John Kirby

Colorado western 104. Kapitán Frank Everett

Za řekou, nad černým hřebenem Sierry de Pritos pluly špinavě žluté mraky. Vítr se obrátil, vanul nyní ze západu a nesl pach kouře, který stoupal v úzkém sloupci z komína jedné chaty na břehu řeky. Přikrčen s sharpskou v pravé ruce šel Frank Everett podél provizorní ohrady a pozoroval koně, kteří otáčeli hlavy po větru. U zvířat se zastavil a chvíli je uklidňoval tichým hlasem, zatímco levou rukou opatrně hladil ryzáka plemene Kentucky. V ranním šeru na jeho hnědé srsti spatřil jeho cejch - velké hranaté S.

Z úzkého okna pulquerie pronikalo tlumené světlo a ozývalo se odtud brnkání na kytaru. Z chaty na břehu řeky, která byla postavena ve stylu domů Papagů, zněl smích. Potom někdo vyšel ven.

Frank Everett stojící u koní nyní poklekl a namířil krátkou hlaveň své sharpsky na postavu stojící ve světle pronikajícím ze dveří.

Nespouštěl toho muže z očí. Viděl, že hodil nedopalek cigarety na zem. Chvíli postál u zdi, aby se pak zase vrátil dovnitř.

Frank vstal. S tichým cinkáním ostruh obešel ohradu a připlížil se k domu.

Ve vchodu do pulquerie visel závěs z korálků. Nějakou dobu stál před ním a díval se do temné místnosti osvětlené pouze petrolejkou.

Obsluhoval tam Mexičan v rozepnuté košili a špinavé plátěné zástěře a u pultu seděl mladík s kytarou. A potom tam byl ještě někdo.

Frank Everett na první pohled poznal, že to je Američan. Ten muž měl na sobě uniformu armády Unie s nárameníky seržanta.

Everett pomalu hlavní pušky rozhrnul korálky a vešel dovnitř.

Mladík rázem přestal hrát na kytaru. Frank Everett viděl, jak Američan odtáhl pravou ruku od karet, jež ležely před ním, a dal ji pod stůl. Věděl, že sáhl po koltu.

Ten muž měl široký opálený obličej s modrošedýma očima posazenýma blízko sebe, energickou bradu a nevýrazné rty.

Frank Everett stál ve slabém svitu petrolejky. Pomalu sklonil hlaveň pušky. Věděl, jak vypadá. Náročná, dlouhá jízda mu dala zabrat a on neměl čas ani sílu na to, aby pečoval o svůj vzhled. Měl na sobě šedé kalhoty jižanské armády se žlutými pruhy, zaprášené jezdecké holínky vysoké až po kolena, kožený kabát s dlouhými rukávy, šedou košili a žlutý šátek. Tváře zarostlé strništěm mu stínil černý texaský klobouk.

Pomalu prošel nízkou, ale prostornou místností a opřel se zády o pult z naleštěného dřeva.

„Buenos dias,“ řekl. „Dej mi něco k pití.“

Barman k němu pomalu přistoupil a otázal se: „Si, seňore, co si přejete? Tequilu, pulque, whisky, brandy, pivo?“

„Pivo,“ řekl Frank Everett. Vytáhl z kapsy kabátu zlatou pětidolarovou minci a hodil ji na pult. „Hledám několik Americanos, příteli,“ dodal.

Barman se sehnul, načepoval sklenici piva, setřel z něj pěnu a posunul sklenici k Everettovi.

„Dvě pesos,“ řekl hrdelní angličtinou. „Nebo jeden americký dolar.“

„Zbytek si můžeš nechat, když mi řekneš, kde jsou ti Američané,“ odvětil Frank Everett.

„Americanos?“ Barman vrhl letmý, zkoumavý pohled na mladíka s kytarou.

Frank Everett položil na pult vedle mince pušku a přikývl.

„Americanos, jejichž koně jsem viděl v ohradě,“ řekl.

Barman neurčitě mávl rukou. „Si, seňore, všude jsou nějací Američané. Které myslíte?“

„Myslím šest mužů. Venku jsem viděl koně s vypáleným cejchem S. Kde jsou jezdci? Nahoře?“ Něco v Mexičanově tváři se náhle změnilo. „Jestli se ještě chcete něčeho napít, seňore, tak mi to řekněte,“ zamumlal. „Jestli ne, tak jděte.“

Frank Everett se ohlédl přes rameno na yankeeho, který nehybně seděl u svého stolu s rukou na revolveru. Potom se rychle otočil, chytil barmana za nepříliš čistý límec a prudce jej vytáhl nad pult.

„Buďto mi řekneš, co chci vědět, nebo ti tu z toho udělám kůlničku na dříví,“ procedil mezi zuby. „Kde jsou ti muži?“

Barman se pokusil vymanit z jeho sevření, ale nepodařilo se mu to. Zrudl strachem, rozčilením i z toho, jak se mu nedostávalo vzduchu.

