřil v zákon a jeho sílu. Tvrdil, že zákon je mocný, že to je neporazitelný obr. Jenže každý zákon je jenom tak silný, jak jsou silní lidé, kteří stojí za ním. A když se muž, který zákon zastupoval, jmenoval William S. Brady, pak to nebyl zákon, ale cár papíru.

Tu noc se zrodila jeho nenávist a odhodlání pustit se do nelítostného boje. Již nebylo cesty zpět.

V poledne 2 8.února 1878 Pat Garrett vyrazil do Santa Fe, aby tam navštívil guvernéra Axtella. Nikdo nevěřil, že bude mít úspěch, ale Garrett se nenechal odradit, byť riskoval, že ho Dolanovi muži dostihnou a umlčí. Chtěl dostat Axtella do Lincolnu za každou cenu.

Dne 2. března se McSween poddal tlaku Billyho a dalších přátel, opustil Lincoln City a uchýlil se do bezpečí malého ranče bratří Coeových v Capitan Mountains.

Pak se náhle roznesla zpráva, že Evans a jeho kumpáni byli viděni u stanice Flying H. Nyní již Billyho nemohlo nic zadržet. Tunstallovi vrahové byli na Pecosu. Spolu s Widenmanem a dalším mužem odjel do Fort Stanton, kde je soudce Green Wilson jmenoval zástupci.

Dne 5. března 1878 vyrazili za časných ranních hodin noví ochránci zákona z Fort Stanton do údolí Rio Pecos. Widenman s nimi nejel, protože se chtěl vrátit do Lincolnu, aby tam sledoval další vývoj.

„Tentokrát nám neuniknou,“ řekl Billy, když vedle Charlieho Bowdrea opouštěl Fort Stanton a jel na jihovýchod. „Na Flying H je to jenom pár hodin. Jestli tam doopravdy jsou, tak je dostaneme.“

„Nezapomeň, že je máme přivést živé,“ namítl Bowdre. „Widenman je potřebuje živé, aby mohl jejich výpovědi použít proti Dolanovi a Murphymu. Je to důležité.“

„To vážně věříš, že Jess Evans se někdy vzdá? Bude bojovat do posledního náboje a Morton s Bakerem stejně tak. Jestli Pat a ostatní svědkové Tunstallovy vraždy budou vypovídat, pak mají vrahové jistý provaz. Ne, Charlie, budeme bojovat.“

Bowdre na něj s rozpaky pohlédl.

„Jinými slovy, ty doufáš, že se nevzdají, abys mohl pomstít Tunstalla.“

„Jenom myslím na to, co se stane, jestli Jesse Evanse a jeho lidi doručíme Bradymu do vězení, Charlie. Utečou odtud stejně jako ti zloději dobytka, které jsi se Scourlockem přivedl do Lincolnu. Brady si nemůže dovolit, aby Evans a ostatní za mřížemi začali zpívat.“

Charlie Bowdre si posunul stetson do týla.

„Pat mě zrazoval před tím, abych tě při štvanici na vrahy Johna Tunstalla bral s sebou, Billy. Přesto jsem to udělal, protože jsi dobrý střelec. Ale jsem zodpovědný za to, že Evanse a jeho komplice dostaneme živé.“

Billy se otočil v sedle a podotkl: „Garrett tě zrazoval od toho, abys mě bral s sebou?“

Tón jeho hlasu Bowdreovi způsobil mrazení v zátylku.

Přikývl.

Kolem poledne dorazili na Flying H, malou obchodní stanici na horním toku Rio Penasco, a dozvěděli se, že Jess Evans, Morton, Hill a Baker odjeli z Flying H před čtyřmi hodinami směrem na sever.

Billy nechal oddíl jet dál a sám se jal zkoumat okolí.

Po hodině pátrání nalezl mezi břestovcem a mesquitou otisky okovaných kopyt a vydal se po nich. Snadno se dalo poznat, že jde o dva koně, jejichž jezdci je nějakou dobu vedli řekou, aby zmátli případné pronásledovatele.

O další hodinu později nalezl na ostrohu nad Penascem malý statek, jenž sestával z obytného domu, kůlny, ohrady a remízy. U dřevěného žlabu vedle studny stáli dva koně.

Billy přivázal svého pinta k ocotillu a začal se neslyšně plížit k usedlosti. Nikde nikdo. S puškou v levé ruce se přikradl ke koním a vtlačil se mezi ně, aby byl skryt před zvídavými zraky z domu.

Právě když už chtěl vyrazit dál, vyšel ze dveří srubu muž. Byl to Bill Morton, pětadvacetiletý Texasan v hnědých manšestrových kalhotách, tmavé košili, koženém kabátě a vysokých jezdeckých holínkách, do kterých měl zastrčené nohavice. U boků se mu houpaly dva revolvery.

Pomalu kráčel po dvoře. Billy podlezl pod krkem lyzáka a namířil na muže winchestrovku. Texasan se zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi.

„Ty, Billy?“ užasle a nejistě zvolal, přičemž přivřel oči.

„Kde je Evans a Hill?“ otázal se Billy. „A Fred Baker? V chatě?“

„Co po nás chceš? Jess a Hill tu nejsou.“

„Byli jste při tom, když byl hanebně zavražděn John Tunstall. Kdo vypálil ty kulky?“

„To – to já nevím, Billy. Všichni stříleli. Nevím, kdo ho zabil. Možná…“ V tom samém okamžiku se ozval třesk rozbitého skla a hned nato zaduněl výstřel. Někdo vypálil z okna srubu.

Billy ucítil žhavý závan na levé líci, načež uskočil stranou a vrhl se k zemi. Když dopadl, uviděl, jak se Morton otáčí a sahá po revolveru.

Texasan měl tvář zkřivenou zlobou. Vytrhl kolt z pouzdra a zvedl jej, ale už nestačil zmáčknout spoušť. Dřív totiž vyšla rána z Billyho winchestrovky. Kulka Mortona zasáhla doprostřed hrudi a vyletěla mu ze zad. Náraz kulky jej odhodil o krok dozadu, načež se otočil a zhroutil se.

Billy se obrátil tak rychle, jak jen mohl. Ozvala se salva výstřelů vypálených z rozbitého okna srubu následovaná tancem prašných gejzírů pod Billyho nohama. Měl co dělat, aby se převalil za žlab, kde zůstal ležet, zatímco do mokrého dřeva žlabu se zavrtávaly kulky.

Po jednom výstřelu se rozhostilo ticho. Billymu bylo jasné, že Baker nabíjí. Rozhodl se této přestávky využít. Zvedl se, přeskočil žlab a rozběhl se ke srubu. Za běhu pálil z winchestrovky. Jeho kulky vyrazily poslední střepy v rámu okna, za nímž musel stát Baker. Všude létaly úlomky skla. Ze srubu se ozval výkřik, načež Billy dorazil ke dveřím a vrhl se vší silou proti nim. Povolily.

Billy vletěl dovnitř, převalil se a narazil do něčeho tvrdého, co jej zastavilo. Ležel na podlaze a hleděl na Freda Bakera, jenž stál u okna.

Bandita si ještě nabíjel kolt. Jeho tvář byla zkřivena do nenávistné grimasy, nepřirozeně poulil oči. Pak trhl pravou rukou nahoru. Ústí hlavně revolveru, jehož bubínek zaklopil dlaní do rámu, namířilo na Billyho.

Třeskly dva výstřely, jež padly tak těsně po sobě, že se jejich zvuk slil. Přesto Billy zmáčkl spoušť o zlomek vteřiny dřív. Jeho kulka vychýlila Bakerovu hlaveň tak, že Baker potom minul. Jeho střela přeletěla nad Billym a zavrtala se do stěny za ním.

Baker se snažil chytit levou rukou rámu okna. Vtom se mu však podlomily nohy a pomalu se svezl po stěně na podlahu. Billyho kulka ho trefila přímo do srdce. Bandita nestačil říct ani slovo.

Billy pomalu vstal. Skrze rozplývající se kouř z výstřelů viděl tři postavy v zadní části srubu. Muže, ženu a malého chlapce. Vyděšeně na něj hleděli, když k nim kráčel.

Ještě mu v uších zněl dozvuk výstřelů, když se ho muž otázal: „Kdo jste?“

Billy si rukávem utřel čelo a pohlédl na Bakera.

„Všechno je v pořádku,“ odvětil. „Kdy se tu ti chlapi objevili?“

Osadník, pohublý, kostnatý muž s řídkými šedými vlasy řekl: „Přijeli před dvěma hodinami, chtěli jenom napojit koně a něco na zub.“

„Vyhrožovali vám?“

Osadník zavrtěl hlavou. „Vyhrožovali? Proč? My nemáme nic, kvůli čemu by nám někdo musel vyhrožovat. Jsme chudí. Co to bylo za lidi – a kdo jste vy?“

Billy na něj mlčky pohlédl, načež se otočil a šel ven, aby se podíval na Mortona. Ten ještě žil. Utrpěl sice smrtelné zranění, ale jeho neuvěřitelná vůle ho zatím udržovala při životě. Ležel na zádech, a když k němu Billy přišel, sáhl po prázdném revolverovém pouzdru. Vytřeštěnýma očima hleděl na svého pokořitele.

Billy se na něj díval s winchestrovkou v ruce. Pak si k němu klekl, odložil pušku na zem a podložil umírajícímu hlavu. Morton měl na rtech krev.

„Nemáš už ani pět minut, Bille. Musíš už udělat jen jedno. Byls při tom, když zastřelili Tunstalla, že ano? Pověz mi pravdu. Na lži je teď pozdě. Kdo zavraždil Tunstalla? Slyšíš mě? Kdo zastřelil Tunstalla?“

Mortonovi plály oči.

„On – on…“ vyhrkl. Náhle jím otřásla křeč a chytil Billyho za ruku.

„On – on – koupil hodně kulek. Vím ale, že jako první stříleli –Evans a Fred. Vím to. Ale já jsem Tunstalla – ach!“

Vzepjal se, zvedl ruku, dotkl se Billyho tváře a potom se bezvládně zhroutil.

Billy si za dolar koupil na večeři fazole a nyní seděl ve stínu remízy. Na kopci se objevilo několik jezdců. Když v prvním z nich poznal Charlieho Bowdrea, odtáhl ruku z pažby koltu. Vstal a šel mužům naproti.

V odpoledním slunci teplého březnového dne za sebou Bowdre vedl koně, jenž přes sedlo nesl cosi podlouhlého a přikrytého dekou. Všichni jezdci vypadali unaveně. Bowdre zastavil před Billym a zasmušile na něj pohlédl matně se lesknoucíma očima.

„Evans a Hill,“ řekl. „Zastřelili McCloskeyho. Objevili jsme jejich stopy na horním Penascu. McCloskey jel jako první. Byl zhruba padesát yardů před námi a právě zmizel za skupinou topolů, když se ozval výstřel. Po několika vteřinách přicválal zpátky jeho kůň a potom jsme uviděli dva jezdce zdolávající kopec. Poznali jsme v nich Evanse a Hilla. Hill musel koupit kulku. Viděli jsme, jak se zhroutil na sedlo. Pak zmizeli. McCloskey ležel mezi stromy s prostřelenou hlavou.“ Bowdre se odmlčel a unaveně slezl ze sedla. Jeho tvář byla zpocená a zaprášená. Hořce zaklel.

O hodinu později, když pohřbili McCloskeyho, opustili jezdci oddílu usedlost Hendersonů a vydali se na západ podél toku Penasca. Chtěli pronásledovat Evanse a Hilla.

Dne 7. března spatřili na nebi kroužící černé body. Supi.

Tři míle na sever od řeky narazili na mohylu navršenou z kamenů. Bowdre a Billy odvalili několik kamenů a spatřili tvář mrtvého Boba Hilla. Bandita tam musel ležet už dva dny. Evans mu vykopal hrob a zaházel jej kamením.

„Takže jsme Hilla přece jen dostali,“ zamumlal Bowdre, když kameny vrátili na místo.

Nyní již zbýval jen jediný člověk, který byl s jistotou u toho, když byl zavražděn Tunstall: Jess Evans.

Ze saloonu Ikea Stocktona se ozývala hudba orchestrionu. Nikdo neviděl jezdce, kteří v pláštích a s klobouky posunutými hluboko do čela a s šátky přes nos a rty jeli k úřadovně federálního marshala Roberta Widenmana. V okně budovy se ještě svítilo.

Jezdci sesedli. Billy zaklepal na dveře.

„Kdo je to?“ otázal se uvnitř Widenman.

„To jsem já, Bonney. Charlie a ostatní jsou tu také. Otevři, marshale.“

Zarachotila zástrčka, načež se dveře otevřely a stanul v nich marshal Widenman s koltem v ruce.

„Pojďte dovnitř,“ řekl jen a ustoupil, aby muži moji vejít.

V kanceláři byl ještě jeden muž. Billy ve sporém světle poznal Pata Garretta. Sundal si z hlavy klobouk a plátěný plášť odhodil do kouta.

„Pate!“

Pat Garrett mu podal ruku. Jeho tvář měla barvu popela.

„Slyšel jsem od bosse, že jste pronásledovali Evanse a jeho muže, Billy.“

„Ano, ale Evans nám unikl. Ty tři další jsme dostali. U Axtella jsi, Pate, nic nepořídil, vidím to na tobě.“

Garrett bezmocně mávl rukou a pohlédl na Widenmana. Ten přistoupil k Billymu a řekl: „Axtell byl tady.“

Tón Widenmanova hlasu Billym otřásl. Cítil, že se něco stalo. „A?“

„Pat Axtella přemluvil, aby jel sem. Guvernér sem také dorazil, jen co jste vytáhli paty. Jenže spolek Santa Fe nám pak ukázal, jak dlouhé má prsty. Nemyslím si sice na rozdíl od Pata, že Axtell patří k syndikátu, ale rozhodně ho zastrašili. Přijel dostavníkem ze Santa Fe a jednal s Murphym a Dolanem. Garrett se ho pokusil přimět k tomu, aby přijal i McSweena, který čekal naproti v hotelu Worthley. Axtell s ním odmítl prohodit jediné slovo. Toho samého dne pak odjel s eskortou Dolanových jezdců. Dolan nám předvedl jednu ze svých ďábelských her, Billy. Guvernér stojí jasně na straně syndikátu. Pat chtěl jen to nejlepší, ale dosáhl pravého opaku.“

Billyho pohled sklouzl z Widenmana ke Garrettovi, jenž stál napůl otočen dva kroky za ním. V jeho očích byl nechápavý úžas. Vrtěl hlavou.

„To přece nemůže být pravda. To není možné, Pate. Guvernér přece nemůže…“

Garrett se otočil a kysele se podíval na Billyho.

„Může,“ řekl chraplavým hlasem. „Je to guvernér. Zesílíme, když budeme bojovat. Toto je heslo Nového Mexika. Jinými slovy: Jen silní mají právo žít. Axtell osobně sesadil soudce Greena Wilsona z funkce, když mu Dolan naznačil, že Wilson podepsal zatykač proti několika jeho lidem. A sesadil ho se zpětnou platností až do začátku roku, do 1. ledna 1878. Tím pádem jsou všechny zatykače vystavené Wilsonem neplatné. Oddíl, kterýs vedl na Flying H, Charlie, od tohoto dne už není oddíl, ale banda zločinců. Když jste zastřelili muže Jesse Evanse, tak to nebylo ve jménu zákona, ale šlo o akt svévůle. A šerif Brady si nechal od soudce Bristola vystavit zatykače na vaše jména. Jestli vás polapí ve městě, je po vás. Dolan a Murphy se už postarají o to, abyste viseli, o tom nepochybujte.“

Celou minutu v místnosti panovalo ticho, takže bylo slyšet praskání plamenů v kamnech.

„A to není všechno,“ řekl Garrett a pohlédl někam za Billyho. „Vy víte, že George a Frank Coeovi na svém ranči ukrývají Alexe McSweena. Před dvěma dny došlo ve Stocktonově saloonu k přestřelce mezi Georgem Coem a jedním z Dolanových mužů. Víte, jak rychlý je George s koltem. Nechal toho Dolanova chlápka tasit jako prvního. Teprve potom vystřelil on, jenže ti, co byli při tom, většinou jde o Dolanovy lidi, tvrdí, že to bylo naopak, a tak Brady zatkl jenom George. A odmítá vyslechnout jiné svědky. Samozřejmě že ho nemůže držet za mřížemi do nekonečna. Víme ale, že ho systematicky mučí, aby vyzradil, kde se zdržuje McSween. Jestli to tak půjde dál, tak ho zakrátko zlomí a on jim všechno řekne.“

Už o dva týdny později obdrželi hledaní jezdci z Bowdreova oddílu zprávu, že po nich pátrá šerif Brady.

