John Kirby

Colorado western 103. Krev Yaquiů

Dlouhá řada vězňů se pomalu pohybovala po rozpálené plaze. V Maycobě panovalo ticho. Obyvatelé vesnice se stáhli do svých ubohých domků. Bosé nohy vězňů se bořily do prachu. Řetězy, jimiž ti muži měli spojená pravá zápěstí, tiše řinčely.

Johnnie Whitehead seděl v sedle mohutného morgana a nehýbal se. Zastavil svého koně ve stínu malé kapličky, jež stála na okraji plazy, a zpod klobouku, který měl posunutý hluboko do čela, se díval na vězně, z nichž žádný nebyl vyšší než pět stop.

Všechno to byli indiáni.

Na nahrbených tělech spoutaných mužů se leskl pot. Někteří z nich byli nazí, jiní na sobě neměli nic jiného než bederní roušku.

Whitehead pohlédl dál. Jeho pohled ulpěl na čokoládovém obličeji jednoho obra, který spolu s jedním gringem a jedním Mexičanem transport vězňů doprovázel.

Na několik vteřin se jejich pohledy střetly. Whitehead viděl, jak muž zvedl dlouhohlavňovou brokovnici. A jako by náhodou ji namířil přímo na něj.

V tom okamžiku se to stalo.

Jen několik kroků od Whiteheada vyrazilo mezi nízkými cihlovými domky směrem k vězňům půl tuctu malých, snědých mužů.

Hřebec znervózněl a několik kroků ustoupil. Whitehead ho lehkým stlačením stehen znovu uklidnil.

Všechno se odehrálo naprosto tiše.

Vězni si však všimli, co se děje. Zastavili se a hleděli na těch šest postav. Jako by strnuli.

Potom se do ticha ozval výkřik mohutného černocha. Byl to signál. V tom samém okamžiku, kdy dozorci zvedli své pušky a zamířili na útočníky, se vězni pohnuli. Trhli nahoru rukama v okovech. Vězni na začátku a na konci řady se otočili.

Na okamžik to vypadalo tak, že tři dozorce obklopí, ale potom nad plazou zaduněly dvě brokovnice.

Tři vězni byli smeteni neviditelnou pěstí. Ostatní se pokusili vyrovnat trhnutí řetězu, ale nepodařilo se jim to. I oni skončili na zemi.

Tři dozorci tak mohli střílet na útočníky, kteří už byli jen několik kroků od vězňů. Černoch pustil brokovnici a bleskovým, sotva postřehnutelným pohybem vytáhl z pouzdra revolver.

Útočníky srazila olověná smršť. Všechny, bez výjimky.

Whitehead sevřel rty. Pravou ruku měl položenou na pažbě winchestrovky, kterou si opíral o stehno. Viděl, že jeden z útočníků utrpěl pouze šrám na noze, ale neodvažoval se vyskočit a utíkat pryč. Ostatní byli těžce zranění, jeden se již nehýbal.

Černoch vypálil. Muž s lehce poraněnou nohou neváhal a vyrazil. V jeho tmavých očích se zračilo rozrušení. Otočil se a přikrčen kličkoval k uličce, z níž spolu s ostatními před chvílí vyběhl.

Whitehead instinktivně zvedl winchestrovku, bleskově zasunul pákovým nabíjením náboj ze zásobníku do komory a namířil na černocha.

Zdálo se, že dozorce jezdce nevidí. Stál tam široce rozkročen a revolver držel v obou rukou. Než indián stačil dorazit do uličky, zmáčkl spoušť.

Kulka nemilosrdně dostihla malého muže, který se pokusil udělat ještě jeden krok k uličce, ale nohy už jej neposlouchaly. Neuvěřitelně pomalu klesl na kolena. Zvedl hlavu a pohlédl na jezdce.

Whitehead se otočil k černochovi. Ten ještě stále držel v obou rukou revolver, jímž teď namířil na Whiteheada.

Dozorce si olízl rty. Zdálo se, že čeká na jezdcův pohyb, aby mohl zmáčknout spoušť.

Whiteheadův pohled zůstal chladný. Bylo na něm vidět, že by nejraději vystřelil, ale neuniklo mu, že na něj puškami míří i ostatní dozorci. Kdyby na černocha vypálil, byl by v následující vteřině mrtvý.

Sklonil hlaveň winchestrovky a strčil ji zpátky do sedlového pouzdra. Stále upřeně hleděl na potem se lesknoucí černochovu tvář, na níž se nyní objevil široký úsměv.

Chvíli na sebe hleděli, pak si černoch odplivl, otočil si revolver kolem prstu a sotva postřehnutelným pohybem jej strčil zpátky do pouzdra. Mlčky se otočil a přistoupil k oběma kumpánům, kteří ještě pořád drželi Whiteheada puškami v šachu.

Pěti mrtvým či raněným černoch již nevěnoval ani pohled. Důrazně přikázal vězňům, aby vstali. Jeden z jeho druhů odemkl pouta tří indiánů zasažených dávkami z brokovnic.

Ostatní byli hnáni dál. Nikdo se neodvážil byť jen zvednout hlavu. Šouravým krokem přešli po plaze a zahnuli do zaprášené ulice, která z vesnice vedla do mírně stoupajícího svahu.

Whitehead na ně upřeně hleděl. Pak jen mimoděk zaregistroval, jak se indián, který klečel před jeho hřebcem, zhroutil do písku.

Whitehead slezl ze sedla a sklonil se nad ním. Viděl, že dýchá.

Opatrně ho otočil a zvedl mu hlavu. Raněný na něj pohlédl svýma tmavýma očima.

Whitehead si sňal klobouk, aby ho mohl ovívat. Na rameno mu sklouzly dlouhé černé vlasy. Pak se indiánovi zvrátila hlava. Byl mrtev.

Whitehead ho položil na zem a vstal.

Rozhlédl se. Nikdo z obyvatel vesnice se neodvážil vyjít na plazu, ačkoli dozorci s chmurným průvodem již byli dávno pryč.

Trvalo několik minut, než se něco pohnulo ve vchodě jednoho domku a objevila se v něm opálená tvář. Tmavé oči si nedůvěřivě prohlížely jezdce.

Na Whiteheadových úzkých rtech se objevil náznak úsměvu. Nebylo to poprvé, kdy lidé nevěděli, co si o něm mají myslet.

Byl to gringo a v Mexiku na něj lidé pohlíželi s nedůvěrou.

Vzal krátkou uzdu svého morgana a jal se ho vést k nízké budově naproti kapličce, v jejímž vchodě se objevila tvář starého Mexičana.

Tvář rychle zmizela. Korálkový závěs ve vchodě se lehce pohnul. Teprve nyní Whitehead spatřil vybledlý štít nade dveřmi. S námahou vyluštil slovo „cantina“. Nebylo na něm vidět víc než tři písmena.

„Holá!“ zvolal Whitehead. „Starý muži, jsem jenom pocestný, nemáš se čeho obávat!“

Whitehead čekal. Věděl, že musí mít trpělivost, pokud nechce místní vyděsit. Pravděpodobně už něco takového nezažili poprvé.

Otočil hlavu a pohlédl ke svahu. Vězni pochodující v dlouhé řadě již byli jen malými tmavými body na sluncem rozpálené terase. Svah přecházel v kolmou, téměř tři sta stop vysokou skalní stěnu. Chaty, které se krčily v jejím stínu, byly oproti domkům ve vesnici postaveny ze dřeva. Opodál Whitehead uviděl velký černý otvor ve skále podepřený dřevěnými trámy.

Whitehead právě přemýšlel, jestli to je důl Roscoe Hamiltona, když tu uslyšel tichý šramot ve dveřích.

Pomalu se ohlédl.

Znovu se tam objevil ten starý Mexičan. Mezi korálky vystrčil zarezlou hlaveň staré předovky, která určitě zažila i předchozí století.

Whitehead se usmál a pravou rukou ukázal na pušku.

„Jestli to zmáčknete, seňore,“ řekl španělsky, „tak vybuchne.“

„Jděte!“ vyhrkl ten starý muž. „Právě jste zažil, jaké těžkosti tu máme. Jestli nezmizíte, tak nás potrestají za to, že jsme vás odtud nevyhnali.“

„Kdo?“ otázal se Whitehead.

„Vždyť jste je viděl,“ zašeptal Mexičan. „Strážní oddíl Corazon de Jesus.“

„Corazon de Jesus?“

Muž ukázal hlavní pušky na chaty na úpatí skalní stěny. „Stříbrného dolu dona Ignacia.“

„Já s nimi nemám co do činění,“ odvětil Whitehead a pomyslel si: zatím ne.

Mexičan zavrtěl hlavou.

„Viděl jsem pohled seňora Larocheho,“ tiše řekl. „Bude vás chtít ztrestat za to, že jste proti němu zvedl zbraň.“

Whitehead pokrčil rameny.

„V tom mu nemůžu zabránit,“ řekl. „Ovšem udivuje mne, že je tak vztahovačný. Koneckonců sám s indiány také nezachází nijak vlídně.“

Mexičan sklonil hlavu.

„Jedná s nimi hůř než se zvířaty,“ zašeptal. „Jenže kdo se proti tomu odváží něco podniknout, je kandidátem smrti. Můj vlastní syn…“ Selhal mu hlas. Sklonil hlaveň pušky a Whitehead vycítil z jeho slov rezignaci, když řekl: „Opravdu byste měl jet dál, seňore, je-li vám život milý.“

Whitehead se usmál.

„Já už na sebe dám pozor,“ řekl. „Měl byste něco proti, kdybych nechal svého koně ve stínu vašeho domu a napojil ho tam?“

Mexičan zavrtěl hlavou.

„Jestli máte žízeň a hlad, pak je vám můj dům k dispozici,“ řekl. Otočil se a zmizel v přítmí domu.

+ + + + +

Whitehead odstrčil dřevěný talíř a opřel se o chladivou cihlovou zeď. Chilli con carne bylo ďábelsky ostré, ale nevzpomínal si, že by v uplynulém měsíci jedl něco lepšího. Nalil si další pulque a rozhlédl se po cantině. Byl tam jediným hostem. Enrique Sanchez, jak se jmenoval hospodský, tam podle všeho neměl žádný zlatý důl. Místnost byla jen velmi skromně zařízena. Dlouhý pult na protilehlé straně místnosti byl postaven z cihel, na kterých bylo položeno několik hrubých prken. Ve výklencích vydlabaných do hliněné stěny za pultem stály láhve a sklenice. Židle a stoly, pokud se jim tak vůbec dalo říkat, byly vyrobeny někým, kdo stolařskému řemeslu rozuměl hodně málo. Nevypadaly dobře, ale byly stabilní.

Whitehead vzhlédl, když se starý Mexičan přišoural k jeho stolu a zůstal před ním stát.

„Nechcete raději jet dál?“ otázal se.

„Jestli se bojíte potrestání za to, že jste mě obsloužil, tak váš dům opustím,“ řekl Whitehead.

Sanchez zavrtěl hlavou.

„Nejde o mě,“ řekl. „Nemám nic a nikoho, pro koho bych měl žít. Můj jediný syn je mrtvý a tato cantina pro mě nic neznamená. Ne, seňore, jde o váš život.“

Whitehead se usmál.

„Jsem v Maycobě proto, abych si s někým promluvil. Proto nemůžu odjet jenom kvůli tomu, že se na mě nějaký černoch škaredě podíval.“

Mexičan se zarazil. „Vy tu s někým chcete mluvit?“

Whitehead přikývl. „Možná by mi pomohlo, kdybyste mi události z dnešního poledne vysvětlil. To má celá vesnice strach z toho oddílu a z jeho černého bosse?“

Enrique Sanchez si olízl rty. Vrhl krátký pohled ke dveřím, jako by se chtěl ujistit, že tam nikdo nestojí a neposlouchá. Potom sebou trhl a pohlédl na Whiteheada.

„Už celý rok je tu peklo,“ řekl. „Skoro polovina obyvatel Maycoby mezitím před tím terorem uprchlá.“

„Má to něco společného se zajatými indiány?“ otázal se Whitehead.

Sanchez přikývl. „Ještě před rokem Yaquiové, Tarahumarové a Mayové ve stříbrných dolech v Sierra Tarahumara pracovali dobrovolně. Dostávali jen malou mzdu, ale byli s ní spokojení. Pak náhle lidi ze strážního mužstva Corazon de Jesus přepadli bandité a mnoho jich zemřelo. Proč, to nikdo neví. Don Ignacio musel najmout nové lidi.“

„Například toho černocha?“

Sanchez přikývl. „Například jeho. Vlastně to není černoch, ale mulat. Není to však jefe. Správce dolu Sandoval Quemado jmenoval jefem ochranného oddílu jednoho gringa. Jmenuje se Elmo Ward a nechává se oslovovat jako seržant.“

Pozoruhodný člověk, pomyslel si Whitehead.

„Seržant Ward je v podstatě jefe Corazon de Jesus,“ dodal Mexičan. „Nikdo nevěří, že seňor Quemado ví o tom, co se děje za jeho zády.“

„A don Ignacio?“ otázal se Whitehead.

Sanchez mávl rukou. „Ten se tu ukázal jen jednou. Sedí v Monterrey a stará se jen o to, aby se výtěžek z dolu nezmenšil“

„A jak to, že jefe je Ward?“ otázal se Whitehead. „Podle toho, co jste mi řekl, asi hrabe pod sebe.“

„To také dělá,“ řekl Enrique Sanchez. „Neplatí indiánům žádnou mzdu a těží víc stříbra, když do dolu posílá víc horníků a nutí je pracovat tvrději.“

„To nikdo dlouho nevydrží,“ zamumlal Whitehead.

Sanchezovi se zachvěl hlas, když řekl: „Za poslední měsíc v dole zemřelo sedmadvacet indiánů. Vypuklo povstání a nechybělo mnoho a nikdo ze strážního oddílu by to nepřežil. Jeden z indiánů propašoval ven výbušniny. Položil je k chatám dozorců, ale když měly explodovat, k výbuchu nedošlo. Při následném boji zahynulo sedm indiánů. Z dozorců jen dva utrpěli lehká zranění.“

Sanchez se na chvíli odmlčel a znovu se otočil ke dveřím. Byl rozrušený, a když pokračoval ve vyprávění, zněl jeho hlas pohnutě. „Indián, který tam položil výbušninu, utekl. Seržant za ním poslal polovinu svých lidí, protože dobře věděl, že Joaquin je jediný, koho by indiáni následovali do boje.“

„On jim unikl?“ otázal se Whitehead.

Sanchez přikývl.

„Uprchl na sever a oni ho nedostihli, i když neměl koně.“

„A kde je teď?“

„To nikdo neví. Gringové se vrátili bez něj. Seržant Ward prý hrozně zuřil. A potom muži vyjeli znovu, aby našli nové horníky.“

„Indiány?“

„Ano,“ řekl Sanchez. „Honí je jako zvěř a zakovávají je do řetězů jako psy.“

„Kolik mužů má Ward?“ zeptal se Ward.

„Třináct,“ odvětil Sanchez, „a každý z nich je hotový satan.“

„A ten seňor Laroche je z nich nejhorší, že ano?“ otázal se Whitehead s úsměvem.

Enrique Sanchez na něj chvíli mlčky hleděl. Potom řekl: „ Jestli ho chcete poznat blíž, tak stačí počkat do večera. Ten nikdy nechodí spát bez láhve pulque.“

+ + + + +

Whitehead se stáhl do nejzazší části místnosti. Venku ještě nebyla úplně tma, když uslyšel energické kroky před domem. Trochu ho to překvapilo, protože očekával dusot koní. Muži zřejmě z dolu přišli pěšky.

Velká tmavá ruka strhla z rámu dveří korálky.

Vchod vyplnila mohutná mulatova postava. Na jeho lesknoucí se tvář padla mihotavá zář petrolejové lampy. V černém obličeji doslova svítila bělma očí.

Viděl mého morgana a ví, že tu jsem, pomyslel si Whitehead.

V tom okamžiku si ho mulat všiml. Těžkými kroky přišel až k němu a zastavil tři metry před ním. Pravou rukou trhl k pouzdru a ve zlomku vteřiny tasil revolver, jenž Whiteheadovi namířil na prsa.

„Ty zatracený bastarde, ty se ještě opovažuješ tu ukazovat?“ řekl svým kupodivu vysokým hlasem, který zněl nejspíš jako pípání ptáka.

„Máš proti mně něco?“ zeptal se Whitehead s úsměvem. „Myslel jsem si, že bychom si mohli rozumět. Vždyť i ty jsi bastard.“

Mulat zpopelavěl.

„Já tě - já tě odprásknu, ty rudý pse, jestli to řekneš ještě jednou!“

„Pak půjdeš k čertu se mnou,“ prohodil Whitehead.

Mulat na chvíli zaváhal. Na tváři se mu objevil úsměv.

„Tak rychle k čertu nepůjdu,“ řekl.

„Ani nemusím tasit,“ lhostejným tónem odvětil Whitehead. „Revolver už držím v ruce a mířím jím přímo na tvé tlusté břicho - ty černý pse.“

Mulat zakoulel očima. Úsměv mu zase zmizel ze tváře. Zdálo se, že ztratil řeč. Každopádně chvíli trvalo, než dokázal promluvit.

„Blufuješ,“ řekl. „Vytáhni ruce zpod stolu!“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Je to na tobě,“ řekl. „Když budeš mít štěstí, tak mě odkrouhneš, když budeš mít smůlu, dostaneš se do pekla ještě přede mnou.“

Mulat si olízl rty. Tiše zapískal a ve dveřích cantiny se objevili dva chlapi. Oba drželi v rukou revolvery.

„Jestli vejdou dovnitř, jsi mrtvý muž, bastarde,“ řekl Whitehead.

Mulat se otřásl hněvem, ale neodvážil se riskovat. Chvíli bojoval sám se sebou, až konečně strčil revolver zpátky do pouzdra.

„Ještě si promluvíme, rudokožče!“ řekl chvějícím se hlasem. Otočil se a kývl na oba kumpány u dveří. Muži rovněž schovali kolty a přistoupili s ním k výčepnímu pultu, kde Sanchez naléval tři sklenice pulque. Polovinu při tom vylil vedle, a když se muži chopili sklenic, honem cípem zástěry utřel loužičky kořalky.

Whitehead pozoroval ty tři. Bezpochyby šlo o zkušené pistolníky. Udivilo ho, že se ve trojici nepokusili ho oddělat.

Enrique Sanchez se k němu chtěl několikrát přitočit, ale mulat tomu pokaždé zabránil, když Mexičana vždy zahnal za pult.

Whitehead si uvědomil, že je jen otázkou času nebo i množství alkoholu, kdy ti tři vyprovokují další spor.

Mulat toho podle všeho snesl hodně. Vypil již víc než půl láhve, ale jeho pohyby se nijak nezpomalily.

Muži spolu nepromluvili jediné slovo. Whitehead viděl, že oba gringové občas pohlédnou na černocha, ale ten to ignoroval.

To trvalo skoro hodinu.

Potom se mulat náhle otočil a opřel se lokty o pult. Na tváři měl úsměv. Pohlédl na láhev whisky, jež stala stole před Whiteheadem, a řekl: „Nevypadá to, že bys měl velkou žízeň, chlape.“

Podívejme, pomyslel si Whitehead, už mi neříká ty bastarde. Asi ho irituje, když mu oplácím stejnou mincí.

Whitehead pokrčil rameny.

„Jsem poloviční indián,“ řekl. „Když toho vypiju příliš moc, dostanu chuť někoho skalpovat.“

Mulat mu nedůvěřivě hleděl na ruce. Dlaně měl Whitehead ještě stále pod stolem.

V tom Whitehead položil s úsměvem pravou dlaň na stůl. Byla prázdná.

Mulat byl stále neuvěřitelně rychlý, ačkoli vypil půl litru pulque. Whitehead téměř nezachytil pohyb jeho pravé ruky směrem k pouzdru.

Přesto mulata překvapil. Stačilo mu totiž jen vytáhnout levou ruku zpod stolu. Držel v ní armádní kolt a jeho hlaveň mířila mulatovi na hlavu.

„Ty zatracený bastarde!“ řekl nenávistně černoch. Jeho prsty uvolnily kolt, který teprve povytáhl z pouzdra.

„Užs mě oslovil jako chlapa,“ poznamenal Whitehead. „Au toho bys měl i zůstat, jestli je ti život milý.“

Mulat si odplivl. Své dlaně velké jako lopaty nervózně svíral v pěst. Whitehead viděl, že má co dělat, aby se ovládl.

„Nemáš nic jiného než velkou hubu, chlape,“ zavrčel.

„A pár triků v rukávu, které ještě neznáš,“ řekl Whitehead.

Mulat naklonil hlavu.

„Co, kdybychom oba odložili kanóny a zkusili to pěstmi?“ zeptal se.

Whitehead kývl hlavní armádního koltu na oba pistolníky u pultu. „S těmi dvěma v zádech to není moc férový návrh.“

Mulat uvažoval. „Můžeme je poslat ven.“

„Nejsou tu dveře, které by se daly zavřít,“ namítl Whitehead.

„Můžou tu nechat zbraně,“ odvětil mulat.

„Kdybych věděl, že nejste zákeřní a podlí lumpové, tak bych si to rozdal se všemi třemi,“ řekl Whitehead. Chladně se usmál, když viděl, že jeho slova se černocha dotkla. „Nemějte mi to za zlé, ale nevypadáte zrovna důvěryhodně.“

Mulat opět zpopelavěl ve tváři.