Mladík s kytarou pomalu sklouzl z vysoké židle u pultu. Everett se pootočil, levou rukou trhl směrem k pravému boku a bleskově tasil revolver. Mladík se zarazil.

„Takže kde jsou ti muži?“ naléhal Everett. „Nahoře? Ve kterém pokoji?“

Barman otevřel ústa k odpovědi, ale než stačil něco říct, yankee, který vše mlčky pozoroval, tiše zahvízdl.

Frank pustil barmana a otočil se. Palcem natáhl kohoutek svého peacemakeru ráže 44.

Yankee zvedl levou ruku a prstem ukázal ke stropu, na němž si lebedily mouchy.

„Tvoji přátelé přicházejí, povstalce,“ řekl a na tváři se mu objevil divoký úsměv.

Frank Everett zvedl hlavu. V patře se zavřely dveře, načež uslyšel kroky blížící se ke schodům. Pomalu uvolnil kohoutek koltu a strčil zbraň zase do pouzdra.

Objevil se pár černých kavaleristických holínek, potom šedé nohavice se žlutými pruhy, rozepnutá košile vyhrnutá z kalhot, revolverový opasek visící přes rameno a nakonec snědý mužský obličej.

Everett měl levou ruku položenou na závěru své sharpsky. Rozbušilo se mu srdce, když viděl toho muže scházet po schodech. Američan došel dolů a pohlédl na něj. Zastavil se a přivřel oči. Ač měl opálenou pleť, bylo vidět, jak bledne.

„Buď zdráv, Tome!“ řekl Frank Everett. „Jsi tu sám, nebo je Jess s tebou? A kde je Vic a ostatní?“ Muž u schodů na něj hleděl jako na zjevení. „Takže jsi nás přece jen našel,“ vydralo se mu ze rtů. „Odkud jsi přijel?“

Frank cítil v jeho hlase zřetelné napětí.

„To jste si vážně mysleli, že se jenom tak vrátím do Texasu?“ otázal se. „Kde jsou ostatní, Tome? Kde je Vic s ostatními?“

„Hodně daleko,“ řekl muž u schodů. „Vždyckys byl hlupák, kapitáne Everette. Ale nikdy jsem si nemyslel, že budeš takový trouba a vydáš se po našich stopách. Dostals šanci a prohráls ji.“

Pohrdavě mávl rukou a otočil se. Napětí v místnosti stoupalo, až bylo takřka nesnesitelné.

Frank Everett viděl, jak Mixus, tak se muž jmenoval, klade nohu na nejspodnější schod - a v tom se bleskově otočil. Revolverový opasek mu sklouzl z ramene a spadl na podlahu, zatímco v pádu Mixus vytáhl z pouzdra kolt. Byl to tak rychlý pohyb, že ho přítomní málem nepostřehli.

Frank Everett levou rukou zvedl sharpsku. Nezdržoval se tím, že by ji vzal do obou rukou. Krátká hlaveň trhla dopředu jako hlava útočícího hada.

Výstřely padly tak těsně po sobě, že se jejich třesk slil.

V nízké místnosti měly rány ohlušující účinek. Pod stropem se vznášel dým z výstřelů.

Mixuse kulka odhodila na schody. Jeho kolt spadl na špinavou podlahu a zůstal ležet poblíž Franka Everetta.

Mixus se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to.

Frank Everett několik vteřin hleděl na jeho ruku, na jejímž nadloktí Mixus ležel a jejíž dlaň se nyní pomalu otevřela. Odkopl kolt a vyběhl po zaprášených schodech nahoru.

Před sebou měl tmavou chodbu.

První dveře.

Frank Everett je vyrazil ramenem. Pokoj byl prázdný.

Druhé dveře.

I do těch vrazil ramenem, jenže v tom uvnitř padly v krátkém sledu za sebou dva výstřely. Frank slyšel, jak kulky provrtaly dřevo dveří.

Vrhl se stranou a chvíli stál přitisknut ke zdi. Cítil chlad cihlové stěny. Pozorně naslouchal.

Na posteli seděla dívka s dlouhými, černými vlasy, jež jí padaly do tváře. Na podlaze ležely její šaty. U brady si přidržovala deku a hleděla na Franka vytřeštěnýma očima. Kromě postele, stolu, dvou židlí a otevřené skříně už v místnosti nic nebylo. Úzké okno bylo otevřené.

Zdola se ozvalo vyděšené řehtání koně. Frank Everett přiskočil k oknu, přičemž ze stolu shodil petrolejovou lampu. Slyšel, jak se roztříštila. Místnost zahalila tma a rozšířil se v ní štiplavý pach rozlitého petroleje.