Do Fort Stanton přišla oficiální žádost guvernéra Axtella o to, aby se kavalerie podílela na štvanici a aby velitel Fort Stanton, podplukovník Dudley, dal k dispozici jednu švadronu.

Dne 29. března obdržel Alex McSween zprávu, že jeho žena a jeho dítě byly vzaty do zajišťovací vazby. Toto opatření bylo iniciováno Bradym, který se při tom opíral o soudce Bristola. Každý věděl, co to znamená. Syndikát chtěl přimět McSweena k tomu, aby opustil svůj úkryt.

„Nejezděte za Bradym,“ řekl rozhořčeně Billy. „Jak ho znám, tak nepřipustí, abyste se dostal do Lincolnu. Nechá město obklíčit a vám se nepodaří vyhnout se jeho lidem. Brady nemůže vaší ženě a dítěti nic udělat, když neztratíte nervy, pane McSweene.“

McSween sklesle zavrtěl hlavou. „Ty nevíš, čeho je Brady schopný,“ opáčil tichým a unaveným hlasem. „Nemůžu přece Susan a dítě nechat jen tak ve štychu…“

Zdálo se, že McSween ztrácí víru v to, za co bojoval. Státní návladní, který se nikdy v životě nedotkl koltu, který věřil v moc práva a zákona, začínal chápat, že se vydal po špatné cestě, že lidi ze syndikátu Santa Fe nemůže porazit silou zákona, protože jím prostě a jednoduše pohrdají. Ztratil víru ve smysl zákona, když viděl, jak ho texaští pistolníci v holínkách zašlápli do bláta. V tom okamžiku, když byl takto zpochybněn smysl jeho života, se Alexander McSween stal zlomeným člověkem.

„Někdo by mi měl osedlat koně,“ řekl. „Vyrazím za půl hodiny.“

„Snad nechcete jako blázen jet vstříc jisté smrti,“ vykřikl Billy a zatřásl jím. „To má být všechno nadarmo? Copak John Tunstall a všichni ostatní zemřeli zbytečně?“

McSween mu strhl ruku z ramene. „Nech mě být, Billy,“ řekl hlasem plným únavy a zhnusení. Mlčky odešel ven.

Muži tam zaraženě stáli.

Billy přikročil k věšáku a vzal si z něj revolverový opasek, načež si dal na hlavu klobouk a oblékl si svůj černý kožený kabát.

„Billy?“

To bylo vše, co na něj zvolal Brewer.

Billy vzhlédl.

„Doprovodím ho, Dicku. Odpráskli by ho, kdyby jel sám. Musím s ním jet. Slíbil jsem to Patovi.“

Dick Brewer k němu přistoupil a řekl: „Půjdu s tebou, Billy. Nemůžeš se do všeho pouštět sám. Vezmu si svou pušku. Počkej na mě!“

„Ty zůstaneš tady, Dicku,“ opáčil Billy, zatímco si zapínal těžký revolverový opasek, k němuž si potom připnul pouzdro. „To je jenom má záležitost.“

McSween přišel dovnitř, vzal si z věšáku kabát a zase odešel, aniž řekl jediné, slovo, aniž na někoho z nich pohlédl. Jenom za sebou práskl dveřmi. Muži za ním hleděli oknem, když kráčel po dvoře, aby se potom vyšvihl do sedla svého koně.

Billy svého koně nijak nešetřil. Vydal se jinou cestou než McSween, chtěl ho předjet.

Pomalu jel mezi kopci vedle šedé, mezi svahy se klikatící pisty, po které měl přijet McSween. Levou ruku držel na pažbě revolveru.

Brzy po poledni spatřil jezdce, který vyjel z úžlabiny mezi dvěma vrchy porostlými yuccou.

Dokonce i na vzdálenost dvou set yardů ho bezpečně poznal. Byl to Matthews, Bradyho zástupce. Billy počkal, až zástupce zmizí, pak pobídl koně mlasknutím a rozjel se k místu, kde předtím viděl Matthewse.

Tam Billy seskočil ze sedla. Přikrčen se vydal mezi kaktusy, až se dostal ke koním, kteří byli přivázáni k trnité větvi ocotilla. Zvířata otočila hlavy.

Chvíli tam dřepěl, přičemž studoval stopy vedoucí do písčitého svahu. Otisky tam po sobě zanechaly holínky, jež se v písku při každém kroku trochu svezly. Byly to stopy dvou mužů. Billy odepnul bezpečnostní poutko pouzdra revolveru a rozběhl se do svahu.

Mezi kmeny saguár leželi dva muži. Billymu se sevřelo hrdlo, když v nich poznal Bradyho a Hindmana. Oba měli před sebou položené winchestrovky a pozorovali pistu.

Hindman se právě chystal odzátkovat láhev s vodou. „Hned jsem Dolanovi říkal,“ zašeptal, „že McSween do Lincolnu nepřijede. Je to příliš průhledné. A McSween není padlý na hlavu. To by musel být úplně tupý, aby na to skočil. Chtěl bych…“

„Polož obě ruce na tu láhev, Hindmane!“ zvolal Billy stojící za jejich zády. „Jestli je z ní sundáš, tak tě odprásknu. A vy se, Brady, také nehýbejte!“

Brady ten hlas okamžitě poznal, a jakmile se vzpamatoval z překvapení, bleskově jednal. Možná to byl Dolanem placený člověk, který by se nerozpakoval někoho zabít ze zálohy, ale zároveň to také byl i bojovník. V občanské válce poznal, co to je boj, a už se to nikdy neodnaučil. Otočil se, oběma rukama sáhl po winchestrovce a zvedl ji.

Billy viděl jeho zrudlou tvář a jeho nenávistí jiskřící oči, a když na něj šerif namířil, tasil. Jako by mu kolt sám skočil do dlaně. Z pho hlavně vyšlehl plamen a šerifa zasáhla kulka ráže 45. Brady ještě stačil vystřelit z pušky, ale kulka se jen zavrtala do prachu nedaleko Billyho.

Hindman, Bradyho zástupce, neudělal takovou chybu jako šerif. Nepokusil se sáhnout po pušce, ale jenom se otočil a trhl rukou k revolveru.

Pak ho trefila kulka. Těsně nad levým obočím se mu otevřela černá rána. Ruka, kterou sahal po koltu, jej ještě vytáhla z pouzdra, ale v následujícím okamžiku už byl Hindman mrtvý. Zhroutil se s koltem v ruce na zem a tak tam zůstal ležet.

Billy těžce oddechuje stál před oběma protivníky.

Šerif pohlédl na svého přemožitele. V jeho vytřeštěných očích se zračil nekonečný, nepochopitelný úžas.

„Tys – mě – oddělal,“ zasténal. Pak zaryl rukou do země a ochabl. Jeho oči strnuly.

Billy se otočil, protože uslyšel dusot koně. Před ním se na hřebeni objevil jezdec. Matthews! Billy se bleskově sehnul, chopil se Bradyho winchestrovky a začal střílet. Pálil tak rychle, jak to jen pákové nabíjení dovolovalo. Kolem tváře mu létaly blýskající se prázdné nábojnice. Nalevo a napravo od Matthewsova koně se zvedaly fontánky prachu.

Matthewsův kůň se začal točit a jezdci trvalo celou minutu, než jej ovládl. Pak vytáhl revolver a dvakrát vypálil na kopec, načež otočil koně a pustil se dolů ze svahu, aby se dostal z dostřelu winchestrovky.

Billy ji s výrazem zhnusení odhodil a pohlédl na mrtvého Bradyho.

„Ty hlupáku!“ řekl. „Pročs to chtěl zkusit? Musels přece vědět, že to tak dopadne.“

Cesta byla pro státního návladního McSweena volná.

Tak 29. března 1878 neslavně skončili šerif William S. Brady a jeho zástupce Hindman.

O den později byl na popud federálního marshala Widenmana George Coe propuštěn na svobodu.

Přes intriky Jamese Dolana a Lawrence Murphyho byl John Harvey Copeland 10. dubna 1878 zvolen novým šerifem a složil přísahu. Ukázalo se, že Copeland je muž loajální zákonu, který se neskloní před Dolanovým diktátem.

Brzy poté, v poslední dubnový den, došlo k přestřelce mezi malými rančery a Dolanovým mužstvem, když jim Dolanovi lidé chtěli ukrást koně. Dva z nich za to zaplatili životem.

Mezitím Dolan dál intrikoval proti šerifu Copelandovi a po třiceti dnech dosáhl toho, že Copeland byl sesazen. Nyní byla cesta pro Dolana a Murphyho volná. James Dolan učinil šerifem George Peppina. Tím se obnovila jeho moc nad největší oblastí ve Spojených státech v roce 1878.

A Peppin ihned započal tažení proti Billyho skupině. K tomuto účelu si obstaral švadronu kavalerie a setninu pěchoty z Fort Stanton, kterou mu dal k dispozici velitel pevnosti podplukovník Dudley.

V Lincoln City vládli pistolníci Johna Kinneyho a Jesse Evanse. Alex McSween ode dne, kdy na něj Brady s Hindmanem nalíčili past, aby při tom sami přišli o život, neopouštěl svůj dům v Lincolnu.

Zvečera 15. července 1878 se před Lincolnem objevil velký oddíl jezdců. Šlo o muže, kteří stáli na McSweenově straně. Billy a ostatní pomalu přijeli v desetiyardových odstupech k zadní stěně McSweenova domu a tam sesedli. Billy spolu s Georgem a Frankem Coeovými obešel dům. Zabouchal na dveře. Otevřel mu reverend Shields, McSweenův švagr.

Ve velké potemnělé hale stálo a sedělo asi tucet mužů. Šlo o mexické osadníky, kteří bojovali proti Murphymu a Dolanovi ještě v dobách, kdy McSween v Lincolnu nežil. Přivedl je tam José Segura.

Za Billym vešli dovnitř Frank a George Coeovi, Lee Hardin, Brown, Bowdre, Scourlock a všichni ti, z nichž rozhodnutí guvernéra Axtella učinilo psance. Za psacím stolem seděl osvětlen petrolejovou lampou McSween, který hleděl na Billyho.

„Děkuju vám, že jste přišli,“ řekl tiše.

„Co se děje, pane McSweene?“ otázal se Frank Coe.

McSween přistoupil ke krbu.

„Murphy už tu není, Billy. Doktor Robbson zjistil, že Murphy je na smrt nemocný člověk. Je to nějaká srdeční nemoc. Murphy odjel do Santa Fe. Takže vypadl ze hry. Robbson mu dává jen několik měsíců. Ani Riley už není v Lincolnu. Odjel do Mesilly. Garrett s Widenmanem se vydali za ním. Jediný, kdo ještě zbývá, je James Dolan. To on teď vládne Lincoln City. Od té doby, co se Peppin stal šerifem, si může Dolan dělat, co se mu zlíbí. Začal tedy vyhánět mexické osadníky z jejich usedlostí. Už dlouho mu leželi v žaludku. Udělá všechno, aby tento kraj ovládl. Pistolnická mužstva Jesse Evanse a Johna Kinneyho už nejsou podřízena Murphymu, ale Dolanovi. V této chvíli je v Lincolnu jen několik jeho lidí, nacházejí se naproti v Murphyho obchodě. Jestli se nám podaří Dolana obklíčit hned, jak se vrátí se svými jezdci – a to udělá, až zjistí, že usedlosti, které chce napadnout, jsou prázdné – pak by se nám to mohlo podařit. Martin Čhavez, Salazar a ostatní, kteří přijeli s vámi při útěku před Dolanovou smečkou, jsou připraveni. Když se nezaleknete boje, budeme mít pětadvacet mužů. Dolan má sice přibližně čtyřicet lidí, ale my jsme ve výhodě. Ještě pořád máme zatykače proti vrahům Johna Tunstalla a proti zlodějům dobytka. Widenman jmenoval Chaveze a Salazara svými konstábly, než se s Garrettem vydal za Rileym. Tentokrát budeme mít právo na naší straně.“

„Co na to říkáte, reverende?“ otázal se Billy Shieldse, jenž rovněž přistoupil ke krbu.

Kazatel pokrčil rameny.

„Jak stojí v evangeliu svatého Marka: Kdo sahá po meči, mečem také zhyne.“

McSween na něj pohlédl, načež se otočil. U dveří cosi zašramotilo. Billy se otočil. V pootevřených dveřích se objevila tvář Josého Segury.

„Už jedou,“ prohodil. „Poznal jsem Dolana, Evanse a Kinneyho. Stojí před Murphyho obchodem. Co uděláme?“

Billy se prodral před muže, kteří se okamžitě vyhrnuli z McSweenova domu. V ruce držel winchestrovku. Neslyšně jako stíny muži běželi po noční ulici, aby se nedaleko obchodu zastavili a skryli. Od pažeb zbraní se chladně odrážel měsíční svit.

Billy, McSween, Segura, Frank Coe a dva osadníci se skryli za hromadu soudků. Viděli, že jezdci před Murphyho obchodem sesedli z koní. Bylo jich mnoho. Bylo tam špatně vidět, ale Billy měl přesto pocit, že mezi nimi poznal Dolana.

Muži jeden po druhém zmizeli v obchodě. Když se dveře zavřely za posledním, pohlédl Billy na McSweena a sykl: „Proč jste nedal znamení ke střelbě?“

„Protože by došlo ke krveprolití, kdybychom začali střílet,“ odpověděl McSween.

„Myslíte, že Dolan by své lidi zadržel?“ otázal se rozzuřený Billy.

„Ne,“ upřímně odvětil McSween. „Ale nemusíme být stejní jako vrahové typu Dolana.“

V Murphyho obchodě se rozsvítily lucerny.

Přesně v tom okamžiku se otevřely dveře obchodu a na osvětleném pozadí se objevila silueta jednoho muže.

Billy viděl, že udělal jeden krok, potom druhý, načež se zastavil a rozhlédl. Neviděl mu do tváře, jelikož jej oslepovalo světlo vycházející z obchodu, ale cítil, jak je ten člověk nejistý. Frank Coe ležící vedle něj na toho muže namířil. V té tmě nebylo snadné přesně mířit. Muž stál před obchodem a nehybně hleděl do temnoty. Očividně si něčeho všiml. Billy viděl, že sáhl k opasku po koltu.

„Ty!“ zvolal.

Muž se prudce otočil a z pravé ruky mu vyšlehl blesk. Bylo to od něj hloupé, že střílel, protože mohl trefit někoho ze svých lidí. Nevěděl přece, kdo to na něj zvolal. Billy slyšel, jak se kulka s tlumeným zaduněním zavrtala do jednoho ze soudků, načež třeskla winchestrovka Franka Coea. Muž před obchodem sebou trhl a skácel se na zem.

McSweenův výkřik „nestřílejte!“ přišel příliš pozdě. Mezi domy ještě zněla ozvěna rány Franka Coea, když v obchodě rázem zhasla všechna světla. Pak zařinčelo rozbité sklo, což bylo znamení, že Dolanovi lidé přiskočili k oknům.

McSween, jenž ležel na zaprášených prknech chodníku vedle Billyho, se opřel o lokty a zvolal: „Dolane?! Dolane, slyšíte mě?“

Dál se nedostal. Z potemnělých oken obchodu zazněla salva výstřelů. Kulky hvízdaly nad hlavami mužů.

A pak se rozpoutalo peklo. Jako na povel zaduněly pušky okolo Murphyho domu. Temnotu osvětlily záblesky výstřelů. Na několik minut všechny ostatní zvuky zanikly v palbě. Pětadvacet pušek ostřelovalo obchod, kulky se zavrtávaly do jeho stěn, vytrhávaly kousky omítky a vyrážely střepy z rámů oken. La Casa, jak se přezdívalo Murphyho obchodu, byla terčem střel McSweenových lidí, ale Dolanovi muži přesto dokázali zahájit z oken ostřelovaného domu opět palbu. Nevěděli, s kolika protivníky mají co do činění – ve tmě to nemohli vidět. Bylo jim ovšem jasné, že jim jde o život. Ve tmě bylo samozřejmě nemožné přesně mířit, ale i tak se občas na obou stranách ozývaly výkřiky zasažených.

Billy se pomalu a opatrně plížil k domu. Zatímco ostatní hned zbrkle vystříleli své zbraně, on systematicky mířil na záblesky výstřelů, které se objevovaly v oknech. Když měl prázdný zásobník a musel svou pušku nabít, rozhostilo se náhle tísnivé ticho, které drásalo nervy ještě víc než předchozí divoká přestřelka.