„Ty proklatý ksindle,“ řekl. „Otevíráš si na mě tu svou hubu jenom proto, že držíš v ruce kolt.“

„Jistě,“ přisvědčil .Whitehead. Trhl hlavní revolveru a dodal: „Chtěli jste odložit zbraně.“

Dozorce si olízl odulé rty. „Chceš…“

„Drž hubu a odepni si opasek,“ řekl Whitehead.

Mulat a jeho dva kumpáni poslechli. V očích se jim zračila radost. Těšili se na ten boj.

Whitehead oba černochovy druhy poslal do kouta místnosti, načež se obrátil ke svému sokovi.

„Chtěl bych, abys dal pár instrukcí hospodskému,“ řekl. „Například, že si má vzít revolver a držet ty dva chlapy v šachu, až se spolu budeme bavit. A že má okamžitě střílet, když se některý z nich jen pohne.“

V mulatových očích se objevil soustředěný výraz. Chvíli váhal, načež hospodskému opakoval Whiteheadova slova.

„Pověz mu, že to myslíš vážně a že mu dáš výprask, jestli neposlechne,“ řekl Whitehead.

Mulat řekl Mexičanovi i toto. Whitehead viděl, že při tom zamrkal, ale Enrique Sanchez na to nijak nereagoval. Sklonil se pro mulatův revolver, vytáhl ho z pouzdra a pak opasek odstrčil nohou. Zbraně černochových kumpánů hodil za pult.

Když skončil a namířil mulatův kolt na oba chlapy v rohu, Whitehead přikývl.

„Jestli někdo z vás nebude férový, tak budu střílet,“ poznamenal. Pokusil se svému hlasu propůjčit tvrdost, ale nedokázal zakrýt svůj strach. „To platí i pro tebe, rudokožče,“ dodal a pohlédl při tom na Whiteheada.

V jeho pohledu se skrývala prosba o pochopení.

Whitehead se usmál. Otočil se k černochovi a zeptal se: „Dá se tomu Mexičanovi věřit?“

Enrique Sanchez zamával revolverem.

„Povězte tomu rudokožci, ať si dává pozor na jazyk!“ vykřikl na mulata, jenž na malého starého Mexičana vrhl užaslý pohled. „Nebo si to od toho mrzkého lotra musím nechat líbit, pane Larochi?“

Mulat se zazubil na Whiteheada. Pravděpodobně předpokládal, že jeho mrknutí mělo svůj účinek.

„Slyšels, rudochu,“ prohodil vysokým hlasem. „Drž zobák, odlož kolt a ukaž, co v tobě je.“

Whitehead si pravou rukou odepnul revolverový opasek a položil ho na stůl.

„A nezapomeň na to párátko,“ podotkl Laroche a ukázal na nůž bowie, který měl Whitehead v pochvě za opaskem od kalhot.

Whitehead položil armádní kolt na stůl, vytáhl nůž s dvanácticoulovou čepelí z pochvy a položil jej vedle revolveru.

Mulat si mnul pravou pěst v levé dlani.

„Jsi na řadě, bastarde,“ řekl pisklavým hlasem, v němž bylo cítit radostné očekávání. „Zapomněl jsem ti povědět, že mě pěstmi ještě nikdy nikdo neporazil. A tři chlapi, kteří ani zdaleka nebyli tak slabí jako ty, po boji se mnou už nevstali.“

Whitehead si rozepnul svou šedobílou plátěnou košili a hodil ji za sebe. Svit petrolejky se odrážel od jeho zpocené, bronzové kůže.

Viděl, že mulat byl na okamžik překvapen. Jako by na něj udělaly dojem jizvy na Whiteheadově těle. Chvíli na něj jen tak hleděl a pak se do něj pustil.

+ + + + +

Černoch zasypal Whiteheada sprškou úderů. Bylo nemožné se jim všem vyhnout.

Whitehead se přikrčil. Instinktivně ucouvl, a tak se vyhnul další ráně, která by boj pravděpodobně ukončila.

Laroche již slavil svůj triumf. Na okamžik zaváhal, než se rozmáchl k další ráně, a to byla jeho chyba. Když udělal krok směrem k Whiteheadovi, aby mu zasadil další úder, bylo již pozdě.

Whitehead se chopil příležitosti a zaútočil na Laroche sérií ran.

Mulatovi se podlamovaly nohy, jeho oči nabývaly skelného výrazu. Náhle již nedokázal odpovídat na

Whiteheadovy ataky. Vrávoravě couval, až narazil na pult.

Vtom Whitehead spatřil záblesk výstřelu. Rána měla v uzavřené místnosti ohlušující účinek. Jeden z obou pistolníků v rohu vykřikl a Sanchez zvolal: „Dej ty pracky pryč od rudochova revolveru! Laroche si vás podá, jestli mě neposlechnete!“

Na Whiteheadově tváři se objevil divoký úsměv.

Laroche se skácel na zem. Ruce už ho neposlouchaly. Již se nedokázal opřít o podlahu a složil se na ni jako pytel brambor.

Whiteheadova hruď se zvedala a klesala, jak unaveně oddechoval. Byl víc vyčerpaný, než si chtěl přiznat. Mulat byl tvrdým oříškem a nechybělo mnoho a Whitehead by z toho zápasu odešel jako poražený.

Jeho dech se uklidnil jen pomalu. Vedro zatím ještě nepolevilo. Vzduch ho bodal v plících a prach vznášející se v místnosti mu dráždil průdušky.

Pomalu vzhlédl od omráčeného mulata a otočil se. Pohlédl za Enriqueho Sancheze, jenž držel v ruce ještě kouřící kolt, jímž mířil na oba muže v rohu.

Jeden z pistolníků se držel za levé rameno. Rukáv jeho košile byl zbrocen krví. Muž byl bledý jako stěna a nenávistně hleděl na Mexičana.

„Už teď jsi mrtvý,“ procedil mezi zuby, „jenom to ještě nevíš!“

Whitehead vzal starému Mexičanovi kolt z ruky a namířil jej na oba pistolníky.

„Zmizte,“ řekl. „Věděl jsem, že pro vás férový souboj nic neznamená. Buďte rádi, že Sanchez nemířil přesněji.“

Zraněný pistolník si odplivl, mlčky se otočil a odešel ven. Jeho kumpán jej následoval.

Enrique Sanchez se usmál na Whiteheada. Vypadalo to, jako by ztratil strach z mužů Gorazon de Jesus, ale Whitehead věděl, že zdání klame. Sanchez se již pravděpodobně rozloučil se životem.

„Měl byste zmizet,“ řekl Mexičanovi. „Až se ten mulat probere a uvidí vás, nikdy vám to nezapomene.“

Sanchez napnul ramena a pomalu přikývl.

„Mám strach,“ řekl tiše, „ale ten pocit, že jsem vystřelil na gringa, bych nevyměnil za nic na světě.“ Otevřel dveře vedoucí do kuchyně a zmizel v nich.

Whitehead přišel za výčepní pult a zvedl vědro s vodou, v němž Sanchez vymýval sklenice.

Mulat se ještě stále nehýbal. Whitehead na něj vychrstl vědro. Voda černochovi stekla po tváři na podlahu.

Whitehead cítil, že má těžké nohy, když šel ke stolu v rohu místnosti. Strčil si nůž bowie do pochvy a připnul si revolverový opasek. S armádním koltem v ruce se otočil a široce se rozkročil nad mulatem.

Laroche se pohyboval kdesi mezi vědomím a bezvědomím. Měl otevřené oči, ale Whitehead viděl, že ještě neví, co se s ním děje. Chtěl se opřít o podlahu, jenže vždy se mu podlomily lokty. To mu ale paradoxně pomohlo. Udeřil se totiž o podlahu, a to ho probralo. Po čtyřech se plazil ke dveřím. Po několika yardech si zřejmě uvědomil, kde je. Zarazil se a otočil hlavu.

Whitehead v jeho vytřeštěných, tmavých očích spatřil poznání. Jen s velkou námahou se mu povedlo zvednout se aspoň na kolena. Upřeně hleděl na Whiteheada, jako by stále nedokázal pochopit, co se stalo.

Whitehead se opíral o pult a usmíval se.

„Jak se vede, bastarde?“ zeptal se. „Jsi vyspaný?“

Mulat pohnul rty, ale z hrdla se mu nevydral žádný zvuk. Pravou rukou si ohmatal nos, který měl trochu křivý. Přidušeně zasténal, nechal klesnout zakrvácenou ruku a utřel si ji o nohavici.

Po kolenou se vrátil k pultu a po něm se vytáhl nahoru.

Jeho hlas pod Whiteheadovými údery velmi utrpěl. Whitehead musel pozorně poslouchat, aby rozuměl slovům, která žvatlal.

„Ještě nikdo mě nedokázal poslat na zem,“ řekl přerývaně mulat. „Za to mi zaplatíš, ty bastarde!“

Whitehead nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Byl to férový boj, Larochi,“ řekl. „Měl bys přijmout porážku jako muž a nechat mě v budoucnu na pokoji.“

Laroche sáhl po láhvi pulque a dopil ji. Potom ji vyhodil dveřmi ven a odvrávoral na opačný konec pultu. Tam se otočil a sáhl po plné láhvi, jež stála ve výklenku zdi. Při tom zakopl, nebo se mu podlomily nohy.

Whitehead odstoupil od pultu. V tom okamžiku zaznamenal pohyb ve vchodu. Položil ruku na pažbu armádního koltu.

Dovnitř vstoupil vysoký muž.

Whitehead pohlédl do jeho hranatého, snědého obličeje. Zpod kalifornského klobouku čouhaly blond vlasy. V pravé ruce držel winchestrovku, kterou náhle namířil nahoru.

Whitehead reagoval okamžitě.

Jeho ruka trhla k armádnímu koltu.

„Uhněte, Whiteheade!“ vykřikl ten muž.

Z hlavně winchestrovky vyšlehl plamen. Whitehead se instinktivně vrhl stranou. Zmáčkl ukazováčkem spoušť koltu, ale ještě se mu povedlo zvednout pažbu koltu.

Zpoza pultu se ozval ječivý výkřik.

Whitehead viděl, jak se kulka z jeho armádní koltu zavrtala jen několik coulů nad toho blondýna do

zdi. Na vysokého muže se snesl prach.

Blondýn to ignoroval. Bleskově scvakl pákové nabíjení winchestrovky a zvolal: „Za vámi, Whiteheade!“

Whitehead se opřel o stůl a vstal. Ohlédl se a za pultem uviděl mula-ta. Držel se za naraženou pravou ruku a hleděl na revolver, který ležel na pultě před ním. Vypadalo to, že po něm chce sáhnout, ale cizincova winchestrovka mu na to vzala chuť.

Blondýn mu jej krátce předtím vystřelil z ruky.

Nyní přišel dovnitř. Whitehead si ho tak mohl lépe prohlédnout. Měl světlý knír a zelené oči, v nichž žhnuly žluté body. Byl skoro šest stop vysoký. Jeho košile se ve svitu petrolejové lampy leskla. Na pravém stehně mu z černého koženého pouzdra trčela perletí zdobená pažba remingtonu.

„Hamilton?“ otázal se Whitehead. Blondýn přikývl. „Přesně tak, Whiteheade,“ řekl s úsměvem. „Zdá se mi, že jsem se tu objevil v pravý okamžik. Měl byste být opatrnější ve volbě lidí, se kterými chcete sedět v hospodě. Canari Laroche je ten nejzákeřnější tvor v Sierra Tahamura.“

Whitehead nespouštěl mulata z očí. Z vlastní zkušenosti věděl, jak Laroche reaguje na urážky. Nyní však kupodivu zůstal klidný. Dokonce mu ani nezešedla tvář.

„Canari jako kanárek?“ zeptal se Whitehead s úsměvem. „Hezké jméno pro zabijáka.“

„Ještě jste neslyšel jeho hlas?“ otázal se šklebící se Hamilton.

Whitehead přikývl. Viděl, že Laroche nyní přece jen zpopelavěl. Pisklavý hlas, který tak kontrastoval s jeho mohutným tělem, byl očividně jeho slabým místem.

Roscoe Hamilton trhl hlavní winchestrovky.

„Zmiz, Canari,“ zavrčel. „A jedno si zapamatuj: Pan Whitehead patří k mým mužům. Ten, kdo se ho jen dotkne, bude mít co do činění se mnou, rozumíš?“

Mulat rychle přikývl. Odešel z cantiny jako zpráskaný pes.

Whitehead na něj chvíli hleděl. Nevěděl, co si má o Roscoe Hamiltonovi myslet. Podle toho, co o něm dosud slyšel, patřil Laroche ke strážnímu oddílu stříbrného dolu, jenž byl znepřátelen s Hamiltonem. Byl snad to důvod, proč se k Hamiltonovi choval tak poddaně?

„Zmizme odtud, Whiteheade,“ navrhl Hamilton. „Neměli bychom dráždit tygra bosou nohou. S lidmi seržanta Warda nejsou špásy.“

„Jestli se vás všichni tak bojí jako ten kanárek, pak nechápu, proč máte problémy,“ pobaveně odvětil Whitehead.

Hamilton na Whiteheada pohlédl zpod svého hustého obočí.

„Jen vyčkejte, než vám vysvětlím situaci,“ řekl. „Pak rychle pochopíte, že to, co se tady dělo, je všechno jiné, jen ne legrační.“

+ + + + +

Whitehead zastavil svého morgana vedle Hamiltonova poníka. Přivřenýma očima hleděl na zanedbané chaty, které stály roztroušeny na mírném svahu. Kousek stranou se nacházela zděná budova.

Nikde ani stopa života.

Roscoe Hamilton ukázal pravou rukou k chatám a k cihlovému domu.

„To je Conquistador muerto, můj stříbrný důl,“ prohlásil hrdě.

Whitehead pozvedl obočí. To místo mu tedy rozhodně velkolepé nepřipadalo. Nebyla tam žádná dramatická skalní stěna s ústím dolu jako v Corazon de Jesus. Pouze svah posetý kamením a hromadami hlušiny, nad nímž se tetelil vzduch.

Roscoe Hamilton vedl svého koně k cihlovému domu. Slunce nesnesitelně pálilo. Oproti dřevěným chatám vypadal zděný dům udržovaně. Hamilton bílou barvou nešetřil. Dům byl nalíčen teprve nedávno.

Před domem Hamilton sklouzl ze sedla. Aniž se postaral o koně, vydal se k dřevěným dveřím a otevřel je. Pak mávl na Whiteheada.

„Pojďte, tady uvnitř je chládek.“

Whitehead se chvíli rozhlížel. Hledal stinné místo, kde by mohl nechat svého morgana. Našel je na zadní straně domu. Byla tam zastřešená ohrada.

Kývl na Hamiltona a zavedl hřebce do té ohrady. Tam jej odsedlal.

Jeho oči krátce studovaly svah. Nikde nikdo.

Sedlo položil ke zdi, hřebce poslal plácnutím ke žlabu a šel ke dveřím, ve kterých předtím zmizel Hamilton.

„Kde jste?“ zvolal majitel dolu.

Whitehead slyšel tiché cinkání skla. Vešel do dveří a zastavil se. Jeho oči si musely přivyknout na přítmí uvnitř.

Nebyl překvapen, když uviděl stylový nábytek, který by se hodil do sídla nějakého arizonského rančera. Hamilton nebyl člověk, který by byl ochoten žít v divočině jako asketa.

Stál za mohutným psacím stolem. Za ním visely na zkřížených kopích dvě standarty se složitými erby, vedle něj bylo na jakési konstrukci pověšeno brnění a plechová přilba conquistadora.

Hamilton se usmál, když si všiml Whiteheadova pohledu. Levou rukou, v níž držel sklenici s whisky, ukázal na to brnění.

„Našel jsem ho v jedné jámě na svahu,“ řekl. „Ležely v něm vybledlé kosti nějakého conquistadora. Kousek odtud jsem narazil na

stříbrnou žílu. Proto jsem jí dal jméno Mrtvý conquistador.“ Zvedl sklenici, kývl na Whiteheada a naráz ji vypil. Nato si okamžitě nalil druhou a hned ji vypil. „Díky, já nebudu,“ řekl Whitehead. Hamilton na něj pohlédl a zazubil se.

Whitehead přihlížel, jak Hamilton do sebe hodil další dvě sklenice plné až po okraj. Na chvíli si vzpomněl na své pravidlo nikdy neuzavírat obchody s ochmelky, ale Pete Logan ho v El Pasu ujišťoval o tom, že Hamilton je naprosto spolehlivý a čestný muž.

Whitehead si tím nebyl úplně jistý. Logan se koneckonců mohl mýlit. Nebo se Hamilton změnil. Každý se přece může změnit, když ho k tomu donutí okolnosti.

„Logan mi vyprávěl, že pro mě máte džob, který by mi mohl vynést pár dolarů,“ řekl.

Hamilton vypil další whisky. Ukazováčkem pravé ruky si utřel knír, v němž ulpělo několik kapek whisky.

Pomalu přikývl. „Potřebuju pro tento džob toho nejlepšího z nejlepších. A Logan mě ujišťoval, že takovým mužem jste právě vy. Budete spokojen, až svůj úkol splníte.“

Whitehead se usmál.

„Ještě jsem ten džob nevzal,“ řekl. „Vysvětlete mi, o co se jedná.“

Hamilton pozvedl obočí.

„Znám dost mužů, kteří by se při vyhlídce na velké peníze neptali, co za to mají udělat,“ poznamenal poněkud nevrle.

„Takové muže vy nechcete,“ chladně odtušil Whitehead.

„O.K., O.K.,“ prohodil Roscoe Hamilton. „Nebudeme se hádat. Vysvětlím vám, proč vás potřebuju.“

Tato slova zapil další whisky. Posadil se do koženého křesla za psacím stolem a pohybem ruky Whiteheada poprosil, aby se posadil na židli před ním.

„Conquistador muerto ze mě udělal boháče,“ protáhle řekl. „Nikdy jsem neměl starosti s živobytím. Uložil jsem si své peníze ve Státech a doufal jsem, že jednoho dne budu moct vést klidný život z úroků ze svého jmění. Bohužel jsem se přepočítal. Z mých úspor nezbylo nic. To bylo skoro před rokem. Nijak mě to nerozházelo, protože jsem měl můj stříbrný důl, který mi stále hodně vynášel, ačkoli si Mexičané pro sebe nárokují většinu výtěžku. Jako Američana by mě jinak vyhnali ze země. Jenže potom začala hra, jejímž cílem je mě pomalu zničit. Několik mužů z Corazon de Jesus už jste poznal. Tito lidé zacházeli s indiány tak, že ti už pro ně pracují jen pod nátlakem. Před několika dny málem vypuklo povstání. Kdyby to vyšlo, nezůstal by v Maycobě a v dolech žádný Mexičan ani gringo naživu. Potom mi utekli i moji poslední indiáni, i když jsem s nimi zacházel dobře.“

Whitehead pomyslel na zpustlé chaty venku na svahu. Hamilton si zřejmě pod dobrým zacházením představoval něco úplně jiného než on.

„V posledních týdnech jsem si uvědomil, proč pistolníci z Corazon de Jesus indiány tak dráždí. Vědí, že když indiové utečou, budu muset důl zavřít. Přemýšlel jsem, kdo by z toho mohl mít užitek a vyšlo mi jediné jméno: Don Ignacio de Villanueva.“

„Majitel Corazon de Jesus?“ podivil se Whitehead.

Hamilton trpce přikývl.

„Máte pro svou domněnku důkazy?“

„Vím to stoprocentně od toho nepodařeného povstání Yaquiů a Tarahumarů,“ odvětil Hamilton. „O den později mě vyhledal Quemado - to je správce dona Ignacia - a ptal se mě, jestli nechci prodat Conquistador muerto donu Ignaciovi.“

„A nabídl vám za něj pakatel,“ řekl Whitehead.

Hamilton zavrtěl hlavou. „Cena sice neodpovídala hodnotě dolu, ale nebyla ani nijak nekřesťanská. Já jsem však důl prodat nechtěl. Na vlastní kůži jsem zažil, jak rychle může člověk přijít o peníze a dostat se na mizinu. Conquistador muerto vynáší tolik, že bych mohl až do konce života žít v přepychu.“

„A co pro vás mám udělat já?“ zeptal se Whitehead. „Mám Yaquie a Tarahumary přimět k tomu, aby znovu pracovali ve vašem dole a dělat vám a vašim horníkům strážce?“

Hamilton si nalil další sklenici a začal si jí točit v dlaních. Pohlédl na Whiteheada a pomalu zavrtěl hlavou.

„S tím se musím vypořádat sám,“ řekl. Jeho hlas náhle zněl drsně. „Musím počítat s tím, že Quemado proti mně poštve své lidi. V tavírně v Ocampu jsem nechal odlít stříbrné pruty v hodnotě dvou set tisíc dolarů. Jestli se to Quemado dozví, vyšle proti mně své lidi a seržant Ward se nebude dlouho ptát, jestli mu to stříbro dám dobrovolně.“

„Takže mám chránit vaše stříbro,“ řekl Whitehead.

„Máte ho dostat do Arizony, do bezpečí.“ Roscoe Hamilton vypil další whisky. „Až to stříbro bude v bezpečí, budu moct s donem Ignaciem a se Sandovalem Quemadem jednat jinak.“

„Dostali už Mexičané svůj podíl z těch prutů?“ otázal se Whitehead.

Hamilton se usmál.

„Pak bych vám nemohl slíbit žádnou odměnu,“ řekl. „To stříbro musíte ochránit před Wardovými lidmi i před rurales.“

„Ty pruty musí být zatraceně těžké,“ řekl Whitehead.