Everett se vyklonil z okna, které nebylo ani patnáct stop nad zemí, a spatřil muže, který z ohrady táhl za hřívu neosedlaného koně. Přes rameno měl přehozenou sedlovou brašnu. Pak se komančským skokem vyšvihl na hřbet zvířete. Frank Everett měl pocit, že vidí, jak ho kope patami do slabin, aby ho dostal z lasové ohrady pryč.

Ve chvíli, kdy se zvíře přichystalo ke skoku přes žlab, Frank Everett zvedl revolver. Na takovou vzdálenost a v tomto osvětlení byla střela nejistá. Přesto vypálil, opět natáhl kohoutek a vystřelil ještě jednou.

Kůň se vznesl nad žlab, ale při doskoku se mu podlomily přední nohy. Zhroutil se do prachu a katapultoval jezdce přes hlavu. Muž se převalil, vyskočil jako kočka a rozběhl se ke žlabu, aby se za ním skryl.

Frank Everett mu však nedal šanci.

Těžce oddechuje stál u okna a díval se na muže dole. Náhle se mu zdálo, že revolver v jeho dlani je nějaký horký a těžký. Nechal jej vklouznout zpátky do pouzdra a odešel ven, aniž pohlédl na dívku, která se v temnotě krčila na posteli. Když vyšel z pulquerie, spatřil barmana, mladíka s kytarou a yankeeho, jak stojí nad zastřeleným mužem. Vzhlédli, když přišel blíž.

Sklonil se k mrtvému a škrtl sirkou o podrážku. V jejím svitu si pak ležící tělo prohlédl.

Po chvíli plamínek uhasí. Frank Everett odhodil zbytek do písku a vstal. Viděl, že yankee zvedl revolver a sedlovou brašnu toho muže a strčil si zbraň za opasek, zatímco napěchovanou sedlovou brašnu potěžkal v ruce. Frank k němu přistoupil, vytrhl mu koženou sedlovou brašnu z rukou a revolver mu vytáhl z opasku. Yankee se nebránil.

„Jak dlouho už jste tady, příteli?“ zeptal se ho Frank.

Ukazováček měl položený na spoušti revolveru. Yankee to viděl. Pokrčil rameny.

„Jen klid,“ řekl. „Moji krajané na mně mají větší zájem než rebelové. Vy jste Texasan, že ano? Poznal j sem to podle vašeho nářečí. Pocházím z Nového Mexika a jsem tu už dva dny. Ty muže, které jste zastřelil, neznám. A je mi úplně jedno, proč jste to udělal. Ti dva si se mnou ani jednou nezahráli poker. Dejte ten revolver pryč!“

Frank Everett stáhl kohoutek koltu, ale ponechal si zbraň v ruce.

„Rád bych viděl pokoj, v němž bydlel muž, který leží na schodech,“ poznamenal.

Barman opatrně přikývl. V jeho malých černých očích se zračil strach.

Everett se vydal za ním do pulquerie, když si předtím přehodil sedlové brašny přes levé rameno. Tom Mixus byl ubytován v prvním patře. Jeho pokoj byl zařízen stejně stroze jako ostatní, které už Frank viděl. Mlčky pokynutím revolveru poslal barmana pryč, a když osaměl, otevřel skříň.

Nalezl tam sedlo, sedlové brašny, srolované deky, sedlové pouzdro se springfieldkou ráže 50 a další věci. Všechno až na sedlové brašny tam nechal ležet. Byly těžké a napěchované. Hodil si je přes druhé rameno a sešel dolů.

Dole stáli barman, mladík s kytarou, yankee a další tři muži, které tam pravděpodobně přilákala střelba. Byli to Mexičané v ušpiněných oděvech. Ve dveřích stál Juan Olviedo se sharpskou pod paží a s kukuřičnou cigaretou v koutku úst.

Frank došel až ke konci pultu, hodil na něj sedlové brašny a řekl: „Juane, jdi do ohrady a osedlej koně s cejchem S. Potom je přiveď sem!“

Olviedo mlčky odešel. Křídla lítacích dveří po jeho odchodu chvíli vrzala.

Frank se chopil svého piva, které ještě stálo na pultu. Napil se. Bylo zteplalé, ale on potřeboval spláchnout pachuť, kterou měl v ústech vždycky, když někoho zastřelil. Nikdo nic neřekl. Všichni na něj hleděli, až k němu konečně přistoupil yankee.

„Načepuj i mně, Migueli,“ řekl a Frank cítil, že si jej prohlíží. Ani se na něj nemusel podívat. Potom ten muž položil ruku na hladkou kůži sedlových brašen, na nichž byly patrné malé stříbrné iniciály.

„Byli ti dva muži, které jste zastřelil, bratři?“ zeptal se po chvíli. Když nedostal odpověď, poznamenal: „Ty iniciály tady: T. M. a J. M. Jak znělo to jméno, které jste předtím zmínil? Tom Mixus? A ten druhý? John Mixus? Jess Mixus? Dal bych nevím co za to, kdybych se mohl podívat do těch brašen.“

Frank vzal pivo do levé ruky