Billy opatrně vkládal jeden náboj po druhém do zásobníku winchestrovky. Když prostrčil její hlaveň mezi dva soudky, ozval se na druhé straně Dolanův hlas: „McSweene? Vím, že jste to vy, McSweene. Co chcete? Co má znamenat ta přestřelka?“

„Dolane!“ vykřikl McSween. „Dolane, dobře mě poslouchejte. Dům je ze všech stran obklíčen. Chavez a Salazar byli jmenováni pomocnými policisty a Widenmanovy zatykače proti Evansovi a jeho kumpánům jsou ještě stále platné. Chceme vrahy Johna Tunstalla. Zákon stojí na naší straně.“

„Zákon je v tomto domě,“ zvolal Dolan. „George Peppin je šerif, to on zastupuje v Lincolnu zákon.“

Třeskl výstřel, kulka se odrazila od zdi obchodu a s hvízdnutím odletěla pryč.

„Nestřílejte!“ vykřikl McSween. „Přestaňte střílet! Nikdo už…“

Ulicí zazněl Dolanův spokojený smích. Billy cítil, jak se ho zmocňuje nenávist.

„Jestli nám vydáte muže, na které máme zatykače, tak se stáhneme,“ zvolal McSween. „Když to ale nepůjde jinak…“

„Když to ale nepůjde jinak, tak tu zůstaneme, dokud vás hlad a žízeň nepřipraví o rozum,“ zvolal Billy přes Front Street a dokončil McSweenovu větu.

Náhle se prudce otevřely dveře a ven vyběhli tři muži.

„Chtějí ke koním!“ vykřikl Frank Coe a zvedl pušku.

Noc opět osvětlily záblesky výstřelů. Okolo těch tří mužů, kteří kličkujíce běželi k ohradě nedaleko obchodu, se zvedaly fontánky prachu.

Jeden z nich se náhle zastavil, jako by narazil do nějaké neviditelné překážky, skácel se na zem a zůstal ležet. Jeho kumpán se zhroutil na branku ohrady, křečovitě se jí chytil a pak se po ní svezl na zem. Třetí muž zůstal stát, několikrát vypálil, vrhl se na zem a podlezl pod nejspodnější tyčí ohrady. O několik vteřin později jej Billy uviděl, jak se vrhá na hřbet neosedlaného cayusa, načež otevřel branku a vyhnal koně pryč. Ve zmatku, který nastal, chtěl uprchnout.

Z oken obchodu třeskly výstřely. Bandité jej chtěli krýt. Billy počkal, až se koně dostanou těsně k němu, načež vypálil na zvíře, na němž jel jezdec.

Kůň se zhroutil a katapultoval svého jezdce. Zatímco zvíře se válelo v prachu, muž vstal. Kolem něj hvízdaly kulky. Udělal dva kroky směrem k obchodu, načež sebou trhl, padl na kolena a pomalu se skácel do prachu ulice. Nikdo nedokázal říct, čí kulka ho trefila.

Palba z pušek se změnila v olověnou smršť.

„Dolane!“ opět vykřikl McSween. „Nemáte šanci. Proč se nevzdáte?“

„Jdi k čertu, McSweene!“

To mu neodpověděl James Dolan, nýbrž George Peppin, šerif z Lincolnu, jehož hlas byl prosycen nenávistí. Zároveň vypálil dvě rány z pušky. Kulky vyštíply třísky ze soudků, za nimiž leželi McSween a Billy.

Billy se převalil na bok a vytáhl z kapsy kabátu hrst nábojů.

„To je to jediné, čemu Dolan s Peppinem rozumějí, McSweene! Jinak to nejde. Pomyslete na Johna Tunstalla, kterého odpráskli jako prašivého psa, protože věřil tomu, že právo je právem i tehdy, když za ním nestojí žádná moc.“

„Ty na něho asi myslíš pořád, co?“ poznamenal McSween.

Billy pákovým nabíjením posunul náboj ze zásobníku do komory winchestrovky.

„Ano,“ odvětil ledovým hlasem. „Myslím na něho pořád. Muži, jako byl on, jsou vzácní. Byl to můj přítel. Kvůli němu bych si to s Dolanem a jeho bandity rozdal kdykoli a kdekoli. Jednou jsme o tom mluvili a on řekl: ‚Chlapče, bojujeme za to, aby naše děti už bojovat nemusely.‘ A pak mi pověděl ještě něco, na co nikdy nezapomenu: ‚Nesmíš zapomínat na to, že bojujeme za právo. A právo – právo se nedá změnit.‘ To mi řekl.“ Billy naslouchal střelbě, jež se ozývala v nepravidelných intervalech. Ležel na boku a škvírou mezi soudky hleděl k obchodu.

Dolan se nemínil vzdát, ačkoli mu nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí, protože před zákonem byl tak jako dřív čistý. A to přestože měl spolu s Murphym na svědomí tucty mrtvých.

Billy toho brutálního grázla nenáviděl. Byl si jistý, že Tunstall nebyl zavražděn náhodou, ale na něčí příkaz. A ten příkaz vydal Dolan.

Pohlédl na Franka Coea a tiše – tak, že to McSween nemohl slyšet – řekl: „Něco tady nehraje, Franku. Dolan je gauner, ale ne hlupák. Ví, že ho dostaneme, když nevyjde ven.“

Coe zaklel a nabil si winchestrovku.

„Také jsem už o tom přemýšlel,“ odvětil. „Jenže Kinneyho a Evansovi bandité jsou uvnitř a ven se nedostanou.“

Přes ulici se mihl stín, načež si k Frankovi klekl jeden muž. Byl to White, jeden z Tunstallových kovbojů.

„Ty,“ řekl, „byl jsem s Brownem a Hardinem naproti, u Rawlingova domu. Lze odtud vidět na staré, vyschlé koryto Monita. Nic jsem neviděl, ale Lee přísahal, že za tím arroyem slyšel jezdce.“

„Jezdce? Jaké jezdce?“ otázal se Coe.

„Pojď se mnou a ukaž mi, kde by ti jezdci měli být,“ zašeptal Billy k Whiteovi. „Franku, ty nás kryj, než se dostaneme na druhou stranu ulice, jasné? Snaž se je nepustit ke střelbě, dokud nebudeme v bezpečí.“

„Radši tam nechoď,“ zamumlal Coe. „Půjdu tam sám. Ve tmě se pohybuju rychleji než ty.“

Billy mu položil ruku na rameno a zavrtěl hlavou.

„Ty raději zůstaň s McSweenem, Franku. Pojď, White!“

Billy několik vteřin naslouchal, načež vyrazil.

Byl klidný a vyrovnaný. Náhle nějakých třicet yardů před sebou spatřil stíny. Zřetelně viděl, jak se blíží k němu.

Cinkaly ostruhy. Proti nočnímu nebi byly vidět tři siluety. Ozvalo se čísi mumlání.

Náhle v dáli něco zazářilo, nejprve slabě, pak stále silněji a potom byla celá ulice náhle zalita světlem jako při nějakém výbuchu. Třeskly výstřely z pušek, mezi nimiž se ozývaly výkřiky.

„Vědra!“ zvolal kdosi rozrušeným hlasem. „Vědra! Vodu! Rychle! McSweenův dům hoří!“

Billy strnul. Ty stíny se stále blížily. Náhle kdesi v temnotě vytryskla zář, jež zalila celé město.

Billyho to světlo na okamžik oslepilo. Jen nezřetelně viděl, že před ním a před Whitem stojí tři muži. Jejich tváře byly bledými skvrnami v temnotě. Když jeden z nich udělal podezřelý pohyb rukou, začala úřadovat Billyho winchestrovka. Vedle něj vystřelil White a zvolal: „To je mužstvo z Dolanova ranče, Billy! Zapálili McSweenův dům!“

Muži před nimi se skáceli k zemi. Nedostali se k jediné střele.

Billy pohlédl na ty tři bezvládné postavy, načež se otočil a vykřikl na Whitea: „K McSweenovu domu, rychle!“ Teď už mu bylo jasné, kdo byli ti jezdci za arroyem. Dolan musel vědět, že jeho mužstvo je někde poblíž. A byl dost chladnokrevný na to, aby počkal, až tuto svou výhodu bude moct využít.

Billy a White běželi po ulici. Na několik minut střelba utichla a bylo slyšet jen praskání plamenů. Kůlna vedle McSweenova domu byla v plamenech. Oheň se šířil s děsivou rychlostí. Ulice byla náhle plná lidí, kteří všichni utíkali k místu požáru.

White chtěl z průjezdu mezi dvěma domy vběhnout na ulici, ale Billy jej zadržel.

„Zůstaň tady, ksakru! Na to Dolan a jeho banda jen čekají. Teď mají šanci uniknout z Murphyho obchodu.“

Billy pohlédl na dotyčný dům.

„Už vycházejí ven, vidíš?“ Okamžitě zalícil a opřen o dřevěnou stěnu, z níž ještě sálalo teplo dne, začal pálit z pušky.

Než White zvedl svou winchestrovku, vystřelil již Billy pětkrát a díky jeho kulkám značně prořídly řady mužů, kteří vybíhali ze dveří Murphyho obchodu. Potom se oba rozběhli k místu požáru.

Billy viděl, jak McSween a bratři Coeové běží do domu. Kolem nich hvízdaly kulky, jež se zavrtávaly do zdí.

White se vrhl do dveří, zatímco Billy zůstal na chvíli stát před nimi, otočil se a několikrát vypálil na Dolanovy muže. Potom i on skočil otevřenými dveřmi dovnitř. Před domem leželo několik mužů, kteří se včas nedostali do bezpečí a které zasáhly kulky Dolanových lidí.

Dům byl plný kouře, jenž se valil dolů z patra a jenž ztěžoval dýchání.

Billy zakašlal, dal si před ústa a nos šátek a přišel k McSweenovi, jenž právě se svou ženou Sue, její sestrou a jejím mužem, reverendem Shieldsem, scházel dolů po schodech.

„Co se nahoře děje?“ vykřikl Billy. Ze dveří a oken v přízemí stříleli McSweenovi muži na Dolanovy bandity.

„Dolan teď platí krvavou daň,“ zvolal uprostřed hvízdání kulek a praskání plamenů Coe. „Hej, Billy, musíme ven.“

Reverend Shields, jenž držel svou ženu kolem ramen, si rukávem kabátu utřel zpocenou a začouzenou tvář.

„Celé horní patro hoří,“ řekl. „Bude to trvat jen půl hodiny a celý dům se zhroutí a pohřbí nás tu. Musíme ven, jinak tu všichni zahyneme.“

„Jestli vyjdeme ven, tak nás postřílejí jako králíky. Nikdo z nás se odtud nedostane. Sue, Sue, co jsem to udělal?“ proklínal se McSween.

„Shields má pravdu,“ zvolal na něj Billy.

Duchem nepřítomný McSween pohlédl na Billyho. Zdálo se, jako by se v něm cosi zlomilo, jako by to už nebyl on. Zavrtěl hlavou. Střelba uvnitř i venku byla stále intenzivnější. Objal svou ženu a řekl: „Vím, že nikdo z nás se už odtud nedostane. Odpusť mi, Sue! Co jsem to udělal? Všichni ti muži zemřeli, protože jsem…“

Billy ho chytil za ruku a tiše řekl: „Byla to naše chyba. Měli jsme u vašeho domu nechat hlídky. Ale ještě máme šanci. Musíme ven a pak doleva, abychom se dostali do vyschlého říčního koryta. Měsíc už zašel. Potmě můžeme uniknout.“

Seshora se ozvalo praskání, rachot a dunění – načež se po schodech vyvalil šedý, plameny do ruda ozářený kouř s myriádami divoce poletujících jisker.

Stěny v horním patře se začaly hroutit a celá budova se chvěla. Žár byl stále nesnesitelnější. Po schodech dolů přímo mezi uskakující lidi padaly hořící trámy.

Jako by se všechno spiklo proti těm několika lidem v domě Alexandera McSweena. Po schodech se šířila ohnivá stěna a Billy, jenž stál nejblíže schodišti, cítil její horký dech.

Tu se ozval křik, když ohnivé jazyky plamenů dosáhly k Salazarovi a Morenovi. Salazar okamžitě vzplál. Rozběhl se k otevřeným dveřím, proběhl kolem Billyho a mávaje rukama jako živá pochodeň běžel přímo k Dolanovým lidem.

Ti ho nechali přiběhnout až na deset yardů, načež současně padlo několik výstřelů. Hořící Salazar se prudce zastavil, jako by narazil do zdi, a v následujícím okamžiku se zhroutil na zem.

Bledý Billy vyhlédl ven. Náhle se v něm cosi zlomilo.

„Ven!“ vykřikl a vyrazil z otevřených dveří. George a Frank Coeovi jej následovali. Billy kličkuje běžel k arroyu. Náhle mu jedna z kulek vyrazila winchestrovku z ruky. Vrhl se k zemi, převalil se a pak zase vyskočil. Neměl čas se sklánět pro pušku, takže levou rukou vytáhl z pouzdra revolver. Za běhu střílel a tak se blížil k vyschlému korytu.

Za ním temnotou ozářenou ohněm běželi Frank a George Coeovi. Jedna z kulek škrábla George Coea na zádech, další mu utrhla levou podrážku. Salazarovo tělo ještě hořelo, když ho Billy přeskakoval.

Před ním se náhle z temnoty vynořily postavy: Dolanovi muži. Billy vypálil z revolveru. Z jeho černé hlavně vyšlehl plamen. Viděl, jak se těch mužů zmocnil zmatek.

Kdosi vykřikl rozzuřeným hlasem: „To je Billy the Kid! Rozstřílejte ho!“

Billy skočil tygřím skokem do arroya, jež se náhle objevilo před ním. Vedle něj do koryta skočili bratři Coeové, po nich další.

Opět se ozval ten vzteklý hlas: „Jsou v arroyu! Sem! Nikdo nesmí uniknout!“

Billy se otočil a zvedl kolt. V záři ohně poznal Boylea, jednoho z mužů Jesse Evanse, jenž běžel k arroyu. Billy ho nechal přiběhnout na dvacet yardů, načež výhružně zvolal: „Boyle!“

Bandita mu odpověděl kulkou, jež se zavrtala do země kousek od Billyho. Třesk Billyho peacemakeru zanikl v syčení plamenů a rachotu hroutícího se McSweenova domu. Krov se zřítil dolů, přičemž vysoko k obloze vyšlehly plameny, jako by chtěly ožehnout hvězdy. V divokém reji nad troskami domu poletovaly jiskry.

Když Billy chtěl otočit hlavu, aby zavolal na ostatní, ať přidají do kroku, spatřil něco, co mu vyrazilo dech. Bylo mu jasné, že na tento hrůzný, otřesný zážitek do konce života nezapomene. Před hořícími troskami domu stál muž. Vyšel tam z ohněm zachvácených dveří. Byl to návladní McSween. Kromě několika málo mužů, které skolily kulky Dolanovy hordy, se všem povedlo dostat do arroya, což byl zázrak.

Děsivější než všechno tu noc ovšem byl způsob, jakým Alex McSween kráčel k banditům, kteří na něj hleděli přes hlavně svých pušek. V té chvíli Billy pochopil, že McSween už není při smyslech. Držel před sebou nějakou knihu. V záři plamenů, které osvětlovaly tu pochmurnou scenérii, Billy poznal, že to je zákoník. McSween jej nesl jako svátost.

Na jednu nekonečnou vteřinu se rozhostilo ticho. McSween se zastavil. Stál tam jako živý terč. Když třeskly výstřely, trhl sebou Billy, jako by ty kulky zasáhly jeho samého.

McSween ještě pořád byl na nohou, zákoník stále držel oběma rukama před sebou jako štít, jeho ztrhaná tvář se však již podobala kamenné masce. Zasáhlo ho půl tuctu kulek – a každá z nich prostřelila zákoník předtím, než se zavrtala do jeho zmučeného těla.

Státní návladní Alexander McSween se před hořícímu troskami svého domu zhroutil na zem. Z hrudi mu tekla krev na zákoník, jenž pohřbil pod sebou.

„Alexi!“

Výkřik Sue McSweenové přihlížející muže probral z děsivého omámení. Billy viděl, jak se ta mladá žena pokouší lézt do svahu arroya. Přiskočil k ní a strhl jí dolů.

„Dál!“ zvolal.

Prchající se vydali do temnoty. Jejich kroky tvrdě zněly na kamenitém dně arroya. Billy a Frank Coeovi zůstali zpátky, aby kryli ostatní. Od hořícího McSweenova domu k vyschlému korytu běžel houf nepřátel. Frank položil na břeh arroya hlaveň své winchestrovky a začal střílet.

„Tam jsou!“ vykřikl jeden z pronásledovatelů opojených krví.

Billy v něm podle hlasu poznal George Peppina.

Šerifa Lincoln City z milosti Jamese Dolana.