„Mám více než dvacet vynikajících mezků a dva honáky, kteří jsou mi absolutně oddaní.“

Whitehead přikývl. „To zní dobře.“

„Vybral jsem si vás, protože o vás vím od Logana, že vám mohu věřit,“ řekl Hamilton. „Doufám, že Logan se ve vás nezmýlil a že s těmi stříbrnými pruty nezmizíte. Kromě toho je mnohem nenápadnější, když pošlu tři muže s karavanou mezků, než kdyby mi to stříbro hlídala po zuby ozbrojená eskorta.“

Whitehead musel dát Hamiltonovi za pravdu. Přesto zůstal nedůvěřivý. Nevěděl, co to bylo, ale něco se mu na Hamiltonově vyprávění nezdálo.

To však měl zjistit až cestou do Arizony…

+ + + + +

Whitehead se instinktivně přikrčil, když se od skály s hvízdnutím odrazila kulka.

Přidušeně zaklel. Byli už pět dnů na cestě a on již věřil, že se s tou karavanou mezků dostane do Arizony bez sebemenšího incidentu.

Pohlédl do doliny, v níž s tísnilo dvacet mezků. Zatím neztratil žádného z nich. Roscoe Hamilton nepřeháněl. Ti dva Mexičané, kteří ho doprovázeli, mu byli opravdu oddaní - až za hrob.

Nyní leželi mrtví dole vedle skály připomínající supí hlavu. Právě na ní si na ně počíhali Yaquiové. Jejich život ukončilo několik šípů.

Whitehead věděl, že na smrti obou Mexičanů nese vinu. Jeho ostražitost značně polevila, když unikli desetičlenné patrole rurales.

Útok Yaquiů přišel jako z čistého nebe. Oba Mexičané byli mrtví, ještě než Whitehead vypálil první ránu.

Yaquiové se okamžitě stáhli do úkrytů ve skalách, takže Whitehead měl dost času na to, aby mezky nahnal do doliny, kde byli v bezpečí před indiánskými šípy.

Chvíli trvalo, než ho rudoši napadli podruhé. Whitehead si mezitím nalezl téměř nedobytné místo a přesnými střelami zahnal indiány zpět.

Překvapilo ho, jak váhavě proti němu Yaquiové útočili. Věděl, že se jej ani smrti nebojí. Pak si řekl, že tam na ně patrně nečíhali, ale spíš že se svou karavanou přijeli přímo mezi ně.

Whitehead pohlédl k nebi. Byly teprve dvě hodiny po poledni. Vzduch se tetelil. Kousek od supí hlavy zachytil pohyb a zvedl winchestrovku.

Váhal. Nechtěl ty indiány zabít ani poranit. Nezdálo se mu, že by mu šli po krku. Měl pocit, že ho jenom chtějí zahnat, že chtějí, aby to místo opustil.

Udivilo ho, že se Yaquiové nacházejí právě v této oblasti. Byla pro ně pekelně nebezpečná. Rurales s nimi neznali slitování. Za skalpy Yaquiů se ještě stále vyplácely odměny.

Jeden z rudochů se zvedl ze svého úkrytu a dal ruce před sebe, aby Whiteheadovi ukázal, že není ozbrojen. Lámanou španělštinou pak zvolal: „Nechceme tě zabít, gringo! Vezmi si koně a zmiz!“

Whitehead se nehýbal. Nevěděl, jestli se Yaquiům dá důvěřovat. Bylo jich nejméně tucet a on byl sám.

Po chvíli se indián odvážil vylézt celý. Měl na sobě bílou plátěnou košili v pase staženou červenou stuhou. Na nohou měl mokasíny. Hlavu mu zdobila čelenka. Dlouhé, mastné černé vlasy mu visely až po ramena.

Jistým krokem se vydal k Whiteheadovi. Z jeho strhané tváře se dalo vyčíst, že každým okamžikem počítá s kulkou.

Whitehead počkal, až se indián dostal na deset yardů k němu, načež řekl: „Zůstaň stát, hombre. Pověz mi, co ode mě chceš.“

Yaqui sebou trhl, když to slyšel. Whitehead hovořil apačsky a Yaqui mu rozuměl.

„Běž odtud pryč, gringo,“ řekl hrdelním hlasem.

„Zabili jste mé dva compaňery,“ odpověděl Whitehead. „Zabijete i mě, když opustím svůj úkryt.“

Yaqui zavrtěl hlavou.

„Překvapili jste nás. Mysleli jsme si, že jste nepřátelé. Toto místo potřebujeme. Očekáváme tady jednoho přítele.“

„Před přítelem se člověk nemusí schovávat.“

„Zajali ho bandité,“ odvětil Yaqui.

Whitehead se zarazil. Pomyslel na uprchlého yaquiského vůdce, který vedl nepovedené povstání horníků v Maycobě. Pokrčil rameny. Ty dvě záležitosti spolu asi nemají nic společného, řekl si. Přesto se zeptal: „Joaquin?“

Viděl, jak sebou malý Yaqui stojící před ním trhl. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval z překvapení. Otočil se a zvolal na své lidi něco, čemu Whitehead nerozuměl.

Náhle se všude kolem objevili indiáni. Whitehead cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Ten Yaqui měl pravdu. Kdyby ho chtěli zabít, tak by to už dávno udělali. Proti více než tuctu indiánů by neměl šanci.

Rozběhli se k němu, jako by pro ně již neznamenal žádné nebezpečí.

Whitehead vstal. V rukou držel winchestrovku, kterou jako by náhodou mířil na indiány.

Ti to ignorovali. Předstoupil před něj jeden starý muž a plynnou španělštinou řekl: „Ty znáš Chukuta - nebo Joaquina, jak mu říkají Mexičané?“

Whitehead zavrtěl hlavou a ve stručnosti jim vyprávěl, co věděl

o Joaquinovi. O stříbru na mezcích se nezmínil.

Yaquiové se k němu nyní chovali zcela nenucené, jako by se ho vůbec nebáli. Chvíli o čemsi debatovali, načež se starý muž otočil k Whiteheadovi.

„Chukut přešel přes hranici do země gringů, protože mu byli v patách muži seržanta Warda,“ řekl. „Měl ale smůlu. Gringové ho zajali, když si chtěl vzít nějaké jídlo. Teď sedí v domě s mřížemi. Chtěli jsme ho osvobodit, ale neodvážili jsme se do blízkosti města, které se jmenuje Douglas. Včera jsme znovu chtěli přes hranici, ale hlídají tam zelení vojáci a my jsme nemohli přejít hranici. Od jednoho muže z Agua Priety víme, že rurales požádali u gringů o vydání Chukuta. Zítra ho mají na hranici předat zeleným vojákům. Chtěli jsme tu na ně počkat a osvobodit ho.“

Whitehead v očích toho starého muže viděl zoufalství. Enrique Sanchez, hospodský z Maycoby, měl pravdu. Pro tyto Yaquie byl Chukut jedinou nadějí na lepší budoucnost. Odhodlali se hrát vabank, aby tuto naději pro svůj lid uchovali, dobře však věděli, že ani tato oběť nemusí být nic platná.

„Vy věříte, že Chukut bude jednu míli za hranicí ještě naživu?“ otázal se Whitehead. Starý muž zavrtěl hlavou. „Můžeme jen doufat,“ řekl. Whitehead mrštně přeskočil skalní výčnělek, za kterým se skrýval, stanul těsně před tím starým Yaquim a položil mu ruku na rameno. „Existuje ještě jiná možnost, než jen doufat,“ tiše řekl. „Ukryjeme stříbro tady horách. A potom pojedu do Douglasu a osvobodím Chukuta, než ho gringové budou moct vydat rurales.“

+ + + + +

Whitehead si to město ještě dobře pamatoval. Poznal Douglas jako ospalou díru, v níž byli po setmění na ulici jen psi a kočky.

Věděl však, že zdání klame. Marshalem v tomto městě byl Parker Jessup, a to byl drsňák, který by neváhal střílet, kdyby se Whitehead pokusil osvobodit jeho vězně.

Whitehead přeběhl ulici a zmizel na protější straně v úzkém tmavém průchodu mezi dvěma domy.

Když dorazil k jeho konci, spatřil dál napravo zadní stranu cihlového domu, v němž se nacházela marshalova úřadovna a pravděpodobně i vězení.

Musel přelézt jeden chatrný plot, načež se přes dvůr dostal k jedněm pevným dřevěným dveřím, které se zvenčí nedaly otevřít. Chvatně se tam rozhlížel. Okno však nikde neviděl. Rozběhl se ke stáji, která byla postavena z prken hned vedle cihlové budovy.

Hbitě vylezl na trámy vrat a splynul se stínem střechy.

Neslyšně pak přelezl na střechu marshalovy úřadovny. Nemýlil se. Uprostřed domu bylo patio o průměru nějakých pěti yardů. Skrze jedno zamřížované okénko do vnitřního dvora pronikalo trochu světla.

Whitehead se plazil dál, až objevil dveře. Byly pouze přivřené. Bez váhání seskočil dolů. Mrštně přistál u dveří a s koltem v ruce na ně jemně zatlačil.

Uvnitř seděl za psacím stolem muž. Byl k němu otočen zády, avšak nyní se obrátil a chtěl sáhnout po revolveru, který ležel vedle něj na psacím stole.

„Jestli se toho koltu jen dotkneš, jsi mrtvý,“ řekl Whitehead. S úlevou si oddechl, když uviděl, že to není Jessup.

Zástupce sebou trhl a strnul. Vytřeštěnýma očima pozoroval, jak Whitehead vchází dovnitř a kráčí k němu.

Whitehead neriskoval. Zástupce se sice pokusil vyhnout jeho ráně, když se i s židlí zřítil dozadu, ale ani to ho nezachránilo. Whitehead ho udeřil pažbou do hlavy.

Zástupce zůstal ležet na udusané podlaze. Whitehead však viděl, že je ještě stále při vědomí. Klekl si k němu, strhl mu z krku šátek a nacpal mu jej do úst. Zástupce ho chtěl chytit za košili, ale po další ráně pěstí již upadl do bezvědomí.

Whitehead uviděl na psacím stole pouta. Jedno pouto zacvakl kolem zástupcova levého zápěstí. V zásuvce nalezl kožený řemínek, kterým zástupci zajistil roubík.

V tom Whitehead trhl hlavou, když náhle uslyšel ječivý hlas nějaké mladé ženy, která začala nadávat jak mexický poháněč mezků. Zvedl omráčeného zástupce a přivlekl ho ke dveřím, které podle všeho vedly k celám.

Otevřel je a španělsky řekl: „Jestli budete dál takto křičet, tak budeme mít na krku marshala!“

Mladá Mexičanka nedobrovolné pobývající v první cele na levé straně na něj pohlédla vytřeštěnýma očima. Její blůza s velkorysým výstřihem spíš odhalovala, než zakrývala její talentované popředí. Očividně s ní nezacházeli zrovna v rukavičkách, když ji zatýkali.

„Proč jste tady?“ zeptal se jí.

Ani se nenamáhala zakrýt své vnady. Vyzývavě na něj pohlédla a uštěpačně odsekla: „Tvrdí, že jsem ukradla spoustu peněz. Přitom jsem si jenom vzala to, co mi patří.“

Whitehead se pousmál. Ta malá byla rozkošná, ale asi někdy sklouzla na šikmou plochu.

„Proč vás zatkli?“ zeptal se.

Neodpověděla mu, pouze na něj svůdně pohlédla.

„Ty mě osvobodíš?“ zeptala se.

Whitehead přitáhl zástupce k mřížím její cely, provlekl mu mezi

nimi ruku a zacvakl volné pouto kolem jeho pravého zápěstí.

Pak vstal a rozhlédl se.

„Kde jsou klíče?“ otázal se dívky.

Mexičanka pokrčila rameny. „Nemám tušení,“ odsekla. „Třeba byste je mohl začít hledat.“

Whitehead se otočil a zmizel v kanceláři. Hledal skobu na zdi, na níž by ty klíče mohly viset, ale nic nenašel. Přistoupil k psacímu stolu a vytáhl z něj všechny zásuvky. V nejvrchnější z nich nalezl kroužek s velkým klíčem.

Pak se vrátil do vězení. Prošel kolem dívčiny cely a strčil klíč do zámku dveří cely, za níž se nacházel Yaqui.

„Neměj strach, Joaquine,“ zašeptal apačsky Whitehead, aby mu ta dívka nemohla rozumět. „Jsem tu proto, abych tě osvobodil.“

Yaqui mlčel. Zato dívka začala řádit.

„Ty zatracený bastarde, ty chceš pustit toho indiána a mě necháš tady?! „křičela.

Whitehead přiběhl k její cele a otevřel ji.

„Nekřič,“ zavrčel. „Zmiz zadními dveřmi, ale ať o tobě nikdo neví, rozumíš?“

Polkla vzrušením a potom proklouzla kolem Whiteheada jako lasička. Zdálo se, že se tam vyzná, protože se okamžitě vydala k dřevěným dveřím zajištěným mocnou závorou. S vypětím všech sil ji zvedla a opřela ji o zeď.

Whitehead jí hodil klíče a znovu se otočil k Yaquimu.

Indián vstal. Jeho černé oči ve tmě zářily jako oči kočky.

„Proč váháš?“ zeptal se ho Whitehead. „Máš jedinou šanci, Joaquine. Zítra tě vydají rurales a asi hned za hranicí tě budou čekat vrazi Elma Warda.“

„Jmenuju se Chukut,“ řekl Yaqui přidušeným hlasem. „Kdo mi zaručí, že ty nejsi zabiják seržanta Warda?“

„Nikdo,“ odvětil Whitehead a otočil se, aby šel k zadním dveřím, které mezitím otevřela dívka. „Musíš mi důvěřovat, nebo zemřeš.“

„Kdo tě poslal?“

„Pracuju pro Roscoe Hamiltona,“ řekl Whitehead od dveří. Vyhlédl ven a uviděl, že děvče zmizelo ve stáji.

Yaqui se ještě stále nehýbal. Zato se probral zástupce. Tiše zasténal, a když jeho pohled ulpěl na Whiteheadovi, začal mocně trhat pouty. Ocel cinkala o ocel. Whitehead nevěděl, jestli to je slyšet i venku, ale bylo mu jasné, že nemají moc času.

Dívka přivedla ze stáje dva neosedlané koně. Jedno zvíře pronikavě zařehtalo. Whitehead přidušeně zaklel, když zjistil, že děvče se k nim chce zřejmě připojit.

Yaqui sebou náhle trhl, vyšel do dvora a otázal se Whiteheada: „Kam mě chceš odvézt, gringo?“

„Přes hranici k tvým bratrům,“ odvětil Whitehead. „Čekají na tebe v San Bernardinos.“

Yaqui přikývl, a když Whitehead ukázal na jednoho z koní, které tam přivedla dívka, rozběhl se k němu. Whitehead ho následoval a pomohl Mexičance do sedla.

Náhle ticho noci pročísl výstřel.

Parker Jessup, pomyslel si Whitehead. Věděl, že mu teď jde o život. Jestli se jim nepovede do několika minut zmizet z města, jsou ztraceni. To mu bylo jasné.

Whitehead našel cestu, která vedla vzadu za domy. Hluk na Main Street zesílil. V temnotě se pohybovalo stále více světel. Ozývaly se rozčilené hlasy. Nikdo nevěděl, co se děje.

Nepozorovaně dorazili k chatě na kraji města, kde Whitehead nechal svého koně. Whitehad se okamžitě vyšvihl na svého morgana a vyrazil na jih. K hranici to byly jen tři míle, ale museli jet oklikou, protože na oficiálním přechodu by se zřejmě se zlou potázali.

Whitehead viděl, že děvče jede za nimi. Přidušeně zaklel, ale nechtěl ji odehnat. Domníval se, že jejich tempu stejně nebude stačit. To se ovšem mýlil.

+ + + + +

Ozvěna výstřelu ještě nedozněla, když se Yaqui zvedl z prachu.

Whitehead otočil svého morgana, seskočil ze sedla a přikázal hřebci, aby si lehl. Po čtyřech se pak připlazil k indiánovi.

„Všechno v pořádku?“ otázal se.

Indián přikývl a ukázal na dívku, jež se zoufale pokoušela uklidnit splašené zvíře.

„Seskočte ze sedla!“ zvolal Whitehead.

Nevěřila si. Viděl, jak se křečovitě drží hřívy koně.

Whitehead vyskočil a přiběhl k ní. Chytil ji za nohu a vykřikl: „Pusť se hřívy, sakra!“

Tentokrát poslechla. Vrhla se na zem a při dopadu zaječela. Její jekot se slil s třeskem několika výstřelů.

Whitehead skočil na ni a zalehl ji. Viděl, že jejího koně zasáhlo několik kulek a že se hned skácel k zemi.

Whitehead ji odvlekl od mrtvého koně k Yaquimu. Potom se připlazil ke svému hřebci. Sáhl po pažbě winchestrovky a vytáhl ji ze sedlového pouzdra.

Přidušeně zaklel. Už si myslel, že se jim to podařilo.

A přece je dostali.

Pohlédl na východ a proti poněkud světlejší obloze nad kopci a horami spatřil siluety čtyř jezdců.

Museli mít zatraceně dobré oči, když za ranního šera trefili na takovou vzdálenost.

Opět třeskly výstřely. Jezdci ani teď nemířili špatně, ale kulky se jen zavrtaly do písku.

Mladá Mexičanka ztratila nervy. Plakala a křečovitě svírala levou rukou Whiteheadovo nadloktí. Náhle plakat přestala. Pohlédla na Whiteheada a řekla: „Všechny nás postřílí!“

„Jen klid,“ opáčil Whitehead. „Až se rozední, uvidíme, co mají rurales za lubem.“

„Jak víš, že to jsou rurales?“

„Nikdo jiný by potmě nestřílel na lidi, o kterých neví, kdo jsou.“

Připlazil se k nim Yaqui.

„Nebylo by lepší odtud zmizet ještě za šera?“ zeptal se španělsky.

Whitehead zavrtěl hlavou. „S jedním koně nemáme šanci,“ řekl. „Kromě toho bychom museli zpátky směrem na Agua Prieta, abychom těm čtyřem rurales unikli. A tam bychom zaručeně vjeli do náruče zelenokabátníkům.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Yaqui.

Whiteheadovi neunikla nejistota v jeho očích. Toto nebyla jeho země. Nevyznal se tam.

„Počkáme tu, dokud nebudou blíž,“ řekl. „Nevědí, že máme pušku. Rurales se často přeceňují, protože se považují za polobohy. Až budou blíž, naše šance vzrostou.“

Rurales se skutečně přibližovali. Vůbec se nenamáhali kryt. Často útočili na bezbranné lidi.

Pomalu se rozednívalo. Whitehead už viděl zelenou barvu jejich uniforem. Takže se nemýlil. Byli to rurales.

Dívka se skryla několik yardů za jeho morganem. Hřebec frkal a koulel očima. Whitehead jej několika slovy uklidnil.

Ve vzdálenosti padesáti yardů rurales zastavili své koně.

Jezdci o něčem debatovali. Pravděpodobně zvažovali, zda není nebezpečné jet k těm lidem, kteří tam před nimi leží v prachu.

Whitehead slyšel tichý smích.

Rurales znovu pobídli koně.

Whitehead čekal ještě tři vteřiny, pak si klekl, zvedl winchestrovku a o zlomek vteřiny později vypálil.

Potom pákovým nabíjením zasunul náboj ze zásobníku do komory.

V ranním tichu zazněl další výstřel.

Whitehead hleděl na rurales a viděl, jak se jeden z nich skácel ze sedla. Další se zhroutil na krk svého koně.

Nato se ozvala salva výstřelů. To ovšem nepálili rurales. Naopak, ti byli obětí této střelby. Kdo to střílel?

Whiteheead poznal, že jde jenom o jedinou pušku. Ten muž musel být skutečný čarostřelec.

Ruraies neměli sebemenší Šanci. Třetí z nich byl sražen ze sedla neviditelnou pěstí. Čtvrtý se pokusil obrátit koně, ale ještě než se mu to povedlo, jej zasáhly dvě kulky, načež se zřítil ze sedla. Za levou nohu zůstal viset ve třmeni a kůň jej vlekl dál, než se o sto yardů dál zastavil a vyhozením zadních se pokusil zbavit obtížné zátěže.

Whitehead a Yaqui se otočili a pohlédli na muže, jehož postava se nyní vynořila z ranního šera. Stál jen třicet yardů od nich a mířil winchestrovkou na Whiteheada a na Yaquiho.

Muž vykročil směrem k nim. Zatím mu Whitehead neviděl do tváře. Slyšel, jak Chukut vedle něj vyděšeně oddechuje. Pak se indián pohnul.

Muž okamžitě vystřelil. Kulka se Yaquimu zavrtala pod nohy a Chukut instinktivně odskočil.

„Příště ti budu mířit na hlavu, indio,“ řekl ten muž.

Byl to Parker Jessup!

Whitehead cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Byl připraven zvednout winchestrovku a vypálit na něj, jenže hvězda na Jessupově vestě jej zadržela.

Toto zaváhání rozhodlo.

Parker Jessup se zastavil deset yardů před nimi. Teď by to již byla sebevražda proti němu zvednout zbraň. Jessup tím, jak si poradil s rurales, dokázal, jak dobře umí zacházet se svou opakovačkou.

„Pusť tu winchestrovku, míšenče,“ procedil marshal mezi zuby. „Vzal sis něco, co patří mně. A to k smrti nesnáším. Za to mi zaplatíš.“

Whitehead si olízl náhle oschlé rty.

Jessup trhl hlavní pušky.

Whitehead pustil winchestrovku. Pravou ruku držel těsně nad pažbou svého armádního koltu. Věděl, že šance na to, aby unikl Jessupově kulce, je mizivá, ale chtěl se alespoň pokusit Jessupa vzít s sebou, kdyby na něj vypálil.

Marshal udělal několik kroků stranou a dostal se tak k Chukutovi.

Whitehead viděl, jak se náhle Yaquimu zablesklo v očích. Chtěl indiána varovat, ale už bylo pozdě.

Chukut trhl rukama, jenže ty máchly jen do prázdna. Jessup ten útok záměrně vyprovokoval a byl na něj připraven. Rozmáchl se puškou a hlavní udeřil Yaquiho do hlavy. Indián zůstal bezvládně ležet na zemi.

Na Jessupově tváři se objevil chladný úsměv. Jeho pohled ulpěl na dívce, která seděla v písku a vše sledovala vytřeštěnýma očima.

„I tus mi chtěl ukrást, míšenče,“ posměšně prohodil. „To už stačí na šibenici. Protože by ale bylo příliš problematické tě dostat zpátky přes hranici, nezbývá mi nic jiného než trest provést kulkou.“

„Jaký trest?“ otázal se Whitehead. „Vy nejste můj soudce, Jessupe. Slyšel jsem, že znáte jen zákon. To, co chcete udělat, nemá se zákonem nic společného. To není nic jiného než osobní msta.“

Jessup se zazubil.

„A jak mi to dokážeš, až budeš mrtvý?“ zeptal se ho.

„Já to povím každému, kdo to bude chtít slyšet!“ zvolala dívka, která se zvedla z prachu. Jednou rukou si držela roztrženou blůzu na prsou. „Jste prase, Jessupe, a všichni v Douglasu se to dozvědí!“

Jessup reagoval rychleji, než Whitehead čekal. Okamžitě vystřelil. Kulka zasáhla Mexičanku a síla jejího nárazu ji odhodila zpět. Těsně před morganem se dívka zhroutila do písku. Hřebec vyděšeně vyskočil a odcválal pryč.

Whitehead udělal jeden krok směrem k Jessupovi, jenže marshal na něj včas namířil.

Whitehead pohlédl na dívku bezvládně ležící v písku.

„Teď jsi na řadě ty, míšenče!“ procedil mezi zuby Jessup. Jeho rty byly bledé, jakoby bez života.

Whitehead déle neváhal. Každou vteřinou byl blíže smrti. Viděl, jak Jessup mačká ukazováčkem spoušť, a s divokým výkřikem se vrhl stranou. Ještě během tohoto pádu tasil armádní kolt a zvedl jej.

Zabolely ho uši, když třeskl výstřel. Měl pocit, že současně vypálilo několik zbraní. Na spánku pocítil palčivou bolest a na okamžik měl pocit, že ztratil vědomí.

Jako by skrze mlhu před sebou viděl Parkera Jessupa, který jako by narostl. Marshal stále držel v rukou pušku, ale měl ji skloněnou.

Ozval se další výstřel.

Jessup sebou trhl. Puška mu vyklouzla z rukou a spadla do písku. Natáhl před sebe ruce, aby zbrzdil pád, ale podlomily se mu lokty a on se tak svalil na zem.

Whitehead si levou rukou sáhl na spánek. Trhl sebou a ucítil cosi lepkavého a vlhkého. Jessup ho trefil, ale kulka ho nezabila.

Whitehead vrávoravě vstal. Pohlédl přes mrtvého Parkera Jessupa na klečícího Chukuta, který držel v rukou jeho winchestrovku.

Whitehead vstal. Byl duchem nepřítomen.

Chukut ho vrátil do reality. Přiběhl k Jessupovu vraníku, jenž stál zhruba sto yardů odtud se svěšenou uzdou a poulil na ně oči.

Hnědák ho nechal přijít k sobě. Chukut se vyšvihl do sedla a přijel k Whiteheadovi.

Ten se mezitím chopil své winchestrovky. Pohlédl na Yaquiho a řekl: „Marshala a dívku vezmeme s sebou, ať nikdo neví, kdo zabil ty rurales. Přiveď nějakého koně, ať je na něho můžeme naložit.“

Chukut přikývl a odjel ke koním rurales.

Společně naložili oba mrtvé na koně, který neklidně tančil, a Chukut jim pod břichem zvířete svázal ruce a nohy, aby nemohli spadnout ze sedla.

Whitehead potom pečlivě smazal všechny stopy. Dával též pozor na to, aby při další cestě k Supí hlavě nezanechali žádné stopy. Bylo jasné, že ti čtyři mrtví rurales zmobilizují celou armádu zelenokabátníků. Whitehead se chtěl té oblasti v nejbližší době vyhýbat.

+ + + + +

Chukut tiše zasténal a na okamžik zavřel oči. Chvěly se mu rty.

Whitehead jeho pocitům rozuměl.

Vesnice, která stála pod nimi v malém, zastrčeném údolí na horním toku Rio Yaqui, byla nyní jen velkým černým spáleništěm.

„Takže je přece jen našli,“ zašeptal Chukut. „A já jsem přemlouval Natanese, aby se s našimi lidmi stáhl sem!“

Ostatní Yaquiové, kteří s nimi jeli od Supí hlavy v San Bernardinos, se tísnili za Chukutem a rovněž hleděli dolů. Starý muž, kterého Chukut oslovoval jako Quivara, položil mladému Yaquimu ruku na rameno. „Nikdo nemohl tušit, že seržant Ward to údolí najde, Chukute.“

Mladý Yaqui sevřel ruce v pěst.

„Už nikdy žádnou naši vesnici ne-přepadnou!“ řekl přidušeně. „Já seržanta Warda i jeho krvavé psy tvrdě ztrestám. Zabiju je!“

Quivaro svěsil ramena.

„Jsme příliš slabí, synu,“ řekl. „Stáhneme se dál do hor a budeme čekat, až gringové zase opustí kraj. Jednoho dne v Sierra Tamahura už nebude žádné stříbro a oni nebudou mít důvod proč nás nutit k otrocké práci.“

Chukut se energicky otočil. Z jeho tmavých očí šlehaly blesky.

„Já se schovávat nebudu,“ odsekl Quivarovi. „A nebudu čekat, než jednoho dne odejdou sami! Mučili a zabíjeli nás! Za to musí být potrestáni!“

Quivaro pokrčil rameny. Whitehead viděl, že je unavený. Tíha stáří ho vedla k rezignaci.

„Ty jsi mladý, Chukute,“ řekl Quivaro. „Ve tvém věku jsem ani já nemluvil jinak. Ale teď už ti nemůžu pomoct, můj synu.“

Chukut se uklidnil.

„Pomohls mi dost, Quivaro,“ řekl. „Bez tvé pomoci bych teď možná byl mrtvý.“ Rozhlédl se po ostatních. „Všechny nepochytali. Prohledejme údolí. Musím mluvit s Natanesem.“

Whitehead na ně pohlédl, načež se znovu zahleděl na vypálenou vesnici v údolí.

Chukut měl pravdu. Elmo Ward a jeho zabijáci si zasloužili tvrdý trest. Krutě Yaquie trýznili, a tak se nemohli divit, že se pohár trpělivosti naplnil a že se indiáni chtěli mstít.

Whitehead tam s rudochy jel proto, aby mluvil s Natanesem, náčelníkem Yaquiů. Když zjistil, jak by bylo riskantní se v nejbližších týdnech pokoušet dostat ukryté stříbro ze San Bernardinos přes hranici, seznal, že nemá lepší možnost jak podpořit Hamiltona v boji proti Corazon de Jesus než se spojit s indiány.

Lehce ho zabolelo u srdce, když pomyslel na prémii, kterou by inkasoval v Saffordu v Arizoně. Muž, kterému měl Whitehead předat stříbrné pruty, na něj čekal marně.

Byl si jistý, že Roscoe Hamilton pochopí, že nemohl jednat jinak. To stříbro se dostalo z dosahu moci seržanta Warda, a pokud by se Whiteheadovi podařilo Yaquie přesvědčit, že by pro ně bylo výhodné znovu pracovat za mzdu v Hamiltonově dole, pak by Hamilton získal oproti Corazon de Jesus velkou výhodu.

+ + + + +

Natanes byl vysoký, širokoplecí muž, který většinu svých pokrevních bratří převyšoval o hlavu. Jeho tvář vypadal jako vyřezaná z mahagonu. Neměl onen typický yaquiský široký, plochý obličej a jeho oči nebyly tak tmavé jako u ostatních. Od Chukuta Whitehead věděl, že náčelník měl španělského dědečka.

Natanes zavrtěl hlavou.

„Já už nevěřím žádnému gringovi,“ řekl zvučným hlasem k Whiteheadovi. „Hamilton mé muže sice nikdy nenechal bít, ale platil nám za naši práci žebráckou mzdu.“

„Mohl bych s ním vyjednat, aby se to změnilo, „řekl Whitehead. „Máto těžší než druzí. Je to Americano a musí část výdělku odevzdávat úřadům.“

„Není to žádný chudák,“ odsekl Natanes a mávl rukou. Neustále chodil po jeskyni. Nakonec se zastavil a pohlédl na Whiteheada: „Už nemáme mnoho mužů, kteří by vydrželi tu těžkou práci v dole. Ale dám ti je, jestli nám slíbíš, že je ochráníš před gringy z Corazon de Jesus.“

Whitehead přikývl, i když věděl, že nebude lehké tento slib splnit.

„Chukut zůstane ve tvé blízkosti,“ dodal Natanes. „Přes něj budeme vědět, co se děje v dole. Pomůžeš nám osvobodit naše lidi zakované v dole Corazon de Jesus?“

Whitehead neváhal. Znovu přikývl.

„Pomůžu vám,“ řekl pevným hlasem.

Natanes mávl na Chukuta, jenž čekal venku před jeskyní.

„Vyber třikrát dvě ruce našich mladých mužů,“ řekl náčelník. „Pojedou s Whiteheadem do Conquistador muerto a budou pracovat pro seňora Hamiltona.“

Chukut strnul. Zajiskřilo se mu v očích a chtěl něco namítnout, ale ostrý pohled náčelníka jej umlčel.

„Vezměte si zbraně a uložte je do nějaké skrýše poblíž dolu,“ dodal Natanes. „My tu zatím také všechno připravíme na boj proti gringům v Maycobě. Běž s Whiteheadem a zůstaň s ním. A buď se mnou ve spojení.“

Chukut přikývl a sklonil se před náčelníkem. Spolu s Whiteheadem opustil jeskyni a zatímco Whitehead se staral o svého morgana, vybíral Chukut mladé muže, kteří měli s Whiteheadem jet do Conquistador muerto.

+ + + + +

Roscoe Hamilton stál ve dveřích svého bíle nalíčeného domu, v rukou držel winchestrovku a jeho zelené oči nedůvěřivě hleděly na kavalkádu jedoucí ke zpustlým chatám na svahu.

Whitehead jel dál až k Hamiltonovu domu a zastavil morgana před zastřešenou ohradou. Hamilton přivřel oči. Jeho snědá tvář zrudla. Odsunul si svůj kalifornský klobouk do týla a ostře se zeptal: „Co tu chtějí ti indiáni?“

Whitehead na sobě nedal znát překvapení. Seskočil ze sedla, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a nechal morgana odklusat ke žlabu. Hamiltonův chundelatý poník uhnul stranou, když morgan nevrle zafrkal.

„Na něco jsem se vás ptal, Whiteheade!“

Whitehead v pravé ruce volně držel winchestrovku.

„Chtějí pro vás pracovat, Hamiltone,“ odvětil.

Hamilton otevřel ústa, ale hned je zase zavřel. Hleděl na Whiteheada, jako by nechápal, co právě řekl. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval.

„Kde je stříbro?“ otázal se. „Vy jste ho nepřivezl do Saffordu?“

Whitehead na něj vrhl skeptický pohled. Ten muž byl velmi nedůvěřivý, ale tomu se po jeho zkušenostech v Sierra Tahamura nedalo divit.

„Nemohl jsem ho převézt přes hranici,“ odpověděl. „Jenom se to tam hemžilo rurales. Dvacet mezků bych přes hranici nikdy nepropašoval.“

Hamilton pohlédl na indie, kteří nyní zmizeli v chatách.

„Kde jsou Rojas a Hernandez?“

„Povím vám o tom,“ řekl Whitehead. „Ale pojďme dovnitř. Celý den jsem byl na slunci.“

Hamilton váhal. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl na Whiteheada namířit svou winchestrovku, ale potom ji sklonil, otočil se na podpatku a před Whiteheadem vešel do domu.

„Takže co se stalo?“ zeptal se.

Whitehead ho zpravil o přepadení, o smrti obou Mexičanů a o Chukutově osvobození.

„To stříbro je tak ukryto, že ho nikdo nebude moct najít,“ řekl, „a Chukut mi odpřísáhl, že nikdo z jeho lidí tu skrýš neprozradí. Takže mi stačí jen to stříbro vyzvednout, až pojedu zpátky do Arizony, a předat vašemu člověku v Saffordu.“

Roscoe Hamilton zbledl. Konce jeho knírku se rozechvěly. Hleděl na Whiteheada a v očích se mu roztančily žluté body.

„Vy - vy jste se zbláznil?“ zašeptal. „Okamžitě mi řekněte, kde jste to stříbro nechal!“ Trhl rukou k pouzdru a tasil remington.

Whitehead nehnul ani brvou. Klidně hleděl do ústí hlavně remingtonu.

„Jestli vystřelíte, tak vám tu skrýš nikdo z Yaquiů neprozradí, „ poznamenal.

Hamilton polkl. „Člověče, víte vy vůbec, co mi to tu vyprávíte? Vy a Yaquiové víte, kde je mé stříbro -jen já to nevím! Sakra, co, když vás sejme někdo z Wardových pistolníků?“

„O.K., to je pravda, Hamiltone,“ řekl Whitehead. „Podejte mi papír. Nakreslím vám mapu, podle které ten úkrytu snadno najdete.“

Hamilton položil revolver s perletí zdobenou pažbou na psací stůl a podal Whiteheadovi list papíru a tužku.

Whitehead několika tahy nakreslil hranici, cestu z Douglasu do Agua Priety a Supí hlavu.

„Až najdete tu skálu, máte vyhráno,“ řekl. „Vidíte, v délce asi dvě stě yardů v tom žlabu vede pěšina, která končí u skalní pukliny. Když z ní odhrabete kamení, jste u svého stříbra.“

„Kde jsou moji mezci?“ ostře se otázal Sullivan.

„V Natanesově táboře. Yaquiové vám je vrátí, až je budete potřebovat. To stříbro je tedy v bezpečí a vy máte třicet horníků, kteří mohou ve vašem dole dobývat další rudu. Ten Quemado by musel vytáhnout z rukávu zatraceně silnou kartu, aby vás odstavil. A od toho, aby se vám ani indiánům nic nestalo, jsem tu já.“

„Od toho placený nejste,“ zavrčel Hamilton.

Whitehead si jej změřil pohledem. Jeho nedůvěra ještě zesílila.

„Nic za to nechci,“ odvětil. „Stačí mi odměna za dopravu stříbra do Arizony, na které jsme se dohodli. Skoro se mi zdá, jako by vás ani nepotěšilo, že jsem Yaquie přemluvil k tomu, aby znovu pracovali ve vašem dole.“

Hamilton trhl hlavou a pohlédl na Whiteheada. Žluté jiskry v jeho očích přebily jejich přirozenou zeleň.

„Samozřejmě že jsem rád,“ poznamenal. „Jenom přemýšlím, jak se udržíme proti Wardovým lidem. Má třináct mužů, my jsme jen dva. Snadno si můžete spočítat, jaké jsou naše šance.“

Whitehead se opřel o winchestrovku a pohlédl na něj.

„Co vlastně chcete?“ otázal se ho. „Když jsme tu spolu mluvili poprvé, tak jste mi pověděl, že důl za žádnou cenu nechcete prodat.“

„To jsem neřekl,“ skočil mu Hamilton do řeči. „Oddělat se kvůli němu nenechám.“

Whitehead na něj pohlédl. Hamilton se změnil. Před jedním týdnem mluvil úplně jinak. Co se stalo mezitím? Zeptal se ho na to, ale Hamilton jen zavrtěl hlavou.

„Nic se nestalo,“ prohodil. „Quemado si myslí, že jsem na dně, proto mě nechává na pokoji.“

„A vy si myslíte, že na vás začne střílet, až se dozví, že váš důl opět funguje?“

„Přesně tak,“ řekl Hamilton. „Jak znám Warda, přijede sem v čele svých mužů a bude střílet na všechno, co se tu pohne.“

„Zapomínáte na to, že jsme tu my dva,“ namítl Whitehead.

Hamilton si odplivl.

„Dvě pušky proti celému tuctu!“ řekl.

„Jsou i jiné prostředky, jak zastavit pistolnické mužstvo.“

Žluté body v Hamiltonových očích se znovu zmenšily. Zamyšleně na Whiteheada pohlédl a pak přikývl. „Máte pravdu. Nesmíme se vzdávat. Omlouvám se, ale ten týden o samotě na mě nějak dolehl. To se člověk utápí ve vlastních pochybnostech. Třicet indiánů že jste přivedl? Uvidím, do které štoly je pošlu. Je mezi někdo, kdo se vyzná v těžbě stříbra? Potřebuju někoho, kdo ostatním ukáže, co mají dělat. Nemůžu s nimi dolů. Budu potřebný tady nahoře.“

„To se budete muset zeptat samotných indiánů,“ poznamenal Whitehead. „Já se ještě před setměním rozhlédnu v údolí. Možná mě napadne, jak zabránit tomu, aby nás Ward a jeho střelci přepadli.“ Kývl na Hamiltona, otočil se a opustil dům. Když překročil práh, měl pocit, že v místnosti uslyšel tiché za-šustění šatů, které nemohl způsobit Hamilton. Ohlédl se, ale byl již oslepen sluncem a v přítmí domu nic neviděl.

Zavrtěl hlavou a vyšel ven.

Hamiltonův poník pronikavě zařehtal. Morgan ho kousl do krku. Ostrým výkřikem Whitehead hřebce přivedl k rozumu a zavolal ho k sobě.

Utáhl podbřišník a vyšvihl se na jeho hřbet. Winchestrovku si položil přes sedlo. Ostruhami pobídl hřebce a zvíře se vydalo dolů ze svahu, na němž stály chaty indiánů.

Whitehead zaplašil své pochyby. Musel být ostražitý a dávat pozor na to, jestli s ním Hamilton nehraje falešnou hru. Dosud nenalezl žádný důvod, proč by jej Hamilton měl podvést. Možná si chtěl ušetřit odměnu, kterou mu slíbil. Musel však vědět, že mnohem více mu vynese obnovení těžby.

Whitehead od Hamiltona věděl, že Conquistador muerto leží v údolí, které má jen dva přístupy. Jeden mohl hlídat Chukut se svými lidmi. Whiteheadovi sice Chukut slíbil, že jej varuje, pokud se tam objeví Wardovi zabijáci, ale byl si skoro jistý, že Chukut na ten slib zapomene, jestli gringy uvidí na mušce své pušky.

Druhá přístupová cesta vedla několika úzkými roklemi na plošinu, z níž bylo vidět skoro až do Maycoby. Whitehead nepředpokládal, že by Wardovi lidé chtěli jet oklikou. Na to byli příliš sebevědomí.

Jel dál, až nalezl rokli, která přesně odpovídala jeho představám. Otočil morgana a jel zpátky k dolu.

V jedné stranou stojící kůlně si vzal výbušniny uschované v zavoskovaných tyčkách. Hamilton jich měl mnoho.

Nikdo ho neviděl. Pak se vrátil zpět a ještě před setměním dokončil svou práci.

Potom se pomalu vydal k dolu. Než dorazil ke svahu, zastavil. Zdálo se mu, že slyší dusot kopyt nějakého koně. Zavrtěl hlavou. Ne, tam kromě něj a Hamiltona nebyl nikdo, kdo vlastnil koně.

Nebo to snad byl někdo z indiánů na mezkovi?

Whitehead znovu pobídl morgana. Slunce už zmizelo za hřeben na západě a téměř bez přechodu se na krajinu snesla tma.

+ + + + +

Jeho neklid vzrostl. Už více než týden čekal, že lidé seržanta Warda něco podniknou proti Conquistadoru muerto, ale nic se nestalo.

Roscoe Hamilton se v těch dnech držel zpátky. Ani jednou nedoprovázel Whiteheada na jeho průzkumných výpravách. Domníval se, že je důležitější starat se o důl.

Toho dne jel Hamilton do Maycoby. Večer předtím Whiteheadovi vyprávěl, že chce vědět, co se tam děje. Hamilton byl značně nervózní, jako by celou dobu čekal na něco, co nepřišlo.

Whitehead sledoval jeho odjezd se smíšenými pocity. Nevěděl, co si o Hamiltonovi má myslet. Od jeho návratu z hranice se Hamilton velmi změnil.

Nyní hleděl do rokle a jeho zrak ulpěl na keříku ocotilla, který rostl na skalní stěně. Doufal, že trhavina skrytá v keři díky rozdílu mezi denními a nočními teplotami příliš neutrpěla.