Peppin náhle zasténal, když jej zasáhla Billyho kulka. Jeho postava ozářená plameny se skácela k zemi.

Třeskly výstřely a kdosi zvolal: „K zemi! To je Billy the Kid!“

Billy a Frank Coeovi skočili ze svahu arroya dolů. Přitom klopýtli, upadli a poškrábali si ruce a obličeje. Vrávoravě, vstali a zadýcháni se rozběhli za ostatními ve snaze uniknout z kruhu ozářeného plameny. V patách měli smrt v podobě dvaceti pušek.

Vítr vanul od roviny Carrizoza Plaines a přinášel s sebou pach kouře. Tiše šelestily listy vyschlých ocotill. Billy se rozhlížel. Kde jsou ostatní? Arroyo bylo opuštěné. Povedlo se jim uniknout z dosahu plamenů. Jenže kde byli ostatní?

Když dorazili za jedno ohbí, náhle na břehu zašramotily kameny. Billy se přikrčil. Těsně vedle sebe slyšel sípavý dech Franka Coea. V podrostu se pohyboval nějaký stín. Podrážky šoupaly o kámen, pak se ozvalo kovové cinknutí.

Náhle se proti nočnímu nebi objevily siluety dvou mužů, kteří slézali do arroya. Billyho dlaň, jíž svíral pažbu revolveru, byla zpocená. Oba neznámí se dostali dolů, kde se zastavili. Bylo slyšet jejich oddechování. Oba naslouchali a dýchali s otevřenými ústy, aby se neprozradili.

Nebyli ani pět yardů od Billyho a Coea, když jeden z nich náhle tiše řekl: „Běž na druhou stranu! Víš, co máš dělat, až přijdou? Jenom je nech přijít dost blízko. Ta proklatá tma! Nech je přijít tak blízko, aby ses jich mohl dotknout hlavní pušky. Pak bude ten správný…“

„Haló, Jessi!“ zvolal Billy. „Teď je ten správný okamžik! Tvůj čas přišel!“

Muž strnul.

Třeskly výstřely z koltu, zablesklo se a pak se zase rozhostilo ticho. Billy byl stále přikrčen. V levé ruce držel kolt. „Franku?“ zašeptal.

„Ano?“

Frank Coe nabíjel svou winchestrovku.

„Jsi zraněný?“

„Ne.“

Billy pravou rukou vytáhl z kapsy sirku a škrtl jí o holínku. Vzplál plamínek, který se mihotal, ale neuhasí. Pomalu přistoupil k oběma bezvládným tělům na kamení, po kterém tekla krev. Sklonil se a jednoho z nich otočil na záda. V mihotavém svitu sirky poznal Jesse Evanse. Evansovy oči byly široce otevřené a upřeně hleděly do prázdna: Obě kulky z Billyho koltu jej trefily přímo do srdce. Texasan byl namístě mrtev.

„Je po všem,“ řekl po chvíli Billy a vstal. „Tunstall je mrtvý, McSween je mrtvý. Dolan se zmocnil vlády nad oblastí Lincoln. Guvernér ho podpoří. Pomohli by nám Chisumovi jezdci, jenže Chisum nemohl vědět, co se tu děje. Jeho Texasané by všechno změnili, ti by dokázali zvrátit osud. Ale všechno dopadlo jinak, Franku! Proč jsme jenom k Chisumovi nevyslali žádného posla? Proč se to nedozvěděl?“

Z temnoty se vynořila ruka Franka Coea, jež Billymu dopadla na rameno.

„On to věděl, Billy! McSween vyslal na ranč Bosques Grandes jednoho muže, asi čtyři hodiny předtím, než jsme přijeli do města. Salazar mi to řekl, než vypukla ta přestřelka. Do poslední chvíle doufal, že nás z toho Chisumovi Texasané dostanou. Doufal v to, dokud ho Dolanovi vrahové nepřesvědčili o opaku olovem. Chisum věděl, co se děje, Billy. Nechal nás ve štychu.“

Guvernér Axtell byl krátce po událostech v kraji Lincoln během bouřlivé debaty v senátu za předsednictví prezidenta Rutherforda B. Hayese sesazen z funkce guvernéra teritoria Nové Mexiko. Na jeho místo byl jmenován muž, jenž byl dost silný na to, aby válku o prérii v kraji Lincoln ukončil. Guvernér Lewis Wallace, generál armády Spojených států.

Lewis Wallace, obeznámený s tradicemi armády jako nikdo jiný, se nerozpakoval 8. března 1879 vznést obvinění proti plukovníku Dudleymu a zařídil, aby tento muž, který se se svými pravomocemi a sobě podřízenými oddíly otevřeně postavil na Dolanovu stranu, byl s hanbou propuštěn z armády, aby mohl být postaven před civilní soud.

Syndikát Santa Fe, spolek brutálních obchodníků, kteří chtěli ovládnout celé Nové Mexiko, narazil v osobě guvernéra Wallace na tvrdého soupeře a raději se z oblasti Lincoln, v níž způsobil tolik krveprolití, stáhl. Ještě v listopadu 1878 Wallace vydal v tři sta let starém guvernérském paláci všeobecnou amnestii, jež měla ukončit válku v oblasti Lincoln.

Jenže Billy the Kid a muži, kteří jezdili po jeho boku, nemohli zapomenout. Jako fantomové táhli zničenou, krví zbrocenou krajinou a hledali muže, kteří zavraždili jejich přátele. Pro ně žádná amnestie neexistovala, oni znali jen jedno: pomstu za Johna Tunstalla, za Alexe McSweena, za Salazara a všechny ostatní, kteří bojovali za zákon a kteří za něj položili své životy. Kraj Lincoln se otřásal násilím.

Temné olověné mraky pluly nad krajinou, když pět jezdců 18. srpna 1878 dorazilo na stanici Flying H. Zastavili za obchodem, kde sesedli.

Billy the Kid povytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra, načež ji do něj opět strčil a otočil se. Za ním si Frank Coe sňal klobouk a rukávem těžkého kostkovaného mackinawského kabátu si utřel kapky deště z tváře. George Coe, White a José Segura nehybně stáli vedle koní.

Těchto pět mužů pak obešlo dům. Když dorazili k rohu, vyšel ze dveří obchodu muž, zastavil se, pohlédl na Billyho a jeho muže a pak se rychle vrátil dovnitř. S vrznutím za sebou zavřel dveře.

„To byl jeden z Chisumových mužů,“ zamumlal Frank Coe, jenž stál vedle Billyho, a odtáhl ruku z revolveru. „Odkdy jeho lidé jezdí tak daleko na jih?“

Billy se zarazil a přivřel své modré oči, které v posledních týdnech ztratily svůj radostný výraz. Pohlédl na tři koně, kteří stáli před obchodem. Dva z nich byli dobytkářští poníci jako jeho vlastní zvíře, třetí byl chundelatý hřebec s širokou hrudí a svalnatým krkem, s bílou hřívou a dlouhým bílým ocasem. Billy přišel ke koním a pohladil prostředního z nich.

„C v kosočtverci,“ zamumlal. „Chisumův kůň.“

Pak sáhl na lesknoucí se, ošoupané sedlo, načež se protáhl pod tyčí a přišel k lítacím dveřím.

Před pultem byly tři malé kulaté stoly a u jednoho z nich seděli dva muži. Třetí stál před ním. Billy okamžitě poznal Johna Chisuma, ačkoli v obchodě panovalo přítmí.

Billy stál široce rozkročen ve dveřích. Nedotýkal se revolveru, ale přesto jeho mlčenlivý postoj naháněl strach. Za ním dovnitř přišli ostatní. Panovalo tam naprosté ticho. Zraky všech byly upřeny na Chisuma, který upřeně hleděl na Billyho.

Nikdo nic neřekl. Billy a jeho druhové přistoupili k pultu, kde Frank Coe řekl barmanovi: „Dej každému z nás pivo!“

Barman v proužkované košili přikývl a pospíšil si splnit jeho přání. Billy odfoukl pěnu, opřel se o pult a pohlédl na Chisuma. Jeho oči byly chladné, jasné a klidné.

Frank Coe mu podal sklenici. Billy si ji vzal a podržel ji tak, jako by si chtěl ťuknout s Chisumem.

„Připíjím na všechny zrádce, kteří nechávají své nejlepší přátele ve štychu,“ řekl husí kůži nahánějícím hlasem. „Připíjím na ty, kteří za sebe nechají bojovat a umírat jiné a sami nehnou ani prstem, aby jim pomohli. Nechť žijí zrádci! Připíjím na největšího z nich, jiným slovy připíjím na Johna Chisuma, muže, který přihlížel, jak jeho přátelé byli stříleni jako prašiví psi a sám nehnul ani prstem, aby jim pomohl.“ Zatímco Billy hovořil, pomalu kráčel k Chisumovi, a nyní, když domluvil, stál těsně před tímto mužem, jenž byl bledý jako stěna.

Chvíli na sebe hleděli, načež Billy trhl pravou rukou a chrstl Chisumovi pivo do tváře.

Rančer zkřivil rty nevolí. Náhle se v jeho ruce objevil revolver. V následujícím okamžiku však již hleděl do ústí hlavně Billyho koltu a slyšel cvaknutí kohoutku.

Chisum otevřel dlaň a jeho revolver dopadl na pilinami pokrytou podlahu.

John W. Chisum ve svém životě svedl mnoho soubojů. Byl to tvrdý muž a nemilosrdný bojovník, ale to, co viděl v očích toho chlapce, bylo děsivější než namířený kolt.

Billy tam stál s vypnutými rameny a napůl skloněnou hlavou.

„Velký John Chisum, král kraje Lincoln, největší zbabělec v celém Novém Mexiku,“ vysmíval se mu. „Co se děje, pane Chisume? Nechcete zvednout svůj revolver? Proč jste ho pustil? Máte strach? Jako toho večera, kdy jste nechal ve štychu McSweena, kdy jste přihlížel, jak Dolanova smečka rozstřílela muže, kterého jste přivedl do tohoto kraje?“

„Billy,“ řekl jeden ze dvou jezdců, jež stáli za Chisumem. „Přece nebudeš střílet na bezbranného.“

„Drž hubu!“ zvolal od barového pultu Frank Coe.

„Čekám, Big Johne Chisume,“ procedil Billy mezi zuby.

Chisum napjal ramena, jako by je měl ve svěráku.

„Ne,“ řekl ledovým hlasem a sevřel pěsti.

„Ne?“

Chisum zavrtěl hlavou. „Ne.“

Nikdo z přítomných nestačil zachytit pohyb Billyho pravačky, tak rychle sáhla po pleteném koženém bičíku, který ležel před Chisumem na stole.

„To je za Johna Tunstalla! A to za Alexe McSweena!“

Billymu při každém úderu do rančerovy tváře přeskakoval hlas. Chisum vyskočil, a to tak prudce, že převrhl židli. Na okamžik to vypadalo, že se chce vrhnout na mladíka, který byl více než o hlavu menší než on, ale hlaveň koltu jej zadržela. Billy mu hodil jezdecký bičík pod nohy.

„Běž ven, Johne Chisume!“ řekl hlasem chvějícím se hořkostí a pohrdáním. „Běž ven!“

V noci na 3. září se nad Fort Sumner přehnala prudká bouře.

Billy ležel napůl svlečený na posteli za otevřeným oknem a naslouchal jednotvárnému šelestu deště, jenž se snášel z tmavé noční oblohy. Když zeď domu na protější straně ulice osvětlil blesk, mohl vidět padající provazce kapek.

Vedle něj klidně oddechovala Celsa Gutierrezová. Otočil se k ní, aby zjistil, zda spí. V záři blesku uviděl, že má otevřené oči. Hlavu měla položenou na polštáři vedle něj a její rozpuštěné černé vlasy vypadaly jako svatozář.

Od chvíle, kdy Billy přijel do Fort Sumner, chodil s Celsou.

Celsa byla kreolka, snědá, plachá dívka, ani ne o dva roky starší než Billy. Pracovala u Peta Maxwella, jenž měl na planině ranč, přičemž však žil ve Fort Sumner.

Billy nedokázal říct, co je dalo dohromady. Když se poprvé potkali, bylo to, jako by se znali už roky a jako by se neviděli jen pár týdnů. Přišli k sobě a hovořili spolu tak otevřeně, jako by jen pokračovali v přerušeném rozhovoru.

Celsa, dívka, která ještě nikdy nepatřila žádnému muži, byla plachá a tvrdá jako lvice a také tak divoká. Znamenala pro Billyho všechno, co ještě nikdy ve svém životě nenalezl: pokoj, klid, štěstí, spřízněnost duší, která překonávala všechno, co dosud poznal. Bylo to téměř kamarádství, co k ní pociťoval, ale cítil také, že ho miluje. Musel by být hlupák, aby to nepoznal. S ní byl vždy klidný. Když byl u ní, spadla z něj veškerá jeho tvrdost. Pro devatenáctiletého mladíka, jenž ve svém životě nepoznal nic jiného než boj, obranu před nepřáteli a věčnou ostražitost, byla Celsa vším, matkou a kamarádkou, ženou a milenkou.

„Na co myslíš?“ zeptala se, když v pokoji opět zavládla tma a nad domem zaduněl hrom.

„Na nic,“ odvětil. „To jenom ta bouřka. Nemůžu spát.“ Temnotu opět pročísl blesk. Jeho zář se odrazila od jejích očí. Billy je spatřil, když se naklonil nad ní a ona jej objala svýma měkkýma, teplýma, roztouženýma rukama.

Dole se ozvaly kroky. Někdo šel po dřevěných schodech a pak chodbou. Potom se zastavil přede dveřmi. Ozvalo se zabušení.

Billy vyskočil z postele.

Rychle odsunul zástrčku a pootevřel dveře. Ve sporém svitu petrolejové lampy osvětlující chodbu uviděl Franka Coea.

„Co je, Franku?“

Frank Coe ze sebe otřepal kapky deště. Neměl na sobě plášť.

„Pojď se mnou do Barryho cantiny,“ rozrušeně vyhrkl Coe. „Je tam kdosi, kdo se na tebe ptal. Nevím, kdo to je, ale zdá se, že Segura to ví a provokuje ho. Očividně si to s ním chce rozdat, ale já nevěřím, že by toho cizince dokázal na kolty porazit. Ten chlap vypadá jako nájemný vrah. Pospěš si, než José vyvolá přestřelku. Je tam dole úplně sám. Kde jsou ostatní, nevím.“

Billy na Franka chvíli hleděl, načež ustoupil zpět do pokoje, šel k posteli a začal se oblékat. Vklouzl do bot, sáhl po revolverovém opasku, jenž visel na posteli, a opásal se jím. Jednal mlčky a rychle.

Celsa se dívala, jak si zapíná přezku opasku. Vstala a své nahé tělo zakryla vlněnou dekou.

„Kam chceš jít?“ otázala se.

Billy se zarazil a stroze odvětil: „Musím něco vyřídit.“

„Slyšela jsem, co říkal Frank. Ty tam půjdeš, s koltem?“

„Opravdu jsi slyšela všechno?“ opáčil. „Pak víš, že jeden přítel…“

„A já?“ skočila mu do řeči. „Co bude se mnou? To pro tebe nejsem víc než přítel, Billy?“

„Přestaň,“ začal, ale hned se odmlčel a zavrtěl hlavou. „Musím jít.“

Celsa seděla na posteli a naslouchala jeho vzdalujícím se krokům. Náhle si uvědomila, že mu nikdy nedokáže nic rozmluvit. Najednou věděla, že prostě musí jít cestou, kterou mu předurčil osud.

Billy s Frankem vyšli před dům do deště hnaného prudkými poryvy větru.

Billy se rozběhl a před Frankem Coem utíkal bahnem ulice k Barryho cantině, za jejímiž pestrými okny se svítilo.

Náhle se ozval jiný zvuk, který na zlomek vteřiny přehlušil hřmění. V Barryho cantině padl výstřel. Pak se rozhostilo ticho, tísnivé, skličující ticho. Opět zahřměl hrom.

Billy se zastavil.

Věděl, co uvidí, když rameny rozrazil lítací dveře a z chladného deště vstoupil do zakouřeného tepla cantiny.

José Segura ležel ani ne dva kroky od něj obličejem dolů. Pravou rukou svíral revolver, který měl ještě zasunutý v pouzdře.

Billy vzhlédl a uličkou, která se utvořila mezi muži v cantině, pohlédl na chlapa stojícího u výčepního pultu.

„Proč jste ho zastřelil?“ otázal se podivně prázdným hlasem. „Proč jste ho zastřelil?“

Nikdo z mužů, kteří tam stáli a tvořili mlčenlivou stafáž Billymu a onomu pistolníkovi naproti, neřekl ani slovo.

Billy pociťoval tísnivou prázdnotu, jež pohltila každou jeho myšlenku. Ano, přestal myslet. Všechno, co se kolem něj dělo, se náhle rozplynulo do převalující se mlhy a ostře viděl pouze onoho cizince u pultu. Stál tam, jeden krok před pultem a v ruce držel revolver. Měl na sobě tmavé kalhoty, po kolena sahající holínky, tmavou košili a černý kožený kabát se stříbrnými knoflíky. Pouzdro měl zavěšeno nízko na pravém boku.

Billy viděl, jak se usmívá. Byl to tvrdý, sebejistý úsměv. Černé dravčí oči toho pistolníka si Billyho změřily pohledem.

„Muž jako já se nikdy nenechá urážet a provokovat nějakým špinavým Mexičanem,“ řekl. Koutky jeho úst se posměšně stáhly, zatímco jeho pichlavé černé oči upřeně hleděly na Billyho stojícího u lítacích dveří.

„Předpokládám, že jste William Bonney. Hledal jsem vás. Ten Mexičan si asi myslel, že by vás mohl ochránit. Varoval jsem ho. Takže vy jste Billy the Kid? Mé jméno je Casswell Silver. Jsem z Albuquerque a slyšel jsem, že nikdo není s koltem tak rychlý jako vy.“

Billy odlepil pohled od Segurovy bezvládné postavy.

Ještě stále nedokázal přemýšlet, ale něco mu říkalo, že Casswell Silver není žádný ješitný rádobyhrdina s koltem, který si pořád musí dokazovat, jak je dobrý.

Silver byl rychlý střelec, ale nemusel o své rychlosti přesvědčovat sám sebe. Jeho oči byly oči zkušeného pistolníka.

„Teď jste mě tedy konečně našel.“ Billy se probral z šoku z Josého smrti. „Proč jste musel zastřelit člověka, kterého jste nikdy neviděl?“

Silver nechal svůj revolver pomalu vklouznout do pouzdra, ale dlaň nechal ležet na jeho hladké tmavé pažbě.

„Musel jsem urazit dvě stě padesát mil, abych vás nalezl, Bonney.“

Billy se otřásl chladem. Byl celý promočený.

„Kdo vás platí, Silvere?“

Muž u výčepního pultu se usmál a levou rukou sáhl za sebe. Vzal si sklenici whisky, zvedl ji ke rtům a napil se. Přes okraj sklenice pozoroval Billyho.

„Není to jedno?“ otázal se. „Hledal jsem vás a teď jsem vás našel, Bonney. Ale neurazil jsem tu dalekou cestu z Albuquerque proto, abych vám to řekl. Tvrdí se, že s revolverem není nikdo rychlejší než vy. Jestli máte po kapsách pár dolarů, tak bychom se mohli vsadit.“

Cass Silver pořád stál u pultu. Vtom trhl pravou rukou, sevřel pažbu revolveru a prudce jej vytáhl z pouzdra. Jeho úsměv prozrazující jeho pohrdavou, naprostou jistotu se při tom vůbec nezměnil.

Třeskl výstřel.

Cass Silver přidušeně zasténal. Billyho kulka rozbila sklenici, kterou Silver držel v levé ruce, zatímco pravou tasil zbraň.

Měl ji jen jeden centimetr pod bradou, právě ji odtáhl od rtů. Nyní však již v levé ruce nedržel nic.

V cantině ještě ani nedozněl třesk výstřelu, když Silverovi pomalu klesla pravá ruka se stále těžším a těžším revolverem. Pak se bezvládně zhroutil na udusanou podlahu. Billyho kulka, která roztříštila sklenici s whisky, jej smrtelně zasáhla do krku.

V cantině se rozhostilo ticho, jako by všichni pochopili, že tento duel je jen předzvěstí většího neštěstí.

Billy pustil svůj kolt na podlahu, padl na kolena a obrátil svého druha na záda. Segura ještě žil. Měl otevřené oči a díval se na něj. Jeho rty se pohybovaly, když neslyšně mumlal. Položil Billymu ruku na rameno.

„Chico!“ zasténal a v záchvatu bolesti křečovitě sevřel Billymu rameno.

„Chico – opusť tuto cestu – zatím – ji – nikdo – neopustil živý! Při Matce Boží! Musíš – toho nechat! Musíš!“

Billymu vhrkly do očí slzy.

„Přijdou – další,“ hlesl Segura. „Nemůžeš – je všechny – zabít. Je to jako stohlavá saň. Usekneš jednu hlavu a narostou dvě. Nemůžeš celý život – stát mimo zákon. Při Matce Boží, je tak trpké zemřít v saloonu. Billy, vynes mě ven na déšť. Chci vidět oblohu, až…“

Segura náhle vytřeštil oči, které upřeně hleděly na jeho přítele, jako by jej chtěly provrtat pohledem, pak ochabl a ruka mu spadla z Billyho ramene na podlahu.

„José? José?“ zašeptal dojatý Billy. „José, slyšíš mě? Slyšíš mě, starý brachu?“

Frank Coe mu položil ruku na rameno.

„Nemá to smysl. Je mrtvý, Billy.“

Nikdo z přítomných, mohly tam být tak dva tucty mužů, neřekl ani slovo. Pohnutě se dívali na Billyho, který klečel na kolenou před Josém Segurou, zatímco jeho tělo se chvělo jako v horečce.

Náhle vyskočil, rameny rozrazil lítací dveře a vyběhl ven. Frank jej následoval. A potom uviděl něco, na co neměl už nikdy zapomenout. Billy stál uprostřed ulice ozářen blesky, měl rozpřáhnuté ruce a tvář nastavenou vichřici, která jej bičovala kapkami deště. Několik vteřin tam takto stál a chvěl se. Neřekl ani slovo, ale vypadal, jako by někoho proklínal.

Frank na něj chvíli hleděl, načež se vrátil do cantiny. Muži mu mlčky udělali místo. Právě v okamžiku, kdy se Frank Coe sklonil k mrtvému Casswellu Silverovi a prohledal mu kapsy, dovnitř přišli George Coe a White. Kromě nejrůznějších maličkostí našel pět složených stodolarových bankovek.

Když ty věci chtěl položit na pult, spadl mu na zem nějaký papírek. White se sklonil a zvedl ho. Byl to složený telegram. Frank Coe jej vzal, rozložil jej a přečetl:

pan cass silver

hotel resiaence

albuquerque, nové mexiko

přijeďte 1. září do lincoln city – stop – chci s vámi uzavřít obchod.

teritorium nové mexiko, oblast lincoln

j.w.chisum

Frank Coe zbledl a pohlédl na svého bratra a na Whitea.

„Chisum,“ to bylo všechno, co řekl. „Silver přijel z Albuquerque, aby našel Billyho a zastřelil ho. Chisum se mu chce pomstít. Billy ho zpráskal bičem jako psa.“

„Ten ksindl!“ zvolal White. „Za to ho Billy rozstřílí, až se dozví, že zavinil Segurovu smrt.“

„José chtěl Billyho chránit, protože věřil, že Silver je Dolanův člověk. Billy se o tomto telegramu nesmí dozvědět, slyšíte?“

„Ale nemůžeš přece…“ koktal White, který užasle hleděl na Franka.

„Proč ne? Víš, co se stane, jestli se o tom Billy dozví? Bude se chtít Chisumovi pomstít. Buly už není takový jako dřív. To každý z nás ví. Je jako soudek s prachem. Stačí jedna sirka a vybuchne. A Chisumův telegram by takovouto sirkou byl. Kdyby si Billy podal Chisuma, byl by ocejchován jako zločinec a do konce života by zůstal psancem. Dělá se mi špatně, když pomyslím na to, jak jsme bojovali za druhé a jak nás odhodili, když už nás nepotřebovali. Ale Billy se o této depeši nesmí dozvědět.“

Otočil se a podržel ten papír nad začouzeným cylindrem lampy. Telegram vzplál a rychle zuhelnatěl. Frank Coe jej nechal spadnout na zem a rozdrtil jeho popel podrážkou. Tři muži odnesli tělo Josého Segury.

„Tak ztrácíme jednoho muže po druhém,“ řekl George. „Nebude to dlouho trvat a žádný z nás nezbude, Franku. Copak tomu neučiníme přítrž?“

„Přítrž?“ zamumlal Frank. „Já vím, že máš pravdu, Georgi. Jenže…“

„Jednou se musíme vrátit,“ poznamenal George. „Mluví se o amnestii.“

Rozrušený Billy vyběhl po schodech do svého pokoje. Nahoře se na okamžik zastavil a zatajil dech. Zmocnil se ho strach, že dívka už nebude v pokoji. Otevřel dveře a spatřil ji, jak sedí na kraji postele a češe si vlasy.

Billy vrazil do dveří tak prudce, že udeřily do stěny.

Přistoupil k ní a mlčky na ni pohlédl, načež před ní padl na kolena, zabořil jí obličej do klína a nějakou dobu tam tak zůstal.

„Celso,“ řekl zlomeným, unaveným hlasem. „Oni ho zastřelili. Oni zastřelili Josého. Proč nemůžu dojít klidu?“

„Odejděme odtud,“ odvětila. „Někam, kde budeme jen my dva.“

Zdálo se, že její slova neposlouchá.

„Ztratil jsem všechny, jednoho přítele po druhém. Proč člověk nemůže zemřít dřív, než přijde o všechny přátele? Celso, on umřel kvůli mně. Co jsem udělal, že se kvůli mně lidé nechávají zabíjet? Nechtěl jsem, aby José zemřel. Nechtěl jsem to. Celso, pomoz mi! Nenech mě v tom.“

Tam, kde padlo jméno Billy the Kid, se třásla země. John Chisum sé stáhl do své pevnosti Bosques Grandes. Jeho osmdesát jezdců kolem něj utvořilo pevný kruh. Přesto se před Billym necítil v bezpečí.

Další, koho přemohl strach, byl George Peppin. Ještě stále nosil šerifskou hvězdu. Billy se před dvěma měsíci dozvěděl, že Peppin je ještě naživu.

Doktor Robbson se usmíval, když mu to řekl při návštěvě jednoho nemocného ve Fort Sumner.

„Dals mu co proto, Billy, chlapče,“ řekl. „Šrám na hlavě a průstřel levého ramene. Jsem lékař, pomohl jsem mu, jinak by ho zdolala horečka. Peppin ještě nosí hvězdu, ale je to muž, kterého zlomil jeho vlastní strach.“

Když Billy v prvních dnech listopadu 1878 znovu přijel do Lincolnu, zaslechl, že do kraje se vrátil také Pat Garrett, a dozvěděl se též, že ho Garrett hledá. Všude po městě visely žluté plakáty, jež všem, kdo se zúčastnili boje mezi McSweenem a Dolanem, oznamovaly všeobecnou amnestii.

„Pat Garrett je v hotelu St. James a čeká na tebe,“ řekl Ike Stockton. „Přijel před dvěma dny. Sám. Widenman s ním nebyl.“

Billy si točil mezi dlaněmi sklenicí s pivem. Byl neoholený a měl na sobě prach ze tří dnů ostré jízdy.

„Takže on je zase tady,“ pomalu řekl s pohledem upřeným na sklenici s pivem. Ostatní, kteří stáli vedle něj, mlčeli a hleděli na něj.

„Běž za ním, Billy,“ řekl Stockton. „Byli jste přece přátelé.“

Billy si pomalu vytáhl revolverový opasek.

„Půjdu za ním a uvidím, co má za lubem,“ přikývl, nasadil si na hlavu klobouk a vykročil ke dveřím. „Ano, ať mi řekne, co ode mě chce.“

S houpající se pažbou koltu Billy kráčel hotelovou recepcí, načež se po úzkých schodech vydal do patra.

Dveře Patova pokoje nebyly zavřené. Billy je otevřel takřka neslyšně.

Na okamžik spatřil Patová ohnutá záda. Garrett stál před zrcadlem, na obličeji měl pěnu a holil se. Musel v zrcadle vidět otevírající se dveře, protože v následujícím okamžiku se otočil, odhodil ručník a zvedl velký, ocelově se lesknoucí kolt ráže 45.

Několik vteřin na sebe přes tuto zbraň hleděli, načež Billy zamumlal: „Je to mezi námi nutné, Pate?“

Garrettova opálená tvář s ostře řezanými rysy v posledních měsících ještě víc ztvrdla. Zamyšleně si prohlížel svého dvacetiletého přítele stojícího ve dveřích, načež se mu v obličeji objevily rozpaky. Pomalu stáhl kohoutek koltu, který potom položil na toaletní stolek.

„Mohl to být někdo z Dolanových pistolníků,“ řekl omluvně, sklonil se a zvedl ručník.

Billy přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

„Kde je Widenman, Pate?“

„V nemocnici pro veterány v Las Cruces. Došlo k přestřelce mezi ním a dvěma bývalými pistolníky Johna Kinneyho, kteří zneklidňovali kraj. Bob jim asi příliš šlapal na paty, takže přijeli do Las Cruces, aby ho odklidili z cesty. Určitě si přece vzpomínáš na Steva Fishera a Eda Banningse. Bob je dostal, ale sám přitom také něco koupil. Až se uzdraví, tak se asi vzdá hvězdy. V kraji to není tak klidné, jak to vypadá, Billy. Když se rozpustí velká pistolnická mužstva, která předtím někdo zaměstnával, nastanou ideální podmínky pro vznik band. Ti chlapi jsou zvyklí bojovat spolu a teď přepadají všechny, kdo mají víc než oni.“

Billy, který dosud mlčky hleděl z pootevřeného okna, se prudce otočil a pohlédl Garrettovi do očí.

„Ty tím myslíš nás?“ otázal se.

„Myslím tím všechny, kdo tu dělají nepořádek,“ odvětil Pat. Vzal z postele své kožené sako, sáhl si do kapsy, vytáhl z ní složený papír a hodil jej Billymu.

„Co s ním?“

„Čti.“

Byl to text všeobecné amnestie.

Zněl následovně:

PROHLÁŠENÍ

Všem občanům teritoria Nové Mexiko. Níže podepsaný L. Wallace, guvernér Nového Mexika a generál armády Unie, tímto sděluje, že povstání v oblasti Lincoln bylo ukončeno. Moc propůjčená jeho úřadu prezidentem Spojených států níže podepsanému umožňuje vyhlásit

VŠEOBECNOU AMNESTII

Pro všechny přečiny proti zákonu, které byly v oblasti Lincoln spáchány od 1. ledna 1878 do data vyhlášení amnestie. Amnestii nelze uplatnit v případě příslušníků armády Unie, kteří během této doby překročili zákon, stejně tak jako v případě osob, jež po oznámení této amnestie budou dál pokračovat v boji. Neplatí také pro osoby, jež se dopustily zločinu či zločinů před 1. lednem 1878. Na případy z doby mezi výše uvedeným datem a amnestií nelze vznést žalobu.

Santa Fe

13. listopad 1878

Lewis Wallace, guvernér

Wesley Rich, tajemník

Billy ten žlutý papír složil a hodil jej na stůl.

„Každé slovo z toho textu jsem si vštípil do paměti,“ řekl. „Ale zapomínáš na to, že jsme bojovali už před 1. lednem 1878, Pate. Ta amnestie se hodí zase jenom Dolanovi, protože se mu nedá nic dokázat.“

„Byl jsem v Santa Fe a dlouho jsem rozmlouval s guvernérem,“ odpověděl Garrett, zatímco se posadil na postel a vklouzl do holínek. „Wallace je ochoten v rámci všeobecné amnestie vydat zvláštní amnestii pro tebe. I za smrt Bradyho, z níž jsi obvinován, Billy. Wallace je člověk loajální zákonu. Přísahal na zákon. Není jako Axtell. Běž za ním nebo mu napiš!“

Billy si sňal klobouk a posadil se na jedinou židli v pokoji.

„Jsem unavený, Pate. Myslím, že jsem příliš bojoval. Vím, že moji přátelé mě opustí. Vrátí se ke své práci. A ty? Co uděláš ty?“

„Navrhli mi, abych kandidoval na šerifa,“ zamumlal Pat. „Mluvil jsem s novým oblastním zmocněncem Leou. A kdyby Bob Widenman odložil hvězdu, tak se mám namísto něj stát federálním marshalem.“

Billy pomalu vzhlédl.

„Ty si chceš připnout hvězdu!? Ty se chceš stát pravou rukou muže, proti kterému jsme tak dlouho společně bojovali?“

Vstal, přistoupil ke Garrettovi, dlouhou dobu stál před ním a hleděl mu do očí.

„Jsi to vůbec ty, Pate? Ten muž, který McSweena varoval před Chisumem, který chtěl Tunstalla přinutit, aby se chopil zbraně?“

„Mrtvé nechej na pokoji!“ vyhrkl Garrett.