Proč Elmo Ward nic neudělal? Whitehead si myslel, že Warda na základě Hamiltonova vyprávění zná. Ukázalo se, že se mýlil. Vypadalo to, že Ward je prohnanější, než se domníval. Nebo zjistil něco, co jej zadrželo od útoku na Conquistador muerto?

Whitehead zavrtěl hlavou.

Nikdo přece od jeho příjezdu neopustil údolí. Tu se zarazil. Vzpomněl si na dusot kopyt, který slyšel, když se první den po svém příjezdu vracel z rokle, v níž umístil nálože.

Zavrtěl hlavou. Hned po svém návratu spočítal mezky v ohradě. Žádný nechyběl a byl tam i Hamiltonův poník.

Whitehead vstal. Už se mu nechtělo dál čekat.

Slezl po skále dolů, přeskočil jednu zhruba yardovou roklinu a přišel do jeskyňky, v níž nechal svého morgana.

Tam se zastavil. Uslyšel totiž vzdálené tlumené dunění. Zvedl hlavu a pohlédl na skalní stěnu. Věděl, že to, co slyší, je jen ozvěna. Ten zvuk musel vzniknout někde jinde.

Whitehead sebou trhl, jako by dostal ránu bičem.

Náhle již věděl, co ten zvuk znamená.

„Conquistador muerto!“ zašeptal.

Bylo mu jasné, že to podivné dunění byl výbuch.

Pobídl morgana. Hřebec nevrle zařehtal, když se vydal dolů po suťovém svahu, ale pak ukázal, co v něm je.

Už za následující skálou se Whiteheadovy obavy vyplnily.

Ve vzduchu se vznášel prach a kouř, který se rychle šířil.

Můj Bože, pomyslel si Whitehead, jestli všichni Yaquiové zahynou v dole…

Dorazil k úpatí svahu a zbledl. Exploze smetla prkennou boudu stojící nad ústím dolu. Kůlna, v níž Hamilton uchovával trhaviny, stála nakřivo. Z ústí dolu se valil tmavý kouř.

Whitehead nahoře na svahu spatřil několik postav a zamířil k nim. Viděl, že několik indiánů chtělo vběhnout do mraku dýmu a prachu. Vykřikl.

Indiáni se zastavili a rozhlédli se. Obličeje měli ztrhané, v očích se jim zračilo rozrušení.

Whitehead u nich seskočil ze hřbetu morgana.

„Co se stalo?“ zvolal.

Mlčky na něj hleděli. Whitehead přistoupil k jednomu z nich a zatřásl mu ramenem.

„Colimo - sakra, řekni mi, jak se to mohlo stát!“

Yaqui otevřel ústa a Whitehead měl co dělat, aby z jeho koktání vydedukoval jednotlivá slova.

Osm z nich pracovalo ve štole, do níž je toho dne ráno poslal Hamilton.

„Předtím jsme v té štole byli všichni,“ pověděl mu Yaqui přidušeným hlasem. „Ale nebylo tam co dělat, tak jsem většině řekl, aby šli ven. V té štole už není skoro žádné stříbro. Dneska bychom z ní vytěžili nanejvýš půl vozíku stříbronosné rudy.“

„Nikdo vás neviděl?“ zeptal se Whitehead.

Colima zavrtěl hlavou. „Seňor Hamilton nám řekl, že tu štolu chce dnes dotěžit, aby ji zítra mohl zavalit. Nikdo z nás nebyl tady nahoře.“

Whitehead tiše zaklel.

„Že by ty výbušniny položil seňor Hamilton?“ otázal se.

„To nevím, Whiteheade,“ řekl Yaqui. „Pracovali jsme. Před chvílí, když už většina opustila štoly, došlo k tomu výbuchu. Několik z nás to odhodilo. Nayama je mrtvý, dva další jsou lehce zranění.“ Hleděl na hustý oblak prachu, který se jen pomalu usazoval. „Musíme těm, co jsou tam, pomoct,“ zašeptal. „Nemůžeme je v tom pekle nechat!“

Whitehead ho chytil za ruku.

„Musíš počkat, než se usadí prach, Colimo,“ poznamenal. „Jinak se udusíš.“

Čekali ještě čtvrt hodiny. Oblak prachu ještě stále zahaloval ústí štoly, ale už nebyl tak hustý.

Whitehead se vydal za Colimou, když se spolu se svými pokrevními bratry vydal ke štole. Kolem úst si uvázal šátek, ale i tak se neubránil záchvatům kašle.

Jeden z indiánů měl u sebe hornickou lucernu. Ta v tom prachu ale prosvítila sotva dva yardy.

Whitehead očekával spoušť, zával a zřícené vzpěry. Velká vchodová chodba však byla prakticky nedotčená. Bez problémů se dostali až ke křižovatce, z níž vedla cesta do štoly, ve které bylo zavaleno osm indiu.

I zde zprvu ležely jen menší hromádky kamení.

Jenže pak indián s lucernou posvítil do štoly a všichni nyní uviděli zával. Whitehead si všiml trámu trčícího ze závalu.

Sevřel rty. Pohled na indiány mu stačil na to, aby poznal, že i oni věděli, že tady je veškerá pomoc marná. Někdo tu trhavinu položil tak, že roztrhala trámoví a tak se štola zavalila.

Dva z indiánů se s jekotem vrhli na zával a při pokusu odházet kamení si rozdrásali ruce.

Colima k nim přistoupil a něco jim tiše řekl. Vstali a svěsili ramena. Ignorujíce Whiteheada se otočili a šouravým krokem se vydali zpátky do hlavní štoly.

Whitehead vzal jednomu z nich z rukou hornickou lampu.

Zamyšleně stál před závalem. Ten, kdo způsobil tu explozi, tomu musel rozumět.

Posvítil na stěny, ale všechno bylo pokryto hustou vrstvou prachu. Zavrtěl hlavou. Tady nemohl najít žádné stopy. Otočil se a zamířil zpět do hlavní štoly.

Vzhledem k tomu, že vedlejší štola vedla šikmo dolů, stoupala tlaková vlna nahoru ke vchodu. O něco níže v dole nebyly účinky exploze vůbec patrné.

Whitehead se chtěl znovu otočit, když v tom na zemi spatřil něco světlého. Sklonil se a zvedl to.

Byl to kousek svíčky.

Užasle si jej prohlédl. Světlý byl pouze spodek svíčky, jinak bylo vše pokryto černou vrstvou prachu.

Whitehead se rozhlédl a posvítil si lampou na stěnu. Těsně pod stropem spatřil díru velkou jako pěst. Sáhl do ní. Když vytáhl ruku, měl černé prsty. Čichl si k nim. Nebylo pochyb. Páchly spáleným střelným prachem.

Plamének lampy se začal mihotat. Whitehead lampou zatřásl. Už v ní nebyl skoro žádný petrolej. Otočil se a vydal se do hlavní štoly. Už toho viděl dost.

Někdo se v průběhu dne dostal do dolu a nasypal čáru ze střelného prachu k trhavině, kterou tam pravděpodobně uložil Hamilton, aby mohl zavalit vytěženou štolu. Ten muž použil svíčku, aby ten prach zapálil, a skryl ji tak, že její plamínek nebyl vidět, ačkoli ve štola vládla naprostá tma. Když svíčka dohořela, přeskočil plamen na střelný prach, po němž doputoval až k výbušnině.

+ + + + +

Hamilton se vrátil krátce před setměním.

Whitehead ho pozoroval, jak odsedlává svého poníka a odvádí ho do ohrady. Hamilton se zamračil na jeho morgana, ale možná se to v tom šeru Whiteheadovi jen zdálo.

Hamilton chvíli hleděl na svah. Určitě musel vidět, že chata u vchodu do dolu zmizela. Jenom se však otočil a odešel za roh cihlového domu.

Whitehead se podivil. Už několikrát přemýšlel nad tím, jestli by tím, kdo nechal zavalit štolu, nemohl být Hamilton. Ale proč? Ani kdyby chtěl důl prodat, by pro něj nemělo smysl obětovat životy indiánů. Pokud by Hamilton chtěl důl prodat, nemohl by mu v tom nikdo zabránit. A kdyby ho prodal, nemusel by indiány vyhánět. Odešlí by sami.

Ne, Hamilton na tom nemohl mít žádný zájem.

Jeho chování však bylo přesto podivné.

Indiáni rozdělali velké ohně. Zpívali melancholické písně a někdo bušil do bubnu. V předchozích večerech nikdy nezpívali. Vždy vyčerpáni ulehli do postelí a nikdo o nich celou noc neslyšel.

Hamilton se ani jednou nepodíval směrem k nim. Sáhl na kliku dveří, když tu spatřil Whiteheadův stín, který byl zřetelně vidět na bílé zdi domu. Trhl sebou.

V prvním okamžiku se Whiteheadovi zdálo, že Hamilton sáhne po koltu, ale ovládl se.

„Sakra, co to má být, Whiteheade?“ zvolal. „Proč nehlídáte přístupovou cestu?“

„Chci s vámi mluvit, Hamiltone,“ řekl Whitehead.

Hamilton vysunul hlavu dopředu jako sup.

„Váš tón se mi nelíbí!“ Jeho hlas zněl poněkud hystericky. Jako by měl špatné svědomí. Ještě stále měl ruku položenou na klice dveří, ale ty neotevřel.

„Je mi jedno, jestli se vám můj tón líbí, či nikoli,“ řekl Whitehead. „Něco se stalo, zatímco jste byl pryč, a podle všeho o tom víte, protože jinak by vás překvapilo, že chata u vchodu do dolu už neexistuje, nebo že Yaquiové nespí, ale zpívají smuteční písně.“

Hamilton trhl hlavou. Pohlédl na svah a Whitehead začal znovu pochybovat, zda jej podezírá oprávněně.

„Co se stalo?“ otázal se. „Snad ne ta nálož, které jsem tam dneska ráno…“ Odmlčel se a jeho pohled sklouzl z Whiteheada k chatám, u nichž plály ohně Yaquiů.

„Nálož vybuchla,“ řekl Whitehead. „Devět indiánů to stálo život.“

„Můj Bože,“ zamumlal Hamilton. „Vždyť jsem k ní nepřidělal rozbušku!“

„Pokud jste to.neudělal vy, tak to udělal někdo jiný,“ poznamenal Whitehead. „Ta trhavina každopádně nevybuchla sama od sebe. Někdo k ní vysypal čáru ze střelného prachu a na tu postavil svíčku. Ta, jak dohořívala, střelný prach zapálila.“

Hamilton na něj hleděl s otevřenými ústy.

Jestli je ten úžas pravý, pomyslel si Whitehead, tak je to zatraceně dobrý herec.

„A nikdo z indiánů nic neviděl?“ otázal se. „A kde jste byl vy?“

A je to, pomyslel si Whitehead. Teď bude podezírat mě.

„Slyšel jsem detonaci, když jsem pozoroval cestu do Maycoby,“ řekl. „A indiáni neviděli ani vás, když jste tu trhavinu pokládal do štol.“

„Byl jsem tam brzy ráno,“ řekl Hamilton. „Yaquiové ještě spali.“

Hamilton zapálil petrolejovou lampu a postavil ji na psací stůl. Aniž se staral o Whiteheada, vytáhl z psacího stolu sklenici a plnou láhev whisky.

Po třetí sklence znovu pohlédl na Whiteheada. Olízl si rty a zeptal se: „Mohl se do dolu nepozorovaně dostat někdo z Wardových lidí?“

Whitehead pomalu zavrtěl hlavou.

„To se mě ptáte moc. Nemůžu být všude. Krom toho jste poslal indiány do té zatracené štoly, ve které už stejně skoro nic nebylo.“

Žluté body v Hamiltonových zelených očích se zvětšily.

„Něco se tu děje, Whiteheade,“ řekl a vypil čtvrtou whisky. „Quemado a Ward určitě nalezli cestu, jak mě vyřídit. Možná si všimli, že s puškami a kolty proti nám dvěma nic nepořídí.“

Whitehead mu neodpověděl. Také by rád věděl, co se to tam děje. Hamilton před ním zřejmě něco skrýval.

„Každopádně nemůžeme smrt devíti indiánů jenom tak přejít,“ řekl Whitehead. „Zítra pojedu do Maycoby a podám si Quemada. Chci vědět, na čem jsem. A od vás, Hamiltone, chci vědět, jestli míníte váš důl prodat, nebo ne.“

Roscoe Hamilton zbledl a rozhořčeně na Whiteheada pohlédl zpod svého světlého obočí.

„Zbláznil jste se?!“ vykřikl. „Ward vás oddělá a já tu pak budu sám!“

„Nikdo mě neoddělá,“ odpověděl Whitehead. „Já už na sebe dám pozor. A jestli se vám to zdá příliš nebezpečné, tak mě přece můžete do Maycoby doprovodit. Vždyť jste tam dnes byl. Jak to, že vás tam nechytili?“

Hamilton opět zbledl.

„Co tím chcete říct, Whiteheade?“

„Rád bych věděl, co jste dnes dělal v Maycobě,“ řekl Whitehead ledovým hlasem.

Hamilton si olízl rty. Lehce se mu třásly ruce, když si naléval další sklenici, kterou vzápětí hned vypil. Zarudlýma očima pohlédl na Whiteheada a řekl: „To čekání mě znervózňuje tak jako vás. Chtěl jsem konečně vědět, co se děje.“

„A teď už to víte?“ otázal se Whitehead.

Hamilton zavrtěl hlavou. „Dosud mě o všem novém informoval Sanchez. Nenávidí Warda a hlavně Canariho Laroche, protože mu ten mu-lat zabil syna. Ale tentokrát mi nic říct nemohl.“

„Proč ne?“

„Canari ho včera oddělal,“ řekl Hamilton.

Whitehead polkl. Věděl, že nese část viny na tom, že Sanchez už není naživu, a zapřísahal se, že za to mulat zaplatí.

„Možná se to, co chci vědět, dozvím od Quemada,“ poznamenal.

„Sakra, vyžeňte to hlavy!“ Hamilton praštil pěstí do stolu. „S Quemadem my mluvit nemůžeme. Ward k němu nikoho nepustí! To by dovolil jen přes svou mrtvolu!“

„To by se snad dalo zařídit,“ sarkasticky podotkl Whitehead.

Hamilton vstal. Zelená barva jeho očí nyní ustoupila žluté. Jeho pohled připomínal oči hada těsně před útokem.

„Vy do Maycoby nepojedete, Whiteteheade!“ zavrčel. „Zakazuji vám to!“

„Vy mi nemáte co zakazovat, Hamiltone,“ chladně odtušil Whitehead. „Teď už nejde jen o váš důl. Jde o smrt devíti Yaquiů a o životy těch ostatních.“

+ + + + +

Whitehead neodešel daleko. Vlastně ani nevěděl, proč pozoroval ten zděný dům. Jeho nedůvěra vůči Hamiltonovi sice ještě nezmizela, ale nevěřil tomu, že by v noci něco podnikl proti tomu, aby zítra mohl jet do Maycoby.

Slyšel, jak Hamilton hartusil po domě, ale dveře zůstaly zavřené.

Neslyšně se přikradl zpět k domu a přitiskl se ke zdi. Několik vteřin počkal, potom se posunul dál a opatrně vyhlédl za roh. Slyšel šustění látky. Dveře se rychle otevřely a v záři světla proniknuvšího ven Whitehead spatřil útlou dívčí postavu. V následujícím okamžiku vklouzla dovnitř a dveře se zase zavřely.

Whitehead nevěděl, jestli se má smát, nebo ne. Hamilton byl statný chlapík a neexistoval důvod, proč by se do něj nějaké děvče nemohlo zamilovat. Proč to ale jemu a indiánům tajil?

Zamyšleně se vzdálil. Přemýšlel o té dívce. Nejbližší vesnicí byla Maycoba, ale i odtud to pěšky byl kus cesty. Taková námaha by nestála za to ani zamilovaným.

Whitehead se pokusil nalézt stopy za ohradou, ale ve tmě to zkrátka nešlo. Potom přelezl plot ohrady, osedlal morgana a vyvedl ho ven.

Spoléhal na něj. Jestli byl někde poblíž ukrytý kůň – tak ho morgan najde.

Netrvalo to ani čtvrt hodiny. Dívka přijela na klisně, která na tiché frkání hřebce odpověděla hlasitým řehtáním.

Whitehead ji našel v průrvě mezi dvěma velkými balvany. Byla osedlaná. Aspoň že jí ta dívka uvolnila podbřišník, pomyslel si. Uzda byla přivázaná k špičatému skalnímu výčnělku.

Whitehead seskočil ze sedla a prozkoumal zem. Našel několik starých kobylinců, které dokazovaly, že dívka tam koně nechávala i předtím. Potom uviděl otisky bot, které nemohly patřit dívce. Byly příliš čerstvé.

Hamilton tam tedy byl také. Jeli tam z Maycoby spolu.

Ale proč si s ním hráli na schovávanou?

Znovu vylezl do sedla a vyvedl hřebce z místa. Po třiceti yardech ho zastavil, znovu seskočil z jeho hřbetu a rozběhl se zpátky. Uschlým keříkem po sobě zametl stopy. Hamilton a dívka nesměli zjistit, že někdo ví o jejich sladkém tajemství.

+ + + + +

Whitehead se přitiskl ke skále a přivřel oči. Cihlové domky stály pod ním jako dětská stavebnice. Vypadalo to, že na plaze před kapličkou jsou shromážděni všichni obyvatelé Maycoby. Lidé stáli okolo pohřebního vozu, na němž ležela rakev. Na ní byl položen malý květinový věnec.

Dva muži v širokých pláštích vystoupili z davu a postavili se vedle sebe na ulici, která vedla na pahorek na kraji vesnice, na němž se rozléhal místní hřbitov.

Oba muži začali hrát na kytaru a zpívat. Pohřební vůz tažený mezkem pomalu vyjel. Uzdu držel muž v roztrhaném slaměném klobouku, který kráčel vedle povozu. Ostatní lidé šli ve trojstupu za povozem.

Tak vypadala poslední cesta Enriqueho Sancheze.

Whitehead žasl nad odvahou těch lidí, kteří se nebáli mu jít na pohřeb. Ale často to je v životě tak, že lidé dostanou kuráž až tváří v tvář smrti a poznají, že se musí vzepřít teroru, pokud mu jednoho dne nechtějí sami padnout za oběť.

Whitehead na horké skále ležel skoro hodinu a pozoroval vesnici a chaty přilepené k úpatí skalní stěny. Viděl, jak po svahu dolů do vesnice jedou tři muži. Jeden z nich byl Laroche. Pravděpodobně chtěl svou přítomností obyvatelům Maycoby dát najevo, že se ničeho a nikoho nebojí - a už vůbec ne vesničanů.

Stále více se Whiteheadův pohled obracel k rozpálené planině. Přemýšlel, kde můžou být seržant Ward a jeho další muži.

Zlobil se sám na sebe. To, že tam ležel a nevěděl, jestli na něj dole nastražili past, byla jenom jeho chyba. Předpokládal, že dívka přes noc zůstane u Whiteheada, ale když časně zrána projel kolem skalní průrvy, poznal, že klisna tam není už déle než dvě hodiny.

Whitehead hnal koně, až mu začala odlétávat pěna od huby, ale dívku už nedohnal.

Kletby mu pomohly stejně tak málo jako výčitky, že ještě večer nenavštívil Hamiltona a nepodíval se tomu děvčeti na zoubek.

Nechtěl jet zpátky za Hamiltonem. Jestli byla ta dívka Wardovou špionkou a Ward tak díky ní věděl, že on, Whitehead, vyrazil do Maycoby, pak na tom rozhovor s Hamiltonem nemohl nic změnit.

Whitehead byl rád, že v noci hovořil aspoň s Colimou. Ten mu sdělil jméno jednoho Mexičana, který žil v Maycobě a který indiánům už několikrát pomohl a dal jim cenné informace. Oni mu za to platili zlatem.

Dívčinu hnědou klisnu nikde ve vesnici neviděl. Zřejmě však již byla někde ustájená.

U chat pod strmou skalní stěnou se nic nehýbalo, když byla rakev s mrtvým hospodským ukládána do mělkého hrobu. Whitehead hodil své myšlenky za hlavu. Nemohl tam dřepět věčně.

Přiběhl zpět ke svému morganovi, kterého nechal stát ve stínu jedné skály. Rozhodl se, že se podívá do vesnice.

Ještě jednou hřebce pohladil po nozdrách a dal mu napít z klobouku. Zde ve stínu mohlo to zvíře vydržet celý den.

Naštěstí vesnice neležela uprostřed rozlehlého údolí. Několik domů stálo až těsně u svahu vedoucího k náhorní plošině. Chtěl vědět, kde jsou mulat a jeho dva kumpáni, ale bylo mu jasné, že pátrání po nich by bylo příliš riskantní. Nejdřív chtěl hovořit s mužem, jehož jméno mu sdělil Colima.

Věděl, že tento člověk žije v patrovém domě vedle kostela. V přízemí měl obchod, ve kterém se dalo koupit všechno potřebné k životu.

Whitehead přešel liduprázdnou ulici. Letmo pohlédl na plazu, ale po pistolnících z Corazon de Jesus nikde ani stopy.

Whitehead se plížil podél zídky jedné ohrady, až dorazil k malé brance, kterou mu popsal Colima.

Zatlačil na ni a vklouzl dovnitř. Pak ji tiše zavřel. Tu zařinčel řetěz, načež se ozvalo tlumené kňučení psa. Vytáhl nůž, otočil se a spatřil vlčáka. Pes cenil zuby a trhal řetězem, který byl natažený přes celý dvůr.

Dveře domu se náhle otevřely a za vlčákem se objevil malý Mexičan.