„Musím ti připomenout, že Dick Brewer a Charlie Bowdre, kteří vedli oddíl pronásledující Tunstallovy vrahy, tvrdili, žes je zrazoval od toho, aby mě brali s sebou.“

„Ano, Billy. Zrazoval jsem je před tím. Mám tě rád, Billy. Jsme si velmi podobní. Společně jsme bojovali a spřátelili jsme se. Nechtěl jsem, abys je dostal na mušku. Věděl jsem, že by sis nenechal ujít příležitost potrestat Tunstallovy vrahy namísto toho, abys je předal zákonu. Proto jsem nechtěl, abys byl při tom. Ukázalo se ale, že Bowdre uvažoval jinak. Billy, zabít člověka není nic dobrého, ani když se jedná o vraha.“

„Co jsem měl dělat? Vydat Mortona a Bakera Bradymu, který by jim o čtyřiadvacet hodin později umožnil utéct? V bibli stojí: Oko za oko! Zub za zub! A já jsem se učil číst, Pate.“

„Máš šanci,“ zamumlal Garrett. „Musíš to vzdát, Billy. Musíš! Nechci se dostat do situace, že bych se musel postavit proti tobě, až si připnu hvězdu.“

Billy zastavil svého koně poblíž místa, kde kdysi stával McSweenův dům. Bylo to krátce před desátou hodinou v noci 17. března 1879, když dorazil do Lincoln City. Město se skoro nezměnilo. Na místě McSweenova domu již zbylo jen pár bílých zdí.

Billy se postavil ve třmenech a ohlédl se. Levou ruku položil vedle pažby revolveru. Nikde nikdo. Teplá noc znamenala blížící se bouři. Panovalo naprosté bezvětří.

Pomalu, s nejvyšší opatrností, přehoupl nohu přes hrušku sedla a sklouzl ze hřbetu koně. Pak chvíli stál vedle pinta, jenž se snažil nozdrami dotknout jeho tváře, a naslouchal zvukům noci.

Pět minut před desátou oklikou dorazil k domu, o němž se hovořilo v dopisu Lewise Wallace. Tak jako většina budov v Lincolnu i tento dům byl postaven z cihel. Billy se plížil podél zdi k zadním dveřím. Jeho kožený kabát tiše šoural o drsnou omítku. Věděl, že na pozadí světlé zdi se stal výborným terčem, ale jinudy se tam dostat nemohl. Zatlačil na dveře a ty s tichým zavrzáním povolily.

Billy vklouzl do chodby osvětlené jedinou petrolejkou a tiše za sebou zavřel. Přišel ke dveřím na konci chodby a vytáhl z pouzdra revolver. Tiché cinkání jeho ostruh mělo muži v místnosti za dveřmi napovědět, že přišel ten, na koho čekal.

Zaklepal.

„Ano?“ ozval se zvučný mužský hlas.

Pak se dveře otevřely a Billy spatřil za stolem muže v uniformě generála – v tmavomodrém kabátě s dlouhými šosy, v těsných černých nohavicích a v červeném břišním pásu. Na tuhém límci se mu leskly dvě hvězdy. Jeho tvář byla vážná a klidná.

Lewis Wallace měl úzký, inteligentní obličej s vysokým čelem a pronikavýma světlýma očima, jež dominovaly této tváři. Nosil krátkou bradku.

Lewis Wallace, guvernér Nového Mexika, pohlédl na muže před sebou, o němž noviny psaly ty nejdivočejší zvěsti. Viděl dvacetiletého mladíka se sympatickým obličejem, velkýma zvídavýma modrýma očima a lehce zvlněnými vlasy.

Billy měl na sobě tmavé jezdecké kalhoty, které měl natažené na holínkách, tmavou košili a černé kožené sako s velkou stříbrnou sponou.

Na levém boku mu visel těžký černý revolver s ošoupanou pažbou. Sňal si klobouk.

„Chtěl jste se mnou mluvit, guvernére?“ řekl. „Jmenuju se William Bonney.“

Wallace potřeboval několik vteřin na to, aby se vzpamatoval, pak obešel stůl a pomalu přistoupil k Billymu.

„Vy jste Billy the Kid?“ zeptal se ho. „Já jsem guvernér Wallace. Těší mě, že jste přišel!“

Odsunul lampu a podal Billymu ruku.

„Kdo kromě vás tu ještě je?“ otázal se Billy.

„Nikdo. Jsme sami. Slíbil jsem vám přece ve svém dopise, že tu nikdo nebude. Přijel jste z Fort Sumner? Nechcete se posadit?“

Billy položil klobouk na stůl a počkal, až se Wallace posadí na jednu z židlí s vysokým opěradlem, načež si sedl sám. V záři petrolejky oba na bíle nalíčené zdi místnosti vrhali strašidelné stíny.

„Slyšel jsem, že jste poslední z McSweenových lidí, kdo ví, jak to vlastně bylo,“ začal Wallace. „Můj předchůdce Axtell při své návštěvě Lincolnu udělal tu chybu, že vyslechl pouze jednu stranu. Kdyby to neudělal, ušetřil by tomuto kraji mnoho problémů. Já nechci tuto jeho chybu opakovat. Dolan vypovídal před vyšetřovací komisí ve Fort Stanton. Věděl jsem, že do pevnosti nebudete moct přijet, proto jsem vás poprosil o rozhovor tady, chlapče.“

Pohlédl na své úzké, silné ruce a vážným tónem řekl: „Dobře vím, že taková všeobecná amnestie tento boj z paměti lidí, kteří se v něm angažovali, nevymaže. To je mi naprosto jasné. Nashromáždilo se příliš mnoho nenávisti, příliš mnoho trpkosti na to, aby to všechno bylo možné zapomenout jedním škrtnutím pera. Potřebujeme čas na to, aby se zahojily rány, které v této nešťastné záležitosti naše země utrpěla. Vy určitě nebudete rozumět tomu, že odpustím i těm, kteří jsou vším vinni. Jenže já nemám jinou volbu. Jsem zodpovědný za mír v této zemi. Nepřijel jsem ale proto, abych vás tu zatěžoval svými starostmi. Chci od vás slyšet, jak to bylo doopravdy.“

Billy se pustil do vyprávění. Nehovořilo se mu lehce. Bylo to, jako by se ke každému slovu musel nutit.

Wallace se konečně dozvěděl, co se tenkrát stalo.

Byl to člověk, který toho hodně viděl a zažil, ale ještě nikdy s ním nikdo nemluvil tak jako tento mladík.

Nástěnné hodiny jednotvárně tikaly. Když Billy skončil, ukazovala ručička deset minut po půlnoci.

Wallace odsunul židli, na které dosud seděl.

„Víc mi už říkat nemusíte, Bonney! To, co jsem slyšel, stačí na to, abych vymetl ten Augiášův chlév. Poprosil jsem vás ve svém dopise, abyste vystupoval jako korunní svědek v procesu s Dolanem. Jako korunnímu svědku vám mohu zaručit naprostou beztrestnost.“

„Proces s Jamesem Dolanem?“ pochybovačně se otázal Billy. „Toho vraha nikdo neodsoudí, ten je slizký jako úhoř, Stojí za ním lidé jako Catron, Rynerson a Bristol, státní návladní a soudci. Ten proces bude fraška. Všichni, kteří s ním jsou nějak spojeni, se budou snažit, aby mu nikdo nezkřivil ani vlas, protože v okamžiku, kdy by dostal provaz – a to by musel, pokud bych vypovídal – by promluvil a strhl by celý syndikát do propasti.“

Wallace strnule vstal.

„Jsem guvernérem Nového Mexika, Billy. V tomto státě je mé slovo zákonem. Mohu vám zaručit bezpečnost. Šerif vás až do procesu bude mít v zajišťovací vazbě a nikdo se neodváží proti vám něco podniknout. Pokud by to bylo nutné, tak sem přijede oddíl kavalerie z Fort Stanton, aby vás chránil.“

Billy se zahleděl na špičky svých bot.

„Žádná moc na světě by mě neochránila, kdyby se Dolan rozhodl mě odstranit. To dokážu jen já, pokud budu mít v ruce zbraň. Ale slíbil jsem soudci Wilsonovi, že neporuším mír. Tak dobrá, guvernére. Budu vypovídat v procesu s Dolanem. Ale jestli zákon opět selže, guvernére, jestli opět selže, pak vezmu spravedlnost do vlastních rukou a nebudu potřebovat žádného soudce ani kata.“

Wallace tomu mladíkovi pohlédl do očí. Příliš dobře se vyznal v lidech na to, aby necítil, že tento člověk, kterého zákon již tolikrát zklamal, to myslí vážně. Mlčky přikývl a podal Billymu ruku.

O čtyři dny později přijel do Fort Sumner oddíl, jemuž Billy vyjel naproti. Beze zbraně. Doprovázen šerifem Kimbellem a čtyřmi pomocnými policisty dorazil Billy do Lincolnu.

Dne 14. dubna 1879 začal ve Fort Stanton soud s Jamesem Dolanem. A opět se projevila moc syndikátu. Rynerson, Bristol a advokáti placení syndikátem se postarali o to, že Billy byl označen za zaujatého a nevěrohodného svědka. Bojoval přece po McSweenově boku a neměl tak právo vypovídat proti Dolanovi.

Wallaceova obžaloba Jamese Dolana byla smetena ze stolu.

Pobledlý Billy vyšel ze soudní síně.

„To je ten váš zákon!“ zasyčel na šerifa Kimbella, když jej šerif odváděl zpátky do vězení. „Zločinci mají pořád navrch. Co se stalo s Wallaceovou obžalobou? Proces se změnil přesně v to, co jsem předvídal: ve frašku!“

V noci po přelíčení s plukovníkem Dudleym Billy uprchl z vězení. Věděl, že jeho život teď, když vrah Dolan byl prakticky osvobozen, je v ohrožení, pokud si nepomůže sám. Sehnal si koně a vyjel zpět do Fort Sumner, jediného místa, kde ještě byl v bezpečí. Ve Fort Sumner měl přátele a Celsu.

Jeho víra v právo a zákon byla zničena. Proces opět jednoznačně ukázal, že v této divoké zemi platí pouze zákon silnějšího.

A Billy byl ochoten bojovat. Jediný zákon, který pro něj ještě platil, byl on sám.

Billy the Kid neopustil Nové Mexiko.

V následujících týdnech napsal z různých míst několik dopisů Sally Chisumové. Na žádný nedostal odpověď. Soudil, že tyto dopisy skončily v Chisumových rukou. Mluvilo se o tom, že se Sally Chisumovou se zapletl Pat Garrett.

Počátkem roku 1880 se Pat Garrett stal zástupcem šerifa Kimbella, aby mohl kandidovat na úřad oblastního šerifa. Billy se to dozvěděl ve Fort Sumner. Okamžitě pochopil, co to pro něj znamená. Garrett byl jediný člověk, který mu mohl být nebezpečný. A pak zjistil, že jeho domněnka, že za Garrettovým jmenováním do funkce stojí Chisum, je správná.

John Chisum sledoval stopu Billyho the Kida – muže, který za něj bojoval a kterého potom zradil – s paličatou zarputilostí.

Sally se stala Chisumovou vábničkou, které Garrett neodolal. Celsa Gutierrezová ještě stále svého milého zapřísahala, aby opustili kraj, a málem se jí to podařilo. Jenže pak přišla zpráva, že Garrett byl pověřen zatčením Billyho a jeho postavením před soud. Všichni věděli, co to znamená.

Dolan, Rynerson a Bristol nechali Billyho hledat kvůli nikdy neobjasněné vraždě šerifa Bradyho. A nenávistí zaslepený Chisum udělal to samé, i když nikoli jako spojenec svých bývalých nepřátel.

„Ti gauneři,“ zaklel Frank, který tu zprávu přivezl do Fort Sumner, „ ti všiví parchanti! Každý z nich ví, že Brady a Hindman přišli o život, když se pokusili ze zálohy zavraždit McSweena. Přesto bych si nikdy nepomyslel, že Pat klesne natolik, že se s těmi lumpy spřáhne. Jak se z něho mohl stát takový zrádce?“

„Je pouze chytrý,“ odvětil Billy, aniž dal znát trpké zklamání ze svého někdejšího druha. „Ví, že se musí postavit na stranu silnějšího, pokud nechce být rozdrcen mezi mlýnskými kameny.“

„Stáli jsme na stejné straně a bojovali jsme spolu,“ vyhrkl Frank. „Nechce se mi věřit, že se z něho stal zrádce.“

„Ani u Chisuma jsme tomu nechtěli věřit, dokud nás o tom osobně nepřesvědčil.“

„Garrett není Chisum. Musí v tom být něco jiného. Slyšel jsem, že Pat byl tady ve Fort Sumner a chtěl s tebou mluvit. Co od tebe tenkrát chtěl?“

„Nic,“ odtušil Billy, jemuž ztvrdly rysy ve tváři. „Jestli chce boj, má ho mít. Nebudu utíkat před člověkem, který byl kdysi mým přítelem.“

Teprve 23. prosince přestalo sněžit. Na krajinu uhodil třeskutý mráz. Zima na přelomu let 1880 a 1881 byla jednou z nejchladnějších, jakou kdo v Americe pamatoval.

Kolem poledne Billy spatřil několik mil na východ od Stinking Springs jeden starý, rozbořený dům. Bylo to nedaleko arroya Taiban. Mráz nepolevil ani po východu slunce. Ano, ten žlutý kotouč, který byl jen pár dlaní nad obzorem, nepřinesl naprosto žádné oteplení. Na všem byla usazená jinovatka. Mráz bodal při jízdě jako malé jehličky.

Koně podupávali v závětří rozbořeného domu. Prokřehlí jezdci sklouzli ze sedel, přivázali zvířata a vlezli mezi staré ruiny, jimiž profukoval severák.

Billy vyhlédl z okna na zamrzlou krajinu. Stáhl si rukavice, dýchl si na ruce a promnul si je o kožené kalhoty, jež v tom mrazu dočista ztvrdly. Z obličejů mužů stoupala pára.

„Rozdělejte oheň,“ řekl. „Musíme dostat něco teplého do žaludku, jinak spadneme zmrzlí ze sedel, než se dostaneme do Cueva. Rudabaughu, přiveď koně.“

Oslovený šel ven. Po chvíli se vrátil se svázanými uzdami, za které přiváděl zvířata. Další muž rozdělal oheň.

Billy a Hartus koně odsedlali a ze sedlových kapes vzali poslední zbytky zásob. Nebylo toho moc.

„Chlapci, já už se tak těším na Cuevo,“ zabručel Rudabaugh. „Na čistou, ustlanou postel. Nevylezu z ní čtrnáct dní.“

„Možná budeme zítra spát na hnoji,“ odvětil Wilson a pohlédl na svou ovázanou ruku.

Rudabaugh si sedl k ohni a podržel ruce na hřejivými plameny.

„Zítra budeme jíst v Cuevo steaky s chilli, fazolemi a pečenými bramborami, budeme pít pivo a whisky, hrát poker a bavit se s hezkými děvčaty.“

„Kdo ví, co budeme zítra žrát a chlastat,“ sýčkoval Winter. „Možná se dostaneme do ještě horší šlamastyky.“

Rudabaugh se otočil. Aniž vstal, pohlédl na Wilsona, jehož tvář byla rudá kvůli horečce.

„Drž hubu! Ty škarohlíde jeden proklatý, co vlastně chceš? Měl ses stát farářem.“

„Nech ho na pokoji,“ řekl Harris, který chtěl postavit vodu na kávu.

„Ptal se tě někdo na něco?“ vyštěkl Rudabaugh a pomalu vstal. „Může mi odpovědět sám, když chce. Nepotřebuje k tomu tebe, ty zatracený greenhorne.“

Harris, který byl jen o tři roky starší než Billy, vzhlédl od konvice na kávu. Měl přivřené, chladné oči.

„Řekl jsem ti, že ho máš nechat na pokoji,“ opakoval. „Jestli špatně slyšíš, tak si umyj uši.“

„Ty zmetku jeden!“ Rudabaugh se zhluboka nadechl a napnul ramena. „Kdybys nebyl děcko, tak ti jednu vrazím a…“

Harris náhle hodil konvicí na kávu po Rudabaughovi a vyskočil, aby z pouzdra vytáhl kolt. Okamžitě k němu přiskočil Billy a srazil mu ruku s revolverem. Nato tasil sám. Cvakl kohoutek revolveru. Rudabaugh se okamžitě uklidnil, když spatřil hlaveň, která na něj mířila. Vztekle vrazil svůj kolt zpět do pouzdra.