V rukou držel brokovnici, kterou Whiteheadovi mířil na břicho.

V jeho černých očích se zračila otázka. Od lesklých, napomádovaných nebo olivovým olejem umytých vlasů se odrážely paprsky slunce.

„Co tu chceš?“ otázal se nedůvěřivě.

Whitehead sklonil ruku s bowie knifem.

„Chci s vámi mluvit, seňore Marciale,“ řekl Whitehead. „Poslal mě za vámi Colima, ten Yaqui.“

Mexičan sebou trhl. Rozhlížel se, jako by se bál, že ho někdo poslouchá. Energickými slovy zahnal vlčáka od dveří a kývl na Whiteheada.

Ten přišel ke dveřím a zmizel v domě. Mexičan za ním honem zavřel. Brokovnici opřel o zeď a prošel kolem Whiteheada do velké místnosti plné nejrůznějších věcí.

Whitehead musel sklonit hlavy, protože ze stropu visely koše, petrolejové lampy, baňaté láhve a další věci.

Uprostřed místnosti se Mexičan zastavil a pohlédl na Whiteheada. V očích měl ještě stále podezíravý výraz. Podal Whiteheadovi ruku a řekl: „No? Kde je zlato?“

„Jaké zlato?“ otázal se Whitehead.

Mexičan sebou trhl.

„Tak chceš informace, nebo ne?“ zavrčel Marcial a pohlédl kamsi za Whiteheada. Očividně litoval toho, že teď nemá po ruce brokovnici.

„Samozřejmě že chci informace,“ řekl Whitehead. „Jenže já nejsem Yaqui. Nemám žádné zlato.“

„A čím mi chceš zaplatit?“

Whitehead se zazubil. „Svým mlčením. Neřeknu seržantu Wardovi o tom, že jsi špeh Yaquiů a že sis tak vydělal hezkou hromádku zlata.“

Mexičan zbledl.

„Ty ses zbláznil,“ zašeptal. Pomalu ucouvl zpět, až narazil do prodejního pultu.

Whitehead poznal, že jeho slova Mexičana nepřesvědčila, takže zvedl nůž, jehož čepel se zaleskla ve slunečních paprscích, které tam pronikaly dveřmi.

Mexičan natáhl ruku přes pult po noži, který ležel na jakýchsi látkách.

Whitehead k němu přiskočil a levou rukou jej chytil za límec.

Mexičan se silně potil. Ustrašeně hleděl na Whiteheada.

„Co chcete vědět?“ zeptal se.

„Všechno,“ odvětil Whitehead. „Chci vědět, co se v této díře děje. Chci vědět, jak by bylo možné si promluvit se Sandovalem Quemadem, aniž bych se dostal na mušku Wardova koltu. A chci vědět, kdo je ta malá přítelkyně Roscoe Hamiltona.“

Mexičan byl bledý jak stěna jeho domu. Třásly se mu rty.

Whitehead zesílil sevření jeho krku.

„Hned vám to řeknu,“ hlesl obchodník. „Povím vám všechno, co vím!“

+ + + + +

Nevěděl toho moc. Většinu už Whitehead slyšel od Hamiltona a indiánů. Jen jméno Roscoeovy přítelkyně Whiteheada poněkud překvapilo.

Jmenovala se totiž Consuela Quemadová.

Byla dcerou správce Corazon de Jesus. Mexičan mu nedokázal říct, zda její otec ví o jejím románku s Hamiltonem.

„Sám jsem se to dozvěděl teprve včera,“ poznamenal Marcial. „Viděl jsem je naproti v Sanchezově cantině, když jsem se chtěl jít podívat na jeho rakev. Líbali se. Hned jsem se klidil, aby si mě nevšimli.“

„Quemado sem nikdy nejezdí?“ otázal se Whitehead.

Mexičan zavrtěl hlavou. „Viděl jsem ho v Maycobě jen jednou jedinkrát, a to když tu před třemi lety očekával dona Ignacia. Žije jako poustevník nahoře ve svém domě. Podle toho, co jsem slyšel, k němu smí jen seržant Ward.“

„Který dům to je?“ otázal se Whitehead.

„Proč se radši nezeptáš mě, ty bastarde?“ ozval se pisklavý hlas od dveří.

Whitehead se ohlédl a spatřil ve dveřích temný stín. Mulat držel v každé ruce revolver a zubil se. Whitehead viděl jen bělma jeho očí a zuby.

Mexičan, kterého Whitehead ještě pořád držel pod krkem, začal ječet, když Canari Laroche zvedl revolver.

Whitehead reagoval instinktivně. Věděl, že od mulata nemůže čekat žádné slitování. Prudce odstrčil Mexičana stranou.

Ze dveří vyšlehl plamen. Marcial to koupil.

Whitehead zahlédl jen mimoděk pohyb vlevo v malém okénku. Vrhl se na pult, převalil se po něm, a když seskočil na druhou stranu, zaduněla brokovnice, načež se sekané olovo zavrtalo do zděného pultu.

Bleskurychle tasil svůj armádní kolt, odplazil se kousek dál a rychle vyhlédl zpoza pultu.

Černoch tam již nebyl. Whitehead musel přivřít oči, když pohlédl do ostrého slunečního svitu ve vchodě. Otočil se doleva.

Střelec s brokovnicí již znovu nabil a opět její hlaveň strčil do okénka. Příliš pozdě poznal, že míšenec za pultem vstal. Vykřikl a chtěl odskočit, ale Whiteheadova kulka byla rychlejší.

Při zásahu zvedl brokovnici a reflexivně zmáčkl spouště obou hlavní. V místnosti se ozvala ohlušující rána. Sekané olovo se zarylo do nízkého stropu, roztříštilo láhve a roztrhalo koše. Věci pověšené na stropě se houpaly, jako by v obchodě právě zuřil orkán.

Whitehead chtěl otevřít dveře do dvora, ale v posledním okamžiku si vzpomněl na vlčáka. Otevřel je tedy velmi opatrně.

Vlčák už na něho čekal. Okamžitě na Whiteheada skočil.

Ten jeden krok ustoupil a uviděl, že řetěz, ke kterému byl pes přivázán, se natáhl. Whitehead k rafanovi rychle přikročil a udeřil ho pažbou armádního koltu do hlavy. Vlčák se svalil na zem a zůstal ležet.

Whitehead si všiml Marcialovy brokovnice, jež byla opřená o zeď. Nepřemýšlel dlouho. Strčil kolt zpátky do pouzdra, chopil se brokovnice a vyrazil ze dvora.

Když mezi dvěma domy vyběhl na ulici, uslyšel mulatův ječivý hlas.

„Vyj diven, ty bastarde! Čekám na tebe, ty zbabělý skunku!“

Whitehead se zastavil na rohu domu a vyhlédl od něj. Canari Laroche stál uprostřed plazy. Revolvery měl již znovu v pouzdře a za opaskem.

Whitehead by neměl nic proti tomu si to s ním rozdat podruhé. Věděl však, že v Maycobě je ještě jeden pistolník a že by bylo sebevraždou postavit se mu, aniž by věděl, kde je jeho třetí kumpán.

Whitehead přešel ulici. Laroche ještě pořád stál u dveří domu, v němž se podle jeho názoru stále skrýval Whitehead. Jeho pisklavý hlas se chvěl, když chrlil novou dávku kleteb a urážek, kterými chtěl svého soka vyprovokovat.

Whitehead přemýšlel, kde by se mohl skrývat onen třetí pistolník.

Kdyby chtěl Whiteheada vyřídit ze zálohy, musel by si vybrat nějaké vhodné místo.

Přímo naproti kapličce stála cantina Enriquého Sancheze.

Whitehead se zorientoval, načež se vydal přes pusté dvory několika budov. Několik Mexičanů, kteří ho viděli, bleskově zmizelo ve svých domech. To se Whiteheadovi hodilo.

Přiběhl k zadní straně cantiny a uviděl, že dveře do dvora jsou otevřené a visí ve vyviklaných pantech. Sanchez se už hodně dlouho před svou smrtí o svůj dům nestaral.

Canari Laroche již nekřičel. Pravděpodobně poznal, že si jen zbytečně namáhá hlasivky. Whitehead doufal, že mulatovi ještě chvíli potrvá, než pochopí, že ho napálil.

Sevřel pevněji brokovnici a vlezl do cantiny, aniž se byť jen dotkl dveří visících v pantech. Přes podrážky svých mokasín cítil nerovnou udusanou podlahu. Pak se ocitl v ušmudlané kuchyni. Pokusil se při pohledu na chilli con carne nemyslet na to, že mu jej Sanchez vařil právě v této odpuzující místnosti, která si ani nezasluhovala název kuchyně.

Jelikož byla okenice zavřená, pronikalo tam jen slabé přítmí dveřmi do hospody. Ty byly rovněž otevřené. Whitehead viděl, že horní pant je vylomený.

Neslyšně se k nim přikradl a za pultem se přikrčil. Na rtech se mu objevil úsměv. Nemýlil se.

Třetí pistolník stál u vchodu a winchestrovku měl prostrčenou skrze zbytek korálků, které Canari nestrhl. Pozoroval dům vedle kapličky.

Whitehead se narovnal a vyšel od výčepního pultu. Jeho mokasíny nezpůsobovaly takřka žádný hluk. Zhruba čtyři yardy za pistolníkem se široce rozkročil. V pravé ruce držel Mexičanovu brokovnici, ukazováček měl přiložený na obou spouštích.

„Čekáš na mě, hombre?“ otázal se přátelským tónem.

Pistolník zkameněl. Ani sebou ne-trhl. Pak pomalu sklonil winchestrovku a postavil ji ke zdi vedle vchodu. Teprve potom se otočil. Ruce dal od těla, aby tak Whiteheada uklidnil.

Ten muž byl skoro stejně tak vysoký jako Whitehead. Měl zrzavé vlasy a bleděmodré oči. Jeho tvář byla poseta pihami.

Byl nervózní - přes předstíraný klid. Whitehead viděl, jak si olízl rty. Na levém boku mu z pouzdra trčel revolver.

Whitehead se zašklebil.

„Bravo, McNeale,“ řekl pobaveně, „co tě přivedlo do těchto končin?“

Pistolník mu neodpověděl. Lehce trhl levou rukou. Věděl, že jeho trik na Whiteheada nezabere, protože ho viděl při jednom pistolnickém souboji v El Pasu.

Bravo McNeal byl levák a uměl levačkou bleskurychle tasit, ačkoli

nosil kolt v pouzdře pažbou dopředu. Většina jeho soků předpokládala, že McNeal tasí pravačkou, takzvaným křížným tasením. Za tento omyl zaplatili životem.

McNeal vzdálil levou ruku od pasu a pomalu zavrtěl hlavou.

„Proti brokovnici bojovat nebudu,“ řekl zastřeným hlasem.

„Nemusíš proti mně bojovat,“ odpověděl Whitehead. „Chci si podat jenom Canariho Laroche. Když se budeš držet zpátky, tak se jednoho dne můžeme setkat v Texasu.“

McNeal posunul hlavu dopřed a vrhl na Whiteheada nedůvěřivý pohled.

„Jestli se budu držet zpátky, tak mě Elmo Ward nechá zemřít tisícem smrtí,“ opáčil McNeal.

Whitehead nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Co je s tebou, Bravo?“ otázal se. „V El Pasu jsi byl vždycky hvězda a tady hraješ třetí housle. O tom Elmo Wardovi už jsem slyšel. Prý to je pěkný drsňák. Ale že si necháš od takového padavky, jako je Canari Laroche, říkat, co máš dělat, to mi nejde do hlavy.“

„To je můj problém,“ zabručel McNeal.

Na plaze zapištěl mulatův hlas. Tentokrát sebou McNeal trhl.

„Hej, McNeale! Pojď ven, musíme toho bastarda najít! Asi se někde schoval pod postel!“

Whitehead zvedl brokovnici.

„Rozhodni se, Bravo,“ řekl chladně.

McNeal na něj několik vteřin hleděl, načež se mlčky otočil.

Whitehead k němu přiskočil a pažbou brokovnice jej udeřil do pravého spánku. Pistolník se svalil na zem jako pytel otrub.

Whitehead se sklonil nad něj a odepnul mu revolverový opasek. Spolu s winchestrovkou jej hodil do harampádí v kuchyni. Zařinčelo to.

Na plaze zapištěl Canari Laroche: „Sakra, co je s tebou, McNeale?“

Whitehead krátce pohlédl na omráčeného pistolníka.

Klidně oddechoval.

Whitehead otevřel hlavně brokovnice, vyňal z nich oba náboje, hodil je za pult a brokovnici do tmavého koutu cantiny. Pravou rukou vytáhl svůj armádní kolt.

Když vešel do vchodu, uviděl, že Canari Laroche kráčí ke cantině.

Whitehead přivřel oči a vyšel ven. Sluneční svit jeho oči navyklé na přítmí hospody oslepoval. Viděl, jak mulat otevřel ústa, aby něco řekl, když vtom jej spatřil.

Laroche se zarazil, trhl rukou po revolveru za opaskem, vytáhl ho a přikrčil se.

Ještě ani nestačil zvednout hlaveň, když Whitehead vystřelil.

Canari Laroche se mlčky zhroutil stranou a revolver pohřbil pod sebou.

Whitehead se chtěl uvolnit, ale tu jej varoval šramot za ním. Instinktivně se otočil a jen o chlup unikl kulce. Ve vchodě cantiny spatřil Brava McNeala. Pistolník držel v ruce dvouranný derringer. V jeho tváři se objevil škleb.

Whitehead vypálil ještě v pádu.

Bravo McNeal vystřelil také druhou kulku, ale již nedokázal namířit přesně. Jeho kulka se zaryla do podlahy před Whiteheadem - aby v tom samém okamžiku byl zasažen střelou z Whiteheadova armádního koltu.

Whitehead se rozhlédl. Nikde nikdo. Ulice i plaza zely prázdnotou. Pohlédl na chaty pod skalní stěnou a vyděsil se, když uviděl obláček zvířeného prachu.

„Whiteheade!“

McNeal již měl sílu jen na šeptání.

Whitehead se otočil a přistoupil k němu.

„Měls mě poslechnout, Bravo,“ řekl. „Pročs nezůstal v cantině?“

„Byla to vhodná příležitost,“ zašeptal. Sténaje dodal: „Ale to, žes mě a Laroche oddělal, ti nepomůže…“ McNeal se rozkašlal. „Ward už určitě jede na Conquistador muerto.“

Whitehead se ohlédl. Obláček prachu na svahu se již rozplynul, nyní se prach vznášel nad plošinou vedoucí k Hamiltonovu dolu.

Když se znovu otočil k McNealovi, byl již mrtvý.

Whitehead vyskočil a vyrazil úzkou uličkou ke stezce, po které se tam dostal z plošiny.

Bodalo ho v boku, když měl za sebou polovinu cesty, po čele se mu ři-nul pot a štípal ho v očích. Neustále hleděl k oblaku prachu, který se pohyboval směrem na jih.

Náhle spatřil bod pohybující se po strmém svahu. Zastavil si a pravou rukou si zastínil oči. Zahvízdl úžasem. Poznal jezdce.

Byl to Roscoe Hamilton!

Whitehead zaklel. Proč Hamilton prchá, pomyslel si? Musel přece vidět Elma Warda a jeho zabijáky!

Whitehead běžel dál. Věděl, že teprve až v sedle svého morgana bude moci přemýšlet nad tím, co dál.

Už necítil nohy, když dorazil k morganovi. Chvatně jej osedlal a vyšvihl se na něj.

Přivřenýma očima hleděl na jezdce, který nyní dorazil do údolí a cvalem mířil ke skalní stěně, pod níž byly chaty a vchod do dolu Corazon de Jesus.

Whitehead by nejraději jel za Hamiltonem, aby si s ním promluvil o jeho zbabělém útěku, ale věděl, že indiáni v Conquistador muerto potřebují jeho pomoc.

Otočil morgana a pobídl jej ostruhami do slabin. Hřebec vyrazil směrem k obláčku prachu, který se pomalu rozplýval.

+ + + + +

Rokle nebyla hlídaná. Whitehead v to doufal, protože pokud Elmo Ward nechal u Yaquiů v Corazon de Jesus jednoho nebo dva muže, neměl již nyní u sebe víc než devět pistolníků.

Na konci rokle Whitehead vůbec poprvé od odjezdu z Maycoby zastavil morgana. Jeho kůže byla poseta chuchvalci pěny.

Whitehead vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a seskočil ze sedla. Od strmých stěn se odrážela ozvěna vzdálených výstřelů.

Oddechl si. To, že se ještě střílelo, bylo dobré znamení. Znamenalo to, že Yaquiové se nenechali překvapit. Zřejmě dokázali včas varovat Chukuta.

Whitehead se usmál. Elmo Ward se přepočítal. Měl za to, že bude mít co do činění jen s dvaceti bezbrannými Yaquii - a teď stál proti více než stovce indiánů, kteří nebyli vyzbrojeni o nic hůře než jeho pistolníci. Nebude to dlouho trvat a Ward se vydá na útěk, pomyslel si Whitehead. Jenže netuší, že na jediné možné ústupové cestě je na něj přichystána past.

Whitehead zvedl winchestrovku a namířil na zakrslý keřík ocotilla nahoře na skalní stěně. Jeho ukazováček se pomalu dotkl spouště.

Ještě ani nedozněl třesk výstřelu, když se na stěně zablesklo a v následující vteřině vše s hukotem zahalil temný mrak. Výbuch vymrštil spoustu kamení. Jeden kámen velký jako hlava dopadl jen dvacet yardů od Whiteheada.

Morgan neklidně tančil. Whitehead měl co dělat, aby se dokázal vyšvihnout do sedla. Odjel padesát yardů zpátky a znovu se otočil.

Už si myslel, že exploze se minula účinkem. Potom však uslyšel tlumené dunění a připadalo mu, že se chvěje země. Morgan vyděšeně zařehtal a zapřel se široce rozkročenýma nohama.

Whitehead zatajil dech. Vypadalo to, že se do pohybu dal celý svah. Dunění přešlo v ohlušující rachot a burácení. Ze skály se uvolňovaly balvany velké jako domy, které pak padaly do rokliny.

Whitehead cítil otřesy, přestože seděl v sedle morgana. Balvany se nezadržitelně valily do údolí. Tlaková vlna s sebou nesla prach a písek.

Whitehead otočil koně a pobídl ho. Čím blíže byl svahu, na němž ležel Conquistador muerto, tím zuřivější byla přestřelka. Slyšel jekot indiánů a věděl, že jeho pomoc nepotřebují.

Náhle se před ním ozval dusot kopyt. Okamžitě zastavil morgana a tlakem stehen jej pohnal stranou.

Z ohbí rokliny se vynořili čtyři jezdci. Leželi na krcích svých koní a bezohledně je bodali ostruhami do slabin. Jeden z nich spatřil Whiteheada a vykřikl. Chtěl zvednout revolver, ale v tom okamžiku se mu do zad zabodl šíp.

Pistolník strnul v sedle a otevřel ústa bolestí. Whitehead viděl, jak se pokouší neztratit rovnováhu. Jenže to se mu nepodařilo. Jeho levá noha se uvolnila ze třmenu, načež se zřítil z koně a zůstal ležet v prachu.

Whitehead zvedl winchestrovku a zalícil. První střelou zasáhl koně posledního pistolníka. Podlomily se mu přední nohy a katapultoval svého jezdce ze sedla.

Zbylí dva muži si nyní také všimli, že se před nimi objevil nový nepřítel. Jeden z nich - podle Hamiltonova popisu to musel být Elmo Ward - prudce otočil svého šedáka. Vykřikl cosi na druhého jezdce a ten se okamžitě vydal za ním.

Whitehead se vrhl ze sedla morgana, když se pistolník rozjel proti němu a začal na něj střílet.

Whitehead dopadl a mrštně se převalil. Ještě během tohoto pohybu vypálil.

Pistolník se zřítil ze sedla, zatímco kůň cválal dál k oblaku zvířeného prachu, jenž se ještě stále valil z rokle.

Elmo Ward vystřílel zásobník své winchestrovky na indiány, kteří divokým jekotem hnali své poníky. Snesla se na něj sprška šípů, ale Elmo Ward zůstal jako zázrakem nezraněn. Naopak kulky z jeho winchestrovky si v řadách indiánů vybíraly svou krvavou daň.

Bylo to, jako by první řada poníků narazila do zdi. Za plného cvalu se jim podlomily přední nohy a nešťastná zvířata se hroutila do prachu. Další koně potom najeli do této chaotické vřavy a rovněž se nedokázali udržet na nohou.

Whitehead slyšel řehtání koní a výkřiky mužů, kteří se dostali pod jejich kopyta, a kousl se do spodního rtu. Opřel si winchestrovku o rameno a namířil na Elma Warda.

V tom okamžiku pistolníkovi došly náboje. Bleskově winchestrovku strčil do sedlového pouzdra a rychle otočil svého koně.

Whitehead vystřelil.

Viděl, jak sebou Ward trhl a přitiskl se ke krku svého koně. Ohlédl se a zablesklo se mu u boku. Ačkoli vzdálenost mezi ním a Whiteheadem činila skoro padesát yardů, minul jen těsně. Whitehead slyšel, jak se za ním kulka odrazila od skály.

Wardův sedák se točil v kruhu.

Pistolník nevěděl, co má dělat. Už si určitě všiml mraku prachu, jenž se valil z rokle. Nemohl vědět, co znamená, ale možná slyšel detonaci a tušil, co se stalo.