„Chováte se jako děti,“ řekl Billy.

Billy věděl velice dobře, že v posledních dnech, ba týdnech seděli na soudku s prachem. Věčné štvaní, mrazivé noci, chladné dny, to všechno přivádělo muže na pokraj zhroucení. Nyní však již bylo všechno dobré. Poslali své pronásledovatele na falešnou stopu. Stíhací oddíl se již určitě obrátil. Mohli se bát jen jednoho člověka: Garretta. Jenže ten s oddílem zástupce Bella nebyl. Do Cueva jim už zbýval jen jeden den jízdy, ale bylo jasné, že ještě několik dnů tohoto nervového vypětí a došlo by mezi nimi k přestřelce.

Wilson, jenž seděl v koutě na svém sedle, vstal, strčil si svou zraněnou ruku do kabátu a zdravou rukou zvedl konvici na kávu.

„Jdu pro sníh,“ zamumlal. „Až roztaje, budeme mít dost vody. Proč to vlastně všechno děláš, Billy? Proč se necháš štvát jako divá zvěř? S námi je to jiné. Na nás v Texasu čeká soudce. Ale ty…“

„To ti nemůžu vysvětlit, Wille,“ odvětil Billy a položil mu ruku na rameno. „Běž ven a přines sníh. Je načase dostat něco horkého do žaludku, jinak z nás budou rampouchy a roztajeme až na jaře.“

To měl být vtip, ale nikdo se mu nesmál. Všichni hleděli na tiše praskající plameny a cítili vůni hořícího dřeva. Wilson tam stál s konvicí v ruce a zdálo se, že chce něco říct, jenže pak jen pokrčil rameny a otočil se. Jeho ostruhy cinkaly, když odcházel ze zbořeniště, pak se ozvalo křupání jeho kroků ve sněhu.

A vtom třeskl výstřel.

Mezi zbytky zdí rozbořeného domu zněla ozvěna, jež mužům naháněla husí kůži. Billy vyskočil a tasil kolt. Upřeně hleděl ven.

Ani ne pět kroků od zbořeniště klečel Will Wilson na kolenou a rukama se opíral o sníh.

Billy slyšel, jak sténá: „Chtěl jsem – chtěl jsem – chtěl jsem…“

V tom se Wilson zhroutil do sněhu a zůstal v něm ležet. Kolem něj se rychle šířila šarlatově červená skvrna.

V tom samém okamžiku znovu třeskl výstřel a kulka odštípla pár kousků omítky ze zdi. Billy se přitiskl ke stěně. Za ním vytáhli Rudabaugh, Harris a Peckett pušky ze sedlových pouzder a přikrčeni se rozběhli k oknům, zatímco je ze všech stran ostřelovali neznámí střelci, jejichž kulky se odrážely od zdí.

Muži se přitiskli ke stěnám, aby se nestali oběťmi odražených kulek, jež způsobovaly větší zranění než přímé zásahy.

A pak se zvenčí ozval čísi hlas: „Billy! Billy, víme, že jste tam. Nemáte šanci. Jste obklíčení. Odhoďte zbraně a vyjděte ven se zvednutýma rukama. Nikdo na vás nebude střílet. Billy, zaručuju ti férové přelíčení před soudem. Odhoďte zbraně a zvedněte ruce!“

Ten hlas znal.

Patřil Patu Garrettovi.

Billy stál dlouho u stěny a mlčel. Připadal si jako někdo, kdo spadne do ledové vody a bolesti ho pak proberou z šoku. Na okamžik se jej zmocnila panika, ale hned se zase ovládl. Ohlédl se a uviděl, že Rudabaugh, Harris a Peckett jsou s puškami připraveni u oken. Na chvíli si vzal revolver do pravé ruky, otřel si dlaň levé ruky o kabát a pak se jí opět chopil koltu.

„Pate?!“ zvolal. „Pate, slyšíš mě?“

„Ano.“ Garrettův hlas bylo zřetelně slyšet. „Nemá smysl mluvit, Billy. Odhoď zbraň a vyjdi ven se zvednutýma rukama. Pro všechny, kteří tam jsou s tebou, platí to samé.“

„Pročs zastřelil Wilsona?“ otázal se Billy a vyhlédl zpoza rohu. Mezi kmeny topolů spatřil stín. Pomalu zvedl ruku s koltem.

„Objevil jednoho z mých lidí a…“

„Vždycky jsem věděl, že nezestárnu, Pate. Asi jsi na tu svou zradu hrdý. Chisum ti možná osobně pogratuluje. Našel si správného Jidáše.“

Billy pohlédl na Wilsona, který ležel ve sněhu zbroceném krví.

„Budeš mít něco proti tomu, když Wilsona přitáhneme sem?“ vykřikl. „Nechci, aby tam ležel na sněhu. Byl to náš přítel.“

„Jestli vyjdete ven, pak beze zbraní a s rukama nad hlavou.“

Billy za sebou uslyšel kroky. Peckett běžel od okna ke koním. Rychle hodil svému kentuckymu na hřbet sedlovou pokrývku, pak na ni položil sedlo a pevně přitáhl podbřišník. Rudabaugh a Harris na něj užasle hleděli. Když Peckett strčil winchestrovku do sedlového pouzdra, tasil revolver a strčil nohu do třmenu, aby se potom vyhoupl do sedla, přistoupil k němu Billy a zeptal se ho: „Co chceš dělat?“

Peckett se zarazil. „Musím pryč. Obklíčili nás. Sakra, jsme tu v pasti jako krysy.“

„Nedostaneš se ani dvacet yardů daleko. Pat tě odpráskne jako prašivého psa. Zapomeň na tu hloupost a přikrč se, než tě odkrouhnou.“

Peckett mu neodpověděl. Vyšvihl se na hřbet svého koně, chvíli váhal a pak koně tichým mlasknutím navedl do dveří. Nikdo nic neřekl, nikdo ho nezadržel, když zvíře pobídl ostruhami do slabin a to vyrazilo ze stoje tryskem pryč. Peckett se ještě sklonil nad hrušku sedla, aby ho horní rám dveří nesrazil z koně.

V následujícím okamžiku se ocitl venku. Nedostal se ani pět yardů daleko.

Billy, který spolu s Rudabaughem dřepěl u dveří, uslyšel plesknutí, když kulka narazila do těla zvířete, načež se ozvalo bolestivé zaržání. Kůň se pozpátku vrátil do dveří, jako by jej tam odtlačila nějaká tajemná síla.

Zvíře se vzepjalo a tento pohyb zachránil Peckettovi život. Kulka z pušky zástupce Bella se koni zavrtala do krku, když se postavilo na zadní. Tančil po zadních zpátky mezi ruiny, načež se zhroutil. Peckett sletěl ze sedla a přiskočil ke vchodu. Napravo a nalevo od něj se do sněhu zavrtávaly kulky.

Divokým skokem se pak dostal do bezpečí a zůstal ležet vedle Davea Rudabaugha na tenké vrstvě sněhu pokrývající zbořeniště. Jeho kůň se převalil a několikrát kopl nohama, jak se pokoušel vstát. Potom zůstal bezvládně ležet před vchodem. Z nozder mu chvíli stoupala pára, ale pak dodýchal. Z krku mu proudila krev, jež hned tuhla. Zvrátila se mu hlava, načež ještě několikrát hrábl kopyty. Mezi holými zdmi se rozhostilo ticho.

Billy a jeho tři kumpáni se v tom zbořeném domě udrželi tři dny. Nejhorší byly noci. Na jasné obloze barvy lité oceli se neobjevil ani mráček. Byl třeskutý mráz, který se téměř nedal vydržet.

Billy seděl v koutě na svém sedle, přes ramena měl přehozenou deku a na kolenou položenou pušku. Třásl se jako osika, zatímco venku praskaly plameny.

Pat Garrett nechal z nejbližší osady přivézt vůz se zásobami. Nechtěl nic riskovat. Kolem zbořeniště hlídkovali jeho muži, kteří se každé dvě hodiny střídali.

Tři dny a tři noci obklíčení psanci vzdorovali, pak se však museli vzdát.

Za setmění Billy zvolal: „Pate, jdeme ven! Nestřílejte. Hodíme své zbraně před dveře. Nestřílejte!“

„Nikdo vám nezkřiví ani vlas,“ sliboval Garrett. „Vyjděte ven!“

Muži naházeli pušky a revolvery do třpytícího se sněhu, který díky večernímu slunci získal krvavý nádech. Potom Billy a tři Texasané s dekami kolem ramen, zarostlí, špinaví a se zarudlými tvářemi a opuchlými rty vyšli ven.

Billy a Pat Garrett si pohlédli do očí. Štvanice skončila.

Bylo to večer 26. prosince 1880.

„Pojď k ohni, Billy,“ řekl Garrett.

Zajatci se posadili k hřejivému ohni. Garrett jim dal konvici s horkou kávou a každému vrchovatý talíř s fazolemi, slaninou a hovězím a kromě toho také cigarety. Několik jeho mužů stálo v kruhu kolem nich a hlídalo je.

Zatímco Texasané se bez otálení pustili do jídla, Billy se ho ani nedotkl. Seděl na svém sedle s hrnkem horké kávy v ruce a hleděl do ohně. Jeho mladá tvář byla zarostlá. Oči měl zarudlé, rty opuchlé. Náhle vstal a řekl: „Pate, co bude teď?“

Zraky všech byly upřeny na Garretta.

„Mým úkolem je přivést tě do Santa Fe. Víc nic.“

„A kdo mě pověsí? Ty?“

„Vůbec není jisté, zda budeš viset. Soud v Santa Fe se sejde ke svému zasedání 1. dubna.“

„Bristol a Rynerson už se postarají o to, aby mě soud nesoudil spravedlivě nebo benevolentně.“

„Udělals jednu chybu, Billy,“ zamumlal Garrett a hodil do ohně klacek. Vzlétly z něj jiskry. „Nepochopils, že boj skončil. Billy, čas boje musí konečně vystřídat čas míru. A ten teď nastal. Myslel sis, že to tak bude pokračovat věčně. To byla chyba. Stal ses symbolem boje. A ten jednou musí skončit, pokud chceme mír.“

Dne 13. dubna 1881 začalo přelíčení v případu číslo 411 – Spojené státy proti Williamu Bonneymu – v Mesille za předsednictví soudce Bristola a s plukovníkem Rynersonem jako státním návladním. Billy si nedělal žádné iluze, když uviděl Rynersonovu tvář.

Za necelou půlhodinu byl celý proces ukončen. Billy byl shledán vinným z vraždy šerifa Bradyho a zástupce Hindmana. Neexistovali žádní svědci, kteří by mohli vypovědět, zda to byla vražda nebo sebeobrana. Rynerson to měl s porotci snadné. Po pětadvaceti minutách byl soudcem Bristolem oznámen rozsudek.

„Williame Bonney, tento soud vás shledal vinným z vraždy šerifa Bradyho a jeho zástupce, které jste se dopustil 29. března 1878. Rozsudek určila porota. Dne 13. května 1881 mezi devátou a desátou hodinou budete ve vězení v Lincoln City pověšen. Bůh buď milostiv vaší duši!“

Dne 28. dubna 1881 byl teplý, jasný den. Vítr přinesl do otevřeného okna Billyho cely vůni pelyňku. Billy se sice probudil, ale zůstal ležet na zádech se svázanýma rukama pod hlavou a hleděl oknem na modrou oblohu venku.

Zbývalo mu ještě čtrnáct dnů. Třináctého května však měl být popraven, ten den měl být jeho posledním. Marně se snažil vytěsnit myšlenky na to. Náhle se posadil, zvedl hlavu a rozhlédl se. Za mřížemi, za těžkým dubovým stolem seděl Robert Ollinger a vykládal si pasiáns. Před ním ležela na stole dvouhlavňová brokovnice Krag-Jorgensen se zkrácenými hlavněmi.

„Kolik je hodin, Ollingere?“ zeptal se Billy a přehoupl nohy přes okraj pryčny.

Při tomto neočekávaném pohybu sebou Ollinger, jenž byl poloviční indián, trhl a sáhl po brokovnici. Pak ji zase položil na stůl, vytáhl z kapsy vesty hodinky a otevřel jejich víčko.

„Je ještě dost brzo,“ odvětil. „Přesně šest hodin. Proč ještě nespíš? Nebo toho chceš vidět co nejvíc? Včera byl za vězením Ephraim Sherman a přeměřoval tam místo pro šibenici.“

Pak sklapl víčko hodinek a schoval je do kapsy. Měl narudlý obličej.

„Víš, kdo byl pověřen tím, aby zvedl páku, až budeš stát nad propadlištěm? Já.“

Billy se opřel spoutanýma rukama o okraj pryčny a klidně pohlédl dozorci, který se bavil týráním odsouzených k smrti, do jeho cynické tváře.

„Asi se na to těšíš, že?“ zamumlal. Ollinger vstal a chopil se brokovnice.

„Proč ne? Ne každý má takovou čest pověsit tě. Užs někdy takové divadlo viděl? Ne? To nic, však ho ještě zažiješ a budeš v něm hrát hlavní roli. Dřív se takoví chlápci věšeli bez velkých cavyků na stromě. Dnes jsou soudci humánnější. Přesto – no, však uvidíš.“

„Drž zobák, Bobe,“ řekl kdosi ode dveří, které se tiše otevřely. Na jejich prahu stál zástupce Bell, jenž na Ollingera vrhl ledový pohled. Vešel dovnitř a nechal dveře otevřené. Letmo kývl na Billyho, sňal klobouk a hodil jej na stůl. Na slunci se mu stříbřitě leskly vlasy.

„Můžeš se jít ke Stocktonovi nasnídat,“ dodal. „Teď ho budu hlídat já.“

Billy pohlédl na Bella a jeho pohled ulpěl na zástupcově revolverovém pouzdře. Bell nosil pouzdro, které nemělo bezpečnostní poutko, jež zajišťovalo zbraň. Díky tomu mu pažba jeho koltu ráže 36 volně trčela ven.

Bell se otočil, šel k houpacímu křeslu a posadil se do něj. Potom sáhl po novinách.

„Co bude s mou snídaní?“ zeptal se Billy.

„Hned ji přinesou,“ zamumlal Bell zpoza Mesilla Independentu a zašustil novinami. „Nenecháme tě zhebnout hlady. Neměj strach, chlapče.“

„Kdy se vrátí Pat?“

„Až vybere daně ve White Oaks.“

„Kdy to bude?“

„Och, ne před prvním květnem. Proč?“

Billy horečně přemýšlel. Musel Bella zatáhnout do rozhovoru a upoutat jeho pozornost. Chtěl se dostat k dvouhlavňové brokovnici, jenže sebemenší pohyb by okamžitě způsobil řinčení pout. Zvenčí někdo zabušil na dveře.

„Ano,“ zavrčel Bell a složil Independent. Dveře se otevřely a dovnitř vešel Miguel Hernandez, kuchař ze Stocktonova saloonu, který nesl podnos s bílými ubrousky.

„Pan Stockton posílá jídlo pro pana Bonneyho.“

„To je hezké. Postav to na stůl a zmiz,“ řekl Bell. Nedůvěřivě přihlížel, jak Hernandez postavil tác na stůl a pak zase odešel. Teprve potom sundal pušku ze stolu a dal Billymu znamení, aby se přišel najíst.

V tom okamžiku udělal zástupce Bell chybu. Jeho pozornost byla na zlomek vteřiny rozptýlena. A právě toho Billy využil. Zvedl totiž tác a mrštil jím Bellovi do tváře.

Zaskočený Bell jenom vyhrkl: „Ach…“ Puška spadla na podlahu, zástupce ztratil rovnováhu a skácel se na záda. Billy se na něj vrhl jako tygr. Bell tam chvíli bezvládně ležel, jak byl překvapený. Potom se probral z šoku, jenže to už bylo pozdě.

Billy na něj skočil a vyrval mu z pouzdra revolver. Klekl si na zástupce a namířil mu revolver mezi oči. Přesně v tom okamžiku mu Bell vší silou vrazil koleno do břicha.

Ten pohyb stál Bella život. Billy byl částečně odmrštěn pryč, přičemž hlavní revolveru vrazil Bellovi do hrudi tak prudce, že bezděky zmáčkl spoušť.

V malé místnosti měl výstřel ohlušující účinek. Bell se vzepjal, načež se zhroutil. Kulka z jeho vlastního revolveru okamžitě ukončila jeho život. Billy na něm stále klečel. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co se stalo. Potom otevřel dlaň a kolt mu z ní vyklouzl na podlahu.

„Belle!“ hlesl Billy. „Belle!“

Chytil zástupce za košili a zacloumal jím, ale Bell zůstal ležet.