Whitehead pobídl morgana a vyrazil proti pistolníkovi. Pohledem zaregistroval, že dva indiáni si podali dalšího gringa, který spadl z koně. Vzali ho do kleští.

Elmo Ward se rozhodl uprchnout. Sedák zamířil k prachem zahalenému ústí rokle.

Whitehead zastavil morgana. Měl čas. Věděl, že Elmo Ward tam žádnou únikovou cestu nenajde. Jedině že by chtěl zával přelézt po svých a šedáka tam nechal. Jenže bez koně by proti Whiteheadovi a indiánům už teprve neměl šanci.

Z houfu indiánů vyjeli tři jezdci a vydali se k Whiteheadovi. V jejich čele jel Chukut. Jeho tvář ještě byla zrudlá bojovým opojením. V pravé ruce držel winchestrovku, kterou očividně vzal nějakému gringovi.

„Teď už nám chybí jen seržant Ward!“ triumfálně zvolal na Whiteheada. „Pojď, podáme si toho všivého gringa!“

Whitehead zvedl ruku.

„Počkej, Chukute,“ prohodil. „Ward nám neuteče. Roklí neodjede. Je zavalená.“

Chukut netrpělivě zavrtěl hlavou.

„To bylo zbytečné, Whiteheade,“ řekl. „Poslali bychom jek čertu i bez tebe.“

„O seržanta Warda se postarám sám,“ odvětil Whitehead. „Ty bys měl shromáždit své muže. Slíbili jsme Natanesovi, že osvobodíme jeho lidi z Corazon de Jesus.“

„Nejdřív musí zemřít seržant Ward! „zvolal Chukut.

„Kolik gringos měl celkem Ward s sebou?“ rychle se otázal Whitehead, aby odvedl rozhovor jiným směrem.

„Osm!“ odvětil Chukut s rozzářenýma očima. „Sedm je mrtvých a jediný, kterého jsme zajali živého, pocítí na vlastním těle naši pomstu i za všechny ostatní.“

„Proč s vámi není Roscoe Hamilton?“ zeptal se Whitehead.

Chukut na něj užasle pohlédl. Na Hamiltona Yaqui očividně nepomyslel.

„Celý den jsem ho neviděl,“ řekl a svraštil čelo. „Proč se ptáš? Víš o něm něco, co my nevíme?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Je to jenom domněnka,“ odvětil. „Myslím, že Roscoe Hamilton hraje hru, ve které manipuluje se mnou a s tebou stejně tak jako s Elmem Wardem a Sandovalem Quemadem. Proto chci seržanta Warda živého. Dostanu ho. Ty svolej své muže a připrav je na cestu na Corazon de Jesus. V Maycobě jsem musel zabít mulata a dva další pistolníky z Wardova oddílu. To znamená, že u dolu budou jen dva strážci. Přesto budeme postupovat opatrně. Nechci, aby ještě někdo ze tvých bratří zemřel.“

Chukut však energicky zavrtěl hlavou.

„Půjdu s tebou,“ řekl. „Bojovníky svolá Colima a on je také může vést ke Corazon de Jesus. Seržant Ward patří mně.“

Svlékl si svou bílou plátěnou košili a Whitehead na jeho zádech spatřil děsivé, krvavě rudé jizvy .

„Dobrá, Chukute,“ řekl. „Podáme si toho gringa společně.“

Chukut něco řekl jednomu z indiánů, kteří ho doprovázeli, a dal mu pokyny pro Colimu. Potom přijel k Whiteheadovi a oba se společně vydali k prachem zahalené rokli. V určitém odstupu za nimi jel další indián.

+ + + + +

Whitehead si musel přiznat, že Elma Warda podcenil. Ten muž byl houževnatější, než si myslel. Déle než dvě hodiny již lezli a šli po jeho stopách v nepřehledném terénu, jenž odděloval Hamiltonovo údolí od plošiny.

Elmo Ward měl výdrž. Nezlomilo ho, že musel prchat pěšky. Whitehead s Chukutem nalezl vedle jeho šedáka vysoké vaquerovské holínky, které obyčejně nosil. Pravděpodobně měl v sedlové kapse mokasíny nebo jiné boty vhodnější pro chůzi.

Když si Whitehead všiml i toho, že ve Wardově sedlovém pouzdře je jeho winchestrovka, začal ho považovat za vyřízeného. Ale mýlil se.

Koně předali indiovi, který je doprovázel, a řekli mu, ať je přižene druhou přístupovou cestou ke Corazon de Jesus.

Whitehead znaveně oddechoval. Také Chukut vypadal vyčerpaně. Jeho útěk na sever před dvěma týdny ho notně znavil a on ještě neměl čas se z toho vzpamatovat.

Kdyby Whitehead neviděl Wardovy stopy před sebou, byl by si již pomyslel, že ho někde minuli.

Whitehead vzhlédl k obloze. Slunce už se blížilo k západnímu obzoru. Zbývaly jim ještě tři hodiny světla, a kdyby do té doby Elma Warda nenašli, pak by Hamilton svou hru zřejmě přece jen vyhrál.

Whitehead hodně přemýšlel, když kráčeli po Wardových stopách nepřehlednou krajinou. Napadlo ho několik věcí, které si předtím neuvědomoval. Kroutil hlavou nad tím, jak mohl být tak slepý.

Pomyslel na Chukutovu zprávu o přepadení Conquistador muerto. Colima většinu svých lidí umístil u vchodu do dolu, ale ten nebyl prvním terčem útoku pistolníků. Zběsile stříleli na chaty Yaquiů, a když si všimli, že tam nikdo z Yaquiů není, tak ty ubohé příbytky podpálili.

Teprve potom přijeli ke vchodu do dolu. Tři z nich zamířili ke zchátralé kůlně, v níž Hamilton přechovával výbušniny. Přivítaly je však kulky a šípy Chukutových bojovníků. Seržant Ward se ještě jednou pokusil ztéci důl, ale když se i tam setkal se zničující střelbou, rozhodl se s třemi přeživšími pistolníky uprchnout.

Whitehead se Chukuta zeptal, zda se nikdo nesnažil přijet k Hamiltonovu domu. Hamiltonovo obydlí bylo koneckonců jedinou budovou v areálu dolu, kde se dalo něco uloupit. Ale možná se tam pistolníci chtěli podívat až po rozdrcení Yaquiů.

Whitehead vrtěl hlavou. Stále nechápal, co za těmi událostmi vězí. Že by chtěl Elmo Ward důl zničit? Ale proč? Pokud chtěl Quemado důl za každou cenu koupit pro dona Ignacia, pak by ho přece nevyhazoval do vzduchu.

Whitehead nad tím raději přestal přemýšlet. Musel počkat, až dostane Elma Warda na mušku svého revolveru.

Chukut do něj strčil a ukázal na skalní výběžek tyčící se nějakých pět set yardů před nimi. Wardovy stopy mířily přímo k němu.

„Už není daleko,“ řekl zadýchaný Yaqui. „Větřím toho gringa.“

„Možná jsem to jen já,“ odpověděl Whitehead s úsměvem.

Chukut zůstal vážný a zavrtěl hlavou.

„Cítím jeho strach,“ poznamenal.

Whitehead přikývl. Pomalu se dal do pohybu a po několika krocích začal klusat. Takto dokázal běžet celé hodiny, aniž se unavil.

Chukut zůstal za ním. Whitehead se několik ohlédl. Měl pocit, že Yaqui se drží zpátky záměrně.

Skalní výběžek bránil Whiteheadovi ve výhledu na plošinu, na niž brzy museli dorazit. Pak by měli výhled na míle dokola a museli by Elma Warda spatřit.

Náhle se Whitehead zarazil a instinktivně uhnul stranou. Uslyšel hvízdnutí kulky, která proletěla těsně kolem jeho hlavy, vrhl se k zemi a pak překvapeně pohlédl na skalní výběžek, na němž se zablesklo.

Co to bylo? Ta skála byla ještě skoro sto yardů daleko. A s revolverem by Ward nikdy nemohl střílet tak přesně. Kde mohl vzít pušku?

Třeskla druhá rána a kulka zvedla těsně vedle něj fontánku prachu a písku.

Whitehead se zaposlouchal do ozvěny toho výstřelu. Znělo to jako revolver, ale na takovou dálku se přece s koltem tak přesně střílet nedá!

Rozhlédl se. Chukut nikde. Whitehead sevřel rty. Náhle se cítil jako malý hloupý chlapec. Zlobil se sám na sebe. V následujícím okamžiku odhodlaně vyskočil a bez ohledu na další kulky, které létaly kolem něj, se rozběhl ke skalnímu výběžku. Využíval výhod terénu a obratně kličkoval.

Střelba náhle ustala. Whitehead počítal výstřely. Bylo jich šest. Oběhl skálu a dorazil k ní zhruba dvacet yardů od místa, na němž uviděl záblesky výstřelů.

Teď znovu spatřil Chukuta. Yaqui se plížil skalním žlabem, ale stále byl více než padesát yardů od skály.

Whitehead se usmál. Yaqui si vybral špatnou stranu. Pokud chtěl Warda polapit, pak by musel překonat rovinu o délce přibližně dvaceti yardů, a to by při Wardových střeleckých schopnostech byla čirá sebevražda.

Whitehead se o Chukuta dál nestaral. Soustředil se na Warda. Pomalu obcházel skálu. Slyšel tiché cvaknutí. Ward zaklopil bubínek svého koltu zpátky do rámu.

Když Whitehead vyšel zpoza skály, držel v ruce svůj armádní kolt.

Elmo Ward právě vystrčil hlavu z úkrytu a uštvaně se rozhlížel. Potom objevil Yaquiho, jenž se skutečně odvážil přeběhnout prostranství před skalním výběžkem. Chukut vypálil od boku. Jeho tvář byla zkřivena do zarputilé grimasy.

Elmo Ward zvedl svou zbraň. Whitehead viděl, že to je kolt s přišroubovanou pažbou z pušky. Teď už chápal, proč Ward mohl tak přesně střílet i na takovou vzdálenost.

Ward se přikrčil, protože Chukut po něm několikrát vystřelil. Kulky z jeho winchestrovky se odrážely od skály.

Whitehead tiše zaklel, protože taková odražená střela mohla zasáhnout i jeho. Přesto Warda nespouštěl z očí a když chtěl zalícit, ostře zvolal: „Jestli to zmáčkneš, je po tobě, Warde!“

Elmo Ward, který právě chtěl vyskočit a zastřelit Yaquiho, sebou trhl, jako kdyby ho uštknul chřestýš. Ztratil rovnováhu a posadil se na zadek. Neodvážil se otočit na Whiteheada. Se zvednutou hlavou hleděl k okraji balvanu, za nímž se skrýval a zpoza něhož se každým okamžikem musel vynořit Chukut.

Whitehead se narovnal, aby ho indián mohl vidět. Přistoupil k Wardovi a právě když mu vyrazil revolver s přišroubovanou pažbou z rukou, se přes skalku s divokým výkřikem přehoupl Chukut. Na přivítanou gringa udeřil hlavní winchestrovky do břicha.

Ward se sklonil bolestí a zasténal.

Whitehead odhodil jeho revolver pryč.

„Já jsem ho dostal, Chukute,“ řekl klidným hlasem. „Je to můj zajatec.“

Yaqui nereagoval. Jiskřilo se mu v očích a Whitehead viděl, že je ve svém hněvu odhodlán zmáčknout spoušť.

„Ještě ho potřebujeme, Chukute,“ rychle prohodil. „Řekne nám, kdo mu dal příkaz napadnout tvé bratry v Conquistador muerto.“

„ Ten bílý ksindl by nám j en lhal!“ vykřikl Chukut. „Zabiju ho, ať už nemůže mučit Yaqiue.“

Elmo Ward se ohlédl. Jeho tvář byla pokřivena bolestí, byl celý zpocený. Měl strach, ale byl dost tvrdý na to, aby takový pocit dokázal potlačit.

„Budu mluvit jenom tehdy, když toho Yaquiho pošleš k čertu, míšenče,“ zavrčel tlumeně. „Ten chlap mě tak jako tak oddělá. Proč bych vám měl něco vyprávět?“

Chukut jej znovu udeřil hlavní winchestrovky do břicha. Ward tiše zasténal a zhroutil se na zem.

Chukut od omráčeného Warda odstoupil.

„Měl bys přivést naše koně,“ poznamenal tiš Whitehead.

Chukut sklonil hlavu a neodpověděl. Whitehead tušil, co teď cítí. Pomyslel na jizvy na jeho zádech.

„Životy tvých bratrů, kteří jsou zakovaní v dole, jsou důležitější než tvá pomsta,“ připomenul mu Whitehead.

Chukut zvedl hlavu. Dlouze hleděl na Whiteheada, načež přikývl. „Jdu pro koně. Ale nezabiješ ho, že ne?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Promluvím si s ním,“ řekl.

Chukut se otočil. Po několika krocích se dal do lehkého klusu a za pár minut z něj už byl jen malý bod na plošině.

Whitehead mezitím osekal malou borovičku a vyrobil z ní čtyři kolíky. Potom ještě stále omráčeného Elma Warda odvlekl do písečné doliny, zatloukl ty čtyři kolíky do země a přivázal k nim Warda za ruce a za nohy.

Pak se posadil a pozoroval, jak se jeho zajatec pomalu probírá.

Chvíli to trvalo, než si Ward všiml, že se nemůže hýbat. Pak začal křičet a trhat koženými řemínky, kterými byl připoután ke kolíkům, ale jen do té doby, než zjistil, že si je tak jen zadírá hlouběji do masa.

Rozhlédl se. Když uviděl, že Yaqui tam není, chvíli mlčky hleděl na Whiteheada. Pak začal pohybovat rty a Whitehead měl co dělat, aby porozuměl jeho slovům.

„Kde je ten rudý pes?“ otázal se ho.

Whitehead se usmál. „Neměl bys zapomínat na to, že i já jsem z půlky indián, Warde.“

„Co ode mě chceš vědět, míšenče?“

„Ty mi něco chceš říct?“

Elmo Ward se usmál. To je v jeho situaci hodně drsné, pomyslel si Whitehead.

„Co kdybychom spolu udělali takový malý obchod?“ zeptal se Ward. Nepřítomnost Yaquiho mu očividně vlila krev do žil.

„Nejsi v postavení, ve kterém bys mohl s někým uzavírat obchody, Warde,“ řekl Whitehead.

„Mohl bych ti vyprávět spoustu věcí, o kterých se ti ani nesní, míšenče.“

„Například?“ otázal se Whitehead. „Že pracuješ pro Hamiltona?“

Tím udeřil hřebíček na hlavičku. Whitehead spokojeně pozoroval, jak Ward, kterému se pomalu vracela barva do tváře, zase zbledl.

„Kdo - odkud to víš?“ rozpačitě se zeptal pistolník.

„Trochu jsem přemýšlel, Warde,“ odvětil Whitehead. „Jednali jste s ním nějak moc jemnocitně. Canari Laroche se před ním klidil se staženým ocasem, když ho Hamilton vyhnal z cantiny. Přitom měl všechny důvody pro to, aby se na něj zlobil.“

„Canari je idiot,“ zamumlal Ward.

„Byl to idiot,“ opravil ho Whitehead. „Teď je mrtvý.“

Ward přivřel oči. „Tys ho oddělal? A Kenna a McNeal? Co je s nimi?“

Whitehead pokrčil rameny. „No prostě se přecenili. Měls tam na mě čekat s celou smečkou.“

Ward si odplivl.

„Hamilton to tak chtěl,“ řekl. „Naráz měl naspěch, chtěl to mít co nejdřív za sebou. Měli jsme Conquistador muerto vyhodit do vzduchu a pár indiánů…“ Zakoktal se, načež začal nadávat. „Ten parchant musel vědět, že u toho dolu už není jenom dvacet horníků! To prase! Chtěl, abychom tam všichni zhebli! Asi počítal i s tím, že Canariho a ty dva odděláš!“

„Proč?“ zeptal se Whitehead.

Elmo Ward si olízl rty.

„Co mi dáš za to, když ti to řeknu?“ otázal se zkoumavě.

Whitehead vstal.

„Co bys chtěl?“ odpověděl mu otázkou.

„Pusť mě!“ rychle odvětil Ward. Viděl, že to je jeho poslední šance a nechtěl ji propásnout.

Whitehead ho však hned připravil o iluze. „Ani náhodou, Warde. Jestli mi neřekneš, jakou hru tu Hamilton hraje, tak se to dozvím sám od Hamiltona, od jeho přítelkyně nebo dokonce od jejího otce. Teď, když jsi vyřízený, už nebude tak těžké ho poctít návštěvou.“

Přistoupil k Wardovu revolveru a zvedl jej.

„Počkej, míšenče!“ vykřikl Ward. „Povím ti to, když rychle ukončíš mé trápení!“

Whitehead ho neposlouchal. Otočil se a dal se do běhu. Slunce ještě stálo nad obzorem. Do setmění mohl urazit pěkných pár mil.

Hodně dlouho slyšel Wardův řev. Vypadalo to, že pistolník se bojí samoty.

+ + + + +

„Zaútočíme,“ řekl Chukut nenávistí prosyceným hlasem. „Dobrá, několik nás zemře, ale za denního světla nemáme šanci vůbec.“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Počkejme do rána, Chukute,“ odvětil tiše. „Kdybychom teď zaútočili a začali střílet, tak bychom tím Quemada a Hamiltona jen varovali. Oni jsou hlavní mozky v této hře. Jestli nám uniknou, tak v Sierra Tahamura mír nikdy nezavládne.“

Chukut sevřel pěsti.

„Nemůžu déle čekat,“ zašeptal „Má nenávist mě dusí.“

Whitehead pohlédl na východní horizont, kde nad vrcholky sierry již začala šednout obloha. Věděl, že už Chukuta nezadrží. Zabránil mu zabít Elma Warda, a tak nyní indio musel nalézt nový ventil pro svou nenávist.

Leželi tam už více než šest hodin - zhruba sto yardů od ústí dolu. Skalní stěna nad ním výhružně čněla k nebi. Odtud se zdála být ještě vyšší než z vesnice.

Yaquiové, Tarahamurové a Mayové se rozmístili po svahu. Whitehead, Chukut a Colima se k ústí dolu připlížili nejblíže. Seděli ve stínu jednoho z domů, které obývali pistolníci seržanta Warda. Teď zely prázdnotou.

Dva z nich museli být v dole, pravděpodobně hlídali jeho vchod.

Whitehead pomyslel na Elma Warda. Doufal, že pouta a kolíky vydrží, než se vrátí.

Včerejšího večera běžel až do setmění, pak uslyšel dusot koně a zapískal. Řehtáním mu odpověděl jeho morgan.

Když k němu Chukut přijel i s jeho hřebcem, hned se ptal na Warda. Měl sto chutí vyjet za ním, ale Whitehead mu připomenul úkol, který mu dal Natanes.

Přijeli k houfu indiánů, který se mezitím rozrostl na více než sto padesát bojovníků. Whitehead je rozdělil po svahu a jednu skupinu o dvaceti mužích poslal k vesnici, aby tam odrazili případný útok.

Oddechl si, když v ohradě za velkým domem správce domu spatřil Hamiltonova poníka. Byla tam i seňoritina hnědá klisna. Whitehead se usmál. Měl je tu všechny pohromadě a za ranního šera tak mohla past spadnout.

V Quemadově domě se již nesvítilo.

Teď už nebylo nic, co by Yaquiho mohlo zastavit.

Whitehead na něj pohlédl a přikývl.

„Dobrá, Chukute,“ řekl. „Zaútočíme. Ale ne se všemi bojovníky a ne s humbukem. Připlížíme se tam a pokusíme se ty dva pistolníky tiše zneškodnit.“

Yaqui na něj chvíli hleděl svýma černýma očima. Pak si olízl rty a řekl: „Jestli se nebojíš smrti, pak věz, že já též ne.“

Whitehead si odepnul revolverový opasek a podal ho Colimovi. Potom přezkoušel, jak mu sedí bowie knife v pochvě.

Chukut váhal, ale pak Colimovi podal winchestrovku. Nato vytáhl dvacet coulů dlouhý tesák a zajiskřilo se mu v očích.

„Za smrt mých bratří!“ zašeptal.

„Za smrt tvých bratří,“ řekl Whitehead.

Pak se vydali ze stínu domu k ústí dolu. Bylo to jen padesát yardů, ale prostranství před vchodem do dolu bylo rovné a přehledné, a pokud by oba pistolníci dávali pozor, mohli Whiteheada a Yaquiho odstřelit jako králíky.

Běželi až ke skalní stěně a u ní se vrhli k zemi. Nekonečně pomalu se pak plazili dál. Byli při tom naprosto tiší.

Čím více se blížili k vysokému ústí vchodu do dolu, tím byl Whitehead jistější. Ústí bylo podepřeno mocnými trámy.

Bez úhony se dostali až před vchod. Zela před nimi temná štola. Nebylo vůbec nic vidět.

Whitehead už se málem dotkl jednoho z trámů, když tu sebou trhl. Ohlédl se na Chukuta a uviděl při tom, že se v Quemadově domě rozsvítilo světlo. Za jedním z oken se mihotal plápolavý plamen svíčky..

Whitehead se odhodlaně plazil dál. Věděl, že si musí pospíšit. Každá minuta, kterou potřebovali ke zneškodnění stráží, mohla stát život někoho z indiánů.

Bez problémů se vplížili do temnoty dolu. Chukut byl nyní vedle Whiteheada. Pokusili se počkat, až si jejich oči přivyknou na tmu, ale to bylo nemožné. Neviděli ani vlastní ruce, když si mávli před očima.

Whitehead strčil do Chukuta a zašeptal mu, že se má plazit doprava.

V tom okamžiku se v temnotě zablesklo. V záři výstřelu Whitehead spatřil vousatou tvář jednoho z gringů.

Uslyšel Chukutův výkřik. Chvatně se převalil a zvedl nůž. Bylo však již pozdě. Ústí dolu znovu zahalila temnota a pistolník po výstřelu určitě hned odskočil.

„Napravo od tebe, Tatume! „ozval se čísi hluboký hlas. „Dávej pozor, je tam ještě jeden!“

Znovu se zablesklo. Whitehead ucítil na krku závan po kulce. Tentokrát reagoval okamžitě. Jeho bowie knife zasvištěl vzduchem, načež se ozval výkřik následovaný mnohonásobnou ozvěnou.

Whitehead vyskočil. Věděl, že se musí dostat do hloubi dolu, aby jeho postava nebyla vidět proti světlejšímu ústí. Uslyšel jakýsi šramot a vrhl se na zem.

Třeskl třetí výstřel. Znovu se ozval Chukutův výkřik. Jeho hlas zněl zmučeně. Whitehead věděl, že Yaqui musí být těžce raněn.

Pistolník, který vypálil na Chukuta, se nacházel na stejné úrovni jako Whitehead. Ten muž zřejmě viděl jen stín Yaquiho. Také Whitehead viděl indiána, jenž klečel na zemi a nehýbal se.

Whitehead udělal několik dalších kroků směrem do hloubi dolu. Nevěděl, jak těžce je zasažen druhý pistolník. Nemohl riskovat, že by ho ten muž trefil.

„Co je s tebou, Tatume?“ otázal se hluboký hlas chlapa, který poranil Chukuta. Nedostal odpověď.

Whitehead viděl podle jeho stínu, že se znovu otočil směrem ke vchodu, a když zvedl ruku s revolverem, vrhl se na něj.

Bez jediného zasténání se pistolník skácel k zemi. Whitehead slyšel zvonivý zvuk, který způsobil revolver, když dopadl na kámen.

Zadýchán tam stál a naslouchal, co dělá druhý gringo. V ústí dolu nastalo ticho. Pouze z hloubi štoly se ozývalo nějaké mumlání a po chvíli začal Chukut nahlas sténat.

Whitehead bez ohledu na možnost, že ti dva gringové jsou ještě bojeschopní, zapálil sirku. Ve svitu jejího plamínku uviděl, že oba pistolníci jsou již na pravdě boží.

Jeho pohled sklouzl k řadě lamp stojících na jakési římse. Přistoupil k nim a jednu z nich zapálil. Její světlo zalilo prostornou podzemní chodbu, z níž vedlo několik štol.

Našel svůj nůž a rozběhl se zpátky k Chukutovi.

Yaqui ležel na boku. Levé rameno měl zbrocené krví. Celá levá polovina košile byla od krve. Druhá kulka ho zasáhla do stehna, které mu roztrhla od kyčle skoro až po koleno. Když k němu Whitehead přišel, lehce se nadzvedl.

„Zvládls je?“ zeptal se ho tichým hlasem.

„Jsou mrtví,“ odpověděl Whitehead. „Můžeme osvobodit tvé bratry.“

Chukut klesl na zem. „To je dobře,“ zašeptal. „Zavolej Colimu, ať zaujme mé místo,“

Whitehead přikývl. Viděl, že Chukut ztratil hodně krve. Bez pomoci by zemřel.

Whitehead vyběhl ven a zavolal na Colimu. Indián se váhavě odlepil ze stínu domu a přikrčen se rozběhl k němu.

„Zabili jste je?“ otázal se ho, když k němu dorazil a podal Whiteheadovi revolverový opasek. „Slyšel jsem tlumené zvuky. Znělo to jako výstřely.“

Whitehead na něj užasle pohlédl.

„To ty výstřely venku nebyly slyšet zřetelně?“ zeptal se ho.

Colima zavrtěl hlavou, a než mohl položit další otázku, vysvětlil mu Whitehead, co se stalo. Zatímco Colima svolal další indiány a pak se postaral o Chukuta, připnul si Whitehead revolverový opasek a pohlédl k domu Sandovala Quemada. Už se tam svítilo i ve druhém okně. Za ním se pohybovaly dva stíny.

I tam tedy někdo musel uslyšet byť ztlumené výstřely v dole. Whitehead se zazubil a rozhodným krokem se vydal ke Quemadovu domu.

Bylo načase položit Roscoe Hamiltonovi několik otázek.

+ + + + +

Whiteheadovi nedalo moc práce nožem otevřít dveře. Na široké chodbě zamířil doleva.

Zvenčí tam nahlédl oknem a uviděl Hamiltona a malého, plešatého Mexičana.

Nyní uslyšel jejich hlasy. Hamilton energicky hovořil, jako by Mexičana musel o něčem přesvědčovat.

Whitehead na okamžik zaváhal. Ptal se, kde je Consuela Quemadová, správcova dcera a Hamiltonova milenka, ale kromě hlasů obou mužů nic neslyšel.

Chopil se armádního koltu a postavil se před dveře. Levou ruku položil na kliku a pomalu ji zmáčkl. Dveře nebyly zamknuté.

Ještě jednou se nadechl a prudce otevřel dveře. Udeřily do zdi a on vešel s koltem v ruce do správcovy kanceláře. Mířil na Hamiltona, který se otočil a nyní na něj hleděl jako na zjevení.

Whitehead jej nespouštěl z očí, ale stačil pohlédnout také na Quemadu.

Mexičan vyskočil za svým psacím stolem a vrhl na něj hněvivý pohled.

„Co to má být, seňore?“ otázal se hlubokým, zvučným hlasem. „Kdo vám dal právo proniknout sem jako bandido?“

Whitehead viděl, že Mexičanovo překvapení není předstírané. Ten muž nevěděl, koho má před sebou, ačkoli o tom v podstatě už musel být informován.

„Kde je seržant Ward?“otázal se ostře Quemado.

Whitehead se usmál a kývl na Hamiltona. „Zeptejte se svého obchodního partnera,“ odvětil.

„Co - jak to?“ Mexičan byl z toho nenadálého vývoje situace překvapený. „Myslel jsem, že Ward už se dávno vrátil z cesty do hor. Jak by seňor Hamilton mohl vědět, že seržant Ward…“ Odmlčel se a pohlédl na Whiteheada.

„Copak vám nevyprávěl, že seržant Ward a jeho lidé se včera pokusili vyhodit Conquistador muerto do vzduchu a zabít jeho Yaquie?“

„Cože?“ Sandoval Quemado nechápal.

„Poslouchejte, Whiteheade!“ vyštěkl Hamilton, který dočista zrudl, „to jsou nepodložená tvrzení! Vysvětlím vám, co jsem…“ koktal, přičemž se pokusil na Whiteheada mrknout.

Ten ho krátkým pohybem ruky umlčel.

„Měl byste mi toho vysvětlit mnohem víc, Hamiltone,“ řekl chladně. „Pokusil jste se mě zatáhnout do své špinavé hry, ale já jsem si včas všiml, o co tu jde.“ Přistoupil k psacímu stolu a chopil se listu papíru, jenž ležel před Quemadem. „Smím se na to podívat?“

Mexičan na Whiteheada hleděl s otevřenými ústy. Zdálo se, že chce něco říct, ale pak zase ústa zavřel.

Whitehead namířil kolt na Hamiltona, než začal číst.

„Kupní smlouva na Conquistador muerto,“ řekl. „Aha. Tady dole stojí, že vy, seňor Quemado, převezmete také stříbrné pruty v hodnotě dvou set tisíc dolarů, kterou jsou v tavírně v Ocampu.“

Whitehead viděl, jak se Hamiltonova ruka blíží k pažbě jeho revolveru.

„Jen to zkus, Hamiltone,“ s úsměvem řekl Whitehead. „Svou hru jsi prohrál. Jestli se jen dotkneš toho koltu, je po tobě.“

Hamilton zvedl ruce. Ve tváři se mu zračilo napětí. Horečně se pokoušel nalézt nějaké východisko, ale žádné nenacházel.

Sandoval Quemado překonal svůj počáteční šok. Chtěl vyjít zpoza stolu, jenže Whitehead ho zarazil.

„Zůstaňte, kde jste, Quemado,“ řekl.

„Sakra, chci vědět, co se to tu děje!“ vykřikl muž. „Jak můžete tvrdit, že seržant Ward, jeden z mých lidí, chtěl nechat Conquistador muerto vyhodit do vzduchu?“

„Ward nebyl váš člověk,“ opáčil Whitehead. „Pracoval pro Hamiltona tak jako všichni ostatní pistolníci na vaší výplatní listině.“

Quemado polkl. Těkal pohledem mezi Whiteheadem a Hamiltonem. „Co… jak…“ Náhle ztratil řeč.

„Hamilton vám chtěl Conquistador muerto pustit už od začátku, „ řekl Whitehead.

„Ale to je přece nesmysl!“ Quemado si z kapsy kalhot vytáhl květovaný kapesník a otřel si jím krůpěje potu na čele. „Už před rokem jsem mu nabídl koupi a on odmítl!“

„Vy jste ten důl chtěl koupit? Aniž byste se na něj podíval?“ tázal se Whitehead.

„Samozřejmě že ne!“ rozhořčeně opáčil Quemado. „Za koho mě máte? Měl jsem tu už jednoho geologa, ale když seňor Hamilton odmítl, musel jsem ho poslat pryč.“

„A dnes ten důl chcete koupit jen tak?“

„Seňor Hamilton je na dně,“ řekl Quemado. „Od povstání tady v Corazon de Jesus se indiáni dají přimět k práci jen násilím a seňor Hamilton nemá lidi, kteří by na indiány dohlíželi…“ Jeho hlas byl stále tišší. Whitehead na něm viděl, že mu začínají docházet temné souvislosti, které mu nastínil. „Ward chtěl Conquistador muerto vyhodit do vzduchu?“ otázal se. „Odkud to víte? Vzhledem k vašim slovům musím předpokládat, že to neudělal. Proč ne?“

„Chukut s více než stovkou indiánů mu v tom zabránil,“ odvětil Whitehead.

Quemado zbledl. Zdálo se, že chce polknout, ale nedařilo se mu to.

„Wardovi pistolníci jsou všichni mrtví,“ dodal Whitehead. „Ward sám je můj zajatec. Přiznal, že pracoval pro Hamiltona. Jenom mi ne-řekl, proč ho Hamilton pověřil zničením vlastního dolu. Teď, když vidím tu kupní smlouvu, už mi to dochází…“

V tom vypálil. Z hlavně jeho armádního koltu šlehl výstřel a kulka škrábla blondýnovi, který již sahal po perletí zdobené pažbě svého remingtonu, na ruce.

Roscoe Hamilton přidušeně vykřikl. Hleděl na svou poraněnou ruku, načež si ji sevřel pod paží, aby zastavil krvácení.

„Conquistador muerto je vytěžený,“ zašeptal Sandoval Quemado.

Whitehead přikývl.

„A ty stříbrné pruty nejsou v tavírně v Ocampu,“ podotkl. „Měl jsem je před týdnem na Hamiltonův pokyn odvézt přes hranici do Arizony.“

Malý Mexičan se levou rukou opřel o stůl, předklonil se a vytrhl Whiteheadovi kupní smlouvu z prstů. Pak ji vztekle roztrhal.

„Ne!“ zašeptal Hamilton, jemuž poklesla ramena. Byl to poražený člověk.

Whitehead přistoupil k němu a levou rukou mu vytáhl remington z pouzdra.

„Hra skončila, Hamiltone,“ řekl. „Musíš zaplatit za to, žes prolil krev tolika nevinných Yaquiů.“ Chtěl si strčit remington za opasek, když tu uslyšel tichý, šustivý zvuk od dveří. Chtěl se otočit, ale než to stačil udělat, ozval se vysoký dívčí hlas: „Jestli se obrátíte, tak vystřelím!“

Whitehead se ohlédl a uviděl ji, jak stojí ve dveřích. Byla velmi drobná. V jejích velkých černých

očích spatřil odhodlání zmáčknout spoušť brokovnice, kterou držela ve svých útlých rukou. Dokonce nezapomněla natáhnout oba kohoutky.

„Pusťte ten revolver!“ řekla naléhavým tónem.

Whitehead poslechl. Consuela Quemadová se chvěla rozrušením a skutečnost, že by tím sekaným olovem pravděpodobně zabila i svého otce a Hamiltona, ji nijak neodradila od rozhodnutí provést to, co měla v úmyslu.

„Consuelo!“ ostře řekl Sandoval Quemado. „Co je to s tebou, dítě?“

„Já už nejsem dítě!“ řekla. „Jsem žena! A nechci už dál žít v této zatracené pustině jako zvíře! Chci pryč ze sierry!“ Pohlédla na Roscoe Hamiltona a dodala: „Proč nic neuděláš, Roscoe? Pojď, utečeme. Máš přece ještě své stříbrné…“

Malý Mexičan zařval: „Ty couro! Ty ses spustila s tím gringem!“

Whitehead viděl, jak dívka sklonila brokovnici. Consuela Quemadová pohlédla na svého otce a toho Whitehead využil. Vrhl se na ni a levou rukou jí srazil pušku stranou.

Dívka vykřikla. Reflexivně stlačila spouště a ozvala se ohlušující rána. Olovo se zavrtalo do zdi a roztrhlo hedvábnou tapetu a obraz znázorňující příjezd Vykupitele do Jeruzaléma.

Nato jí Whitehead vytrhl pušku z rukou. Ještě stačil zahlédnout, jak se Roscoe Hamilton sklonil pro remington, který ležel na zemi. Whitehead se po něm rozmáchl brokovnicí, ale Hamilton se měl na pozoru. Puška jej minula a udeřila do psacího stolu, za nímž se nyní objevila bledá tvář Sandovala Quemady, který se vrhl na zem, když zaduněla brokovnice.

Hamilton neváhal. Namířil na Whiteheada remington, jenž držel v levé ruce, a pozpátku se vydal ke dveřím. Consuela Quemadová chtěla jít za ním, ale on ji zakrvácenou pravou rukou odstrčil. Klopýtla a upadla. Pak na něj pohlédla vytřeštěnýma očima.

Whitehead strnul. Věděl, že Hamilton bude střílet - musel střílet, aby měl krytá záda.

„Roscoe!“ hystericky vykřikla dívka. Natáhla k němu ruce, avšak on ji ignoroval.

Whitehead se vrhl stranou chtěje se skrýt za psací stůl.

Kulka ho trefila uprostřed skoku.

On však zásah do levého ramene pocítil až po dopadu. Bolest ho málem omráčila. Hučelo mu v uších, jako by stál pod vodopádem. Hysterický jekot dívky slyšel jakoby z dálky. Skrze rudou mlhu viděl, jak Sandoval Quemado přiskočil ke své klečící dceři a dal jí záhlavec.

Pomalu se probral z šoku. Sáhl si na rameno. Ucítil cosi vlhkého na zádech. Kulka mu tedy rameno provrtala.

Vrávoravě vstal. Venku před domem třeskly výstřely. Kdosi vykřikl. Aniž by se dál staral o Quemada a jeho dceru, zvedl Whitehead kolt a přistoupil ke dveřím. Prošel chodbou a ocitl se před domem.

Roscoe Hamilton tam ležel v prachu na zádech. Uprostřed hrudi se mu rychle rozšiřovala červená skvrna. Blondýnovy oči byly rozšířené, ale již nic neviděly.

Kolem něho stál tucet indiánů. Colima pohlédl na Whiteheada. Z jedné pušky se kouřilo.

Whitehead kývl na Colimu a klekl si k Hamiltonovi. Prohledal jeho kapsy a vytáhl z nich plánek, který Hamiltonovi sám nakreslil.

Otočil se, když se ve dveřích objevil Quemado se svou dcerou. Držel ji za vlasy a smýkl jí do prachu.

„Jdi mi z očí, ty couro!“ vykřikl.

Whitehead se raději obrátil. Také indiáni se klidili. U skalní stěny viděl indiány v řetězech, kteří živořili v dole. Jejich bratři se pokoušeli zbavit je okovů.

Whitehead se rozhlížel, ale nenašel to, co hledal. Počkal, až k němu přijde Colima, a zeptal se ho: „Kde je Chukut? Ošetřili jste ho?“

Colima pokrčil rameny.

„Nedokázal jsem ho zadržet,“ řekl. „Varoval jsem ho, že v takovém stavu nemůže jet na koni, ale neposlouchal mě. On…“

Whitehead ostře hvízdl.

Morgan mu odpověděl řehtáním, načež o chvíli později přicválal.

Whitehead ucítil něčí ruku na rameni. Otočil se a spatřil hezkou tvář Consuely Quemadové, na níž byly vidět zaschlé slzy.

„Vezmi mě s sebou, gringo,“ poprosila ho. „Nechci a nemůžu tu zůstat. Prosím, udělám všechno, co budeš chtít, jenom mě tu nenechávej!“

Whitehead pohlédl na dům. Viděl, že Sandoval Quemado se nakvašeně otočil, a pochopil, že ta dívka tam skutečně nemůže zůstat.

Přikývl.

„Přiveď si koně,“ řekl.

Colima kývl na jednoho staršího indiána, který Whiteheadovi potřel ránu na rameni mastí z rozdrcených bylinek a ovázal ji kusem plátna.

Mezitím Consuela Quemadová osedlala svou hnědou klisnu a rozjela se k Whiteheadovi. Ten poděkoval starému indiánovi, kývl na Colimu a vyšvihl se na svého hřebce. Aniž se ohlédl na Consuelu, vyjel.

Věděl, že nemá moc času. Doufal, že se mu podaří dostihnout Chukuta ještě předtím, než na Elmo Wardovi vykoná akt pomsty…

+ + + + +

Whitehead sklouzl ze sedla a kývnutím naznačil dívce, ať nejezdí blíž. Pak pohlédl do písčité doliny.

Na okamžik zavřel oči.

Pohled, který se mu naskytl, byl strašlivý.

Sevřel rty. Věděl, že Ward tu krutost sám vyvolal, ale jeho bílá polovina se s tím nechtěla smířit.

Viděl, že pistolník ještě žije.

Whitehead přistoupil k Elmo Wardovi a sklonil se k němu. Pistolník na něj pohlédl krví podlitýma očima. Chvěly se mu rty.

Whitehad se nahnul až těsně k němu, aby vůbec něčemu rozuměl.

„Kulku, míšenče!“ zašeptal Ward. „Prosím…“

Whitehead viděl, že Ward by další hodinu nepřežil. Ztratil příliš mnoho krve.

Sáhl si k boku a vytáhl z pouzdra armádní kolt.

Elmo Ward chvíli hleděl na zbraň a pak zavřel oči. Jeho rty se roztřeseně pohybovaly, jako by se modlil, ačkoli Ward zřejmě žádnou modlitbu neznal.

„Jestli ho zastřelíš, tak tě zabiju, bratře.“

Ten hlas zněl velmi tiše, ale Whitehead rozuměl každému slovu. Pomalu vstal a otočil se.

Chukut se opíral o skálu a držel winchestrovku u boku. Obvazy na levém rameni a na stehně měl prosáklé krví. Byl na konci svých sil. Jen díky své nezlomné vůli se ještě držel na nohou.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Užs ho potrestal dost, Chukute,“ poznamenal tiše. „Své činy si již odpykal.“

Yaqui se pomalu svezl po skále. Nohy už ho neposlouchaly. Přesto se mu podařilo stále mířit winchestrovkou Whiteheadovi na břicho. Whitehead chtěl jít k němu, ale Chukut pozvedl winchestrovku.

„Zůstaň stát, bratře,“ hlesl. „Nech mě se seržantem Wardem samotného. Chci ho vidět pomalu umírat.“

„Možná budeš mrtvý dřív než on,“ řekl Whitehead.

Chukut jen zavrtěl hlavou. „Vím, že zemřu až po něm. Teď jdi, Whiteheade. Udělals pro mě a pro můj lid hodně. Nech mi mou pomstu…“ Vysílen sklonil hlavu, ale když se Whitehead pohnul, znovu trhl hlavní winchestrovky.

Elmo Ward tiše zasténal.

Whitehead se na něj neohlédl. Díval se na Chukuta a Yaquiho černé oči mu řekly, že rudoch by bojoval do posledního dechu, kdyby se Whitehead pokusil zkrátit gringovo utrpení.

„Měl bys mi dovolit, abych ti pomohl, Chukute,“ poznamenal Whitehead. „Ztratils příliš mnoho krve.“

Yaqui mu skočil do řeči.

„Jdi, bratře!“ zašeptal. „Vezmi si Hamiltonovo stříbro a nech mě tu v klidu zemřít. Chci to tak. Ward musí zaplatit za krev Yaquiů, kterou prolil. Nenuť mě, abych na tebe musel střílet.“

Whitehead přikývl. Pomalu se otočil a strčil svůj armádní kolt do pouzdra. Neohlédl se už ani na Elmo Warda, ani na Yaquiho. Opatrně vylezl do hřebcova sedla. Musel šetřit své rameno, aby nezačalo

znovu krvácet. Vrátil se na místo, kde na něj čekala Consuela Quemadová, a vedle ní pak vyjel přes plošinu. Pod nimi ležela Maycoba.

O půl míle dál se Whitehead ještě jednou ohlédl.

Na obloze kroužili supy, přímo nad místem, kde Yaqui a Ward čekali na smrt.