Tu ho vyděsily kroky, které se ozvaly přede dveřmi. Někdo otevřel dveře.

Na prahu stál Ollinger. V pravé ruce držel revolver.

Otevřel ústa překvapením a na nejfatálnější vteřinu svého života strnul.

I Billy však klečel na zástupci jako opařený a nehýbal se. Trvalo to jen jednu jedinou vteřinu. Pak šlo všechno ráz na ráz.

Ollinger zvedl svůj těžký kolt a Billy se vrhl ze zástupce k brokovnici ležící na zemi. Sáhl po ní a uchopil ji.

Ollinger už na něj mířil koltem, ale nestačil již vystřelit. Z velkorážních hlavní brokovnice vyšlehly oranžové plameny. V malé místnosti zaduněla rána. Billy měl pocit, že se mu protrhly bubínky.

V každém z obou nábojů bylo osm velkých olověných kulek. Síla jejich nárazu Ollingera odhodila dveřmi ven, jako by jej zasáhla pěst nějakého neviditelného obra.

Billy chvíli nerozhodně klečel na zemi, ale pak bleskově jednal. Rozepnul přezku Bellova revolverového opasku, vytáhl jej zpod těžkého těla zástupce a hodil si jej přes rameno. Rychle se natáhl pro revolver, strčil si jej za opasek od kalhot a vyběhl ven.

Venku, na prvním ze schodů vedoucích z chodníku do vězení, se zastavil a pohlédl na Ollingera, jehož dávka z obou hlavní brokovnice znetvořila. Billy na něj několik vteřin hleděl, načež se chopil brokovnice a praštil jí jako kyjem o zábradlí, takže zlomil pažbu. Hlavně hodil Ollingerovi na hruď a zamumlal: „Ty a tvá nenávist už mě nikdy nebudete pronásledovat.“

S bušícím srdcem seskočil ze schodů, přiběhl k obchodu a rozhlédl se. Srotil se tam dav lidí.

„Komu patří ten kůň?“ zeptal se a ukázal hlavní revolveru na jednoho appaloosu, ryzáka s bílými skvrnami, který byl přivázaný před obchodem. Nikdo nic neřekl. Když k němu Billy vykročil, v davu se vytvořila ulička. Do tísnivého ticha se ozývalo řinčení jeho okovů. Byl napjatý jako tětiva luku. Nikdo se však ani nepohnul, když se vyšvihl do sedla tohoto koně. V sedlovém pouzdře našel winchestrovku.

Rozhlédl se po přítomných a pocítil jejich strach.

„Bell a Ollinger jsou mrtví,“ zvolal k nim. „Až se vrátí Garrett, tak mu řekněte, že to s Bellem byla nešťastná náhoda.“

Prudce otočil appaloosu a kopl ho patami do slabin. Zvíře vyrazilo ze stoje do cvalu. Billy odjížděl pryč z Lincolnu.

Dospělo to tak daleko, že mu zbývala už jen jedna jediná šance, totiž opustit Spojené státy a zmizet v Mexiku. V každém státě a teritoriu USA by na něho federální marshalové uspořádali štvanici, protože v Bellovi a Ollingerovi nezastřelil nějaké dva obyčejné muže, ale dva zástupce. A zákon by se okamžitě vydal po jeho stopách, jakmile by se jen o něm někdo z jeho mužů dozvěděl.

Za tímto zákonem a hvězdou, která ho symbolizovala, stál Pat Garrett. V městech stálo jeho jméno na žlutých zatykačích s tímto textem:

ODMĚNA

500 dolarů za dopadení

Williama Bonneyho,

známého pod jménem

BILLY THE KID

Stáří 21, výška 5 stop, 7 palců, váha 150 liber. Hnědé vlasy, modré oči. Proslul jako vůdce jedné z nejhorších band, která kdy řádila v teritoriu Nové Mexiko. Výše zmíněná odměna bude vyplacena tomu, kdo přispěje k dopadení hledaného nebo kdo přinese zprávu o jeho smrti.

Soudce G. Wilson

Obraz Celsy Gutierrezové pronásledoval Billyho v osamělých nocích a dnech, které ho rozleptávaly a opotřebovávaly. Nejednou už dospěl k rozhodnutí vykašlat se na zúčtování s Garrettem a uprchnout s Celsou na jih.

Začal uvažovat. Celé dny jezdil po horách, vyhýbal se lidem, spal s revolverem pod sedlem a s puškou vedle sebe pod dekou. Jako duch jezdil Chubascem, doprovázen oblakem narudlého prachu, a zdálo se, že kraj strnul v hrůze.

Jeho vyděšení nepřátelé se schovávali tam, kde si mysleli, že jsou v bezpečí.

Jen Pat Garrett, který se čtyři dny po Billyho útěku vrátil z White Oaks, se neskrýval. I jeho se však zmocnila neblahá předtucha, která zlomila jeho rozhodnost. Pobýval na někdejším Tunstallově ranči a stále více se utápěl ve vlastních pochybnostech. Zástupcové v Lincolnu byli připravení a čekali na jeho znamení, to však nepřicházelo.

Dne 5. května 1881 byla odměna za Billyho hlavu zvýšena na tisíc dolarů, jenže Pat Garrett stále nic nedělal. Potácel se mezi strachem a pokořujícím pocitem, že obětoval přítele.

Napětí v kraji se zostřovalo a stávalo se takřka nesnesitelným. Dolan začal svolávat své bývalé pistolnické mužstvo. Tento gauner velkého formátu si dělal, co chtěl.

Uprostřed května přijeli na Garrettův ranč zástupci Poe a McKinney.

„Musíme tomu učinit přítrž, Pate,“ požadoval Poe, který se ztěžka opíral o sedlo. „A je úplně jedno, jestli Billy byl tvůj přítel, nebo ne. Kvůli němu může skončit mír, o který jsme tak tvrdě bojovali. Bývalí nepřátelé bijí na poplach. Ještě čtyři týdny takového napětí a všichni budou tak nervózní, že padne první výstřel a celé to tu budeme mít nanovo. Musíme toho chlapa najít.“

Garrett, jenž stál u studny, na oba zástupce zachmuřeně hleděl. Ve tváři, která vypadala, jako by byla vytesána z mramoru, mu trhalo kolem koutků úst. To prozrazovalo tlak, pod kterým byl.

„Ven z mé půdy,“ řekl a každé slovo se mu dralo ze rtů tak těžce, jako by vážilo půl centu.

Poe s McKinneym mlčky otočili své koně a odjeli zpět do Lincolnu.

Napětí v kraji se stávalo nesnesitelným a jediný člověk, který jej mohl uvolnit – Pat Garrett – byl jako zhypnotizovaný. On, který se nikdy nezalekl žádného úkolu, se, jak se zdálo, nedokázal rozhodnout, zda si připnout hvězdu, či nikoli.

V poledne 10. července 1881 přijeli John Poe a Hip McKinney znovu na ranč.

„Už nemůžeš déle čekat,“ řekl Poe. „V Lincolnu se začíná šeptat, žes tenkrát odjel do White Oaks jen proto, abys Billymu umožnil utéct.“

Z kapsy vytáhl kousek papíru, rozložil ho a podal ho Garrettovi. „Tady, čti!“ řekl. „Toto včera přišlo poštou. Jistý Lem Brasil, jenž má usedlost poblíž Cardenas, Billyho před několika dny viděl. Předpokládá, že má namířeno do Fort Sumner. Brasil je celý žhavý na odměnu vypsanou za Billyho hlavu.“

Garrett si přečetl, co stálo na tom papíře.

„A jestli chcete chytit Billyho the Kida, pak si pospěšte a jeďte do Fort Sumner. Ale nezapomeňte na to, že část odměny vypsané za jeho hlavu náleží mně. L. Brasil.“

Svěsil ruku s papírkem a tázavě pohlédl na Poea.

Mohutný Kaliforňan řekl s vážným výrazem ve tváři: „Je čas, Pate.“

Garrett mu pomalým pohybem vrátil ten papír.

„Sesedněte a napojte koně,“ řekl. „Za hodinu vyjíždíme do Fort Sumner.“

Dne 10. července 1881 ve dvanáct hodin v poledne byl překročen Rubikon.

Celsa Gutierrezová se v noci na 14. července vyděšeně probrala z neklidného spánku, když venku kdosi zabušil na dveře jejího pokoje.

Celsa poznala krok muže, kterého milovala. To bušení na dveře jí však nahánělo husí kůži.

Posadila se, a přestože věděla, o koho jde, otázala se: „Kdo je to?“

„To jsem já, Billy. Otevři, má holčičko!“

Chvějícíma se rukama Celsa škrtla sirkou a zapálila knot lampy, načež s bosýma nohama přistoupila ke dveřím a otevřela je.

Billy vklouzl dovnitř a hned za sebou zavřel. Pak na něj padl narudlý svit lampy a on pohlédl Celse do jejích lesknoucích se černých očí. Impulsivně ji objal a přitiskl ji k sobě.

„Připrav se!“ zašeptal jí do ucha. „Nemáme moc času. Pojď, vezmi si jen to, co bezpodmínečně potřebuješ. Všechno ostatní můžeme koupit po cestě. Odjedeme odtud pryč. Do Mexika.“

Chtěla něco říct, ale on jí rychle položil dlaň na ústa. Jeho oči se usmívaly.

„Trvalo to dlouho, než jsem pochopil, že tě potřebuju. Ale teď jsem tady. Vyhrál jsem dva tisíce dolarů v kartách. To postačí na to, abychom v Mexiku mohli začít znovu, má holubičko. Kdosi mi vyprávěl o jednom krásném údolí v Sonoře. Pojedeme tam.“

Spatřil v jejích hezkých tmavých očích slzy a rychle ji políbil.

„Všechno ostatní ti povím později. Sbal si své věci a počkej na mě. Jdu do stáje, osedlám ti tam koně. Maxwell mi jednoho pro tebe prodá. Kde vlastně je?“

„Ve své ložnici. Och, Billy! Tisíckrát jsem zemřela strachem o tebe, kdyžs tu nebyl.“

„Teď je všechno zase dobré,“ utěšoval ji. „Ale nemáme moc času. Myslím, že Pat už ví, že jsem ve Fort Sumner. Sbal si své věci a honem se připrav.“

Nad jejími rameny spatřil na stěně pestré obrázky svatých lesknoucí se ve svitu lampy.

Najednou si uvědomil, jak moc tuto dívku miluje, jak Celsu potřebuje. Byla pro něj vším, po čem toužil.

„Počkej na mě,“ řekl tiše a vymanil se z jejího objetí. Prošel malým pokojem a dalšími dveřmi se dostal do velkého obývacího pokoje, jenž rozděloval dům Maxwellů na dvě poloviny.

Zvláštní bylo, že dveře do ložnice Peta Maxwella byly otevřené. Do obývacího pokoje z ní pronikalo světlo.

„Pane Maxwelle?“ tiše zvolal Billy.

Odpovědí mu bylo ticho, jen světlo zhaslo. Z otevřených dveří se ozvaly kroky, načež se v nich mihly stíny dvou mužů.

Billy automaticky sáhl po revolveru. Jeho dlaň se dotkla hladké, teplé ořechové pažby. Nehybně stál v temnotě a čekal. Uplynulo několik vteřin, než znovu zvolal: „Pane Maxwelle!“

Opět žádná odpověď.

Pomalu a opatrně obešel velký dubový stůl a zamířil k Maxwellově ložnici. U dveří se zastavil.

„Jste tu sám, pane Maxwelle?“

Ticho.

Vstoupil dovnitř „Co…“

Billy nestačil dokončit svou otázku, protože v tom okamžiku za sebou uslyšel tichý zvuk, jako by někdo vydechl. Billy strnul a sevřel pažbu revolveru.

„Kdo je tam?“

„To jsem já, Billy,“ řekl sotva slyšitelný hlas. „Nesahej po koltu. Naučil jsem se zasahovat své cíle.“

„Kde ses to naučil, Pate?“ chraplavě a posměšně se zeptal Billy. „Naučil ses to tehdy, kdyžs střílel mé kamarády?“

„Naučil jsem se to, když jsem lovil bizony, Billy.“

„A já jsem se to naučil ještě lépe, když jsem pálil na své nepřátele, Pate.“

„Víš, proč jsem přijel?“

Garrettův hlas zněl jaksi cize a prázdně.

„Ano. Samozřejmě že to vím. Bůh ti pomáhej, Pate! Já s tebou nepůjdu a…“

Billy nevěděl, zda Garrett drží v ruce kolt. Všechno, co věděl, bylo to, že za ním stojí muž, kterého se jako jediného obával, a že Garrett přišel proto, aby ho odvedl tam, odkud pro něj nebylo návratu.

Ve vedlejší místnosti však čekala Celsa, tam na něj čekal jiný život.

Otočil se. Ten pohyb byl bleskový jako útok zmije. V tom okamžiku nemyslel. Jednal čistě reflexivně. Zdálo se, že mu kolt sám skočil do dlaně.

Pat Garrett však byl rychlejší. Sice jen o zlomek vteřiny, ale to rozhodlo. Z jeho ruky vyšlehl plamen. V třesku výstřelu zanikl tichý výkřik, který se Billymu vydral ze rtů.

Pat Garrett rychle ustoupil z otevřených dveří ložnice a opřel se o zeď.

Z koltu, který držel v pravé ruce, mu stoupal kouř. S divoce bušícím srdcem a zatajeným dechem naslouchal. Zvenčí se blížily kroky Poea a McKinneyho doprovázené cinkáním ostruh.

Venku se rozsvítilo světlo. Ozval se dívčí výkřik. Ten však rázem odezněl, jako by jej někdo uťal.

Garrett se stále opíral o zeď. Vypadalo to, že ho opustily síly. Polkl.

Ve světle lampy, kterou zvedl Maxwell, spatřil Billyho, jenž ležel na podlaze vedle postele. Klečela u něj Celsa Gutierrezová a držela mu hlavu v klíně. Opodál ležel na podlaze rozbitý džbán na vodu. Billy jej v pádu strhl s sebou.

Oči umírajícího byly vytřeštěné. Jeho rty se pokoušely něco říct. Potom se mu však ochable zvrátila hlava.

Bylo to v noci na 14. července 1881, když Billy the Kid zemřel kulkou vypálenou jeho někdejším přítelem.

Celsiny oči byly suché, když zvedla hlavu a pohlédla na bledého Garretta, jenž stál vedle ní a hleděl na Billyho.

Její pohled vysokého a tvrdého muže zasáhl jako úder kusem rozžhaveného železa. Ještě nikdy v životě Garrett neviděl v očích nějaké ženy tolik nenávisti jako v očích této ženy.

Držela v náručí hlavu svého milovaného, zatímco její pohled plný nesmiřitelné nenávisti a hlubokého pohrdání byl upřen na Garretta.

„Ty vrahu! Vrahu!“ To bylo všechno, co se jí vydralo ze rtů, které byly zcela bezbarvé. Pak dodala: „To ti nepřinese štěstí. Za to budeš muset zemřít tak jako on. Jeho osud tě teď bude pronásledovat a nakonec dopadneš stejně.“

Garrett se vyděsil. Nadechl se k odpovědi, ale nedokázal říct ani slovo. Když se otočil, stáli ve dveřích Poe a McKinney a hleděli na něj jako na nějaké zjevení. Prošel kolem nich, aniž si jich všímal, a zamířil ke koním, které měli přivázané u tyčí ohrady. Jeho krok byl nejistý, jako by byl opilý.

Následujícího dne 15. července 1881 byl Billy the Kid pohřben na starém vojenském hřbitově ve Fort Sumner vedle Josého Segury. Prostou dřevěnou rakev přinesli k hrobu na ramenou čtyři jezdci Peta Maxwella. Za rakví kráčeli Maxwell a jeho žena Luz, Celsa Gutierrezová a její sestra Anna a mnoho obyvatel Fort Sumner.

Billyho rakev před spuštěním do hrobu požehnal starý španělský mnich, který pohřbíval také Josého Seguru.

Celsu musela podpírat její sestra Anna a doňa Luz, rančerova manželka.

Ani Pat Garrett, ani oba zástupci Poe a McKinney se toho pohřbu nezúčastnili. Museli opustit Fort Sumner, protože by je jinak rozhořčený dav zlynčoval.

Nad pistolníkovým hrobem promluvil Maxwell. Řekl: „Billy the Kid zemřel tak, jak žil, jako bojovník. Tragický osud z něj udělal štvaného psance. Kdo může říct, co tak změnilo jeho osud? Ach, můj chlapče, proč jsi musel ve slepé nenávisti bojovat proti celému světu? Billy, možná tam na druhé straně dojdeš klidu, který jsi na tomto světě marně hledal. Ale to už rozhodne Bůh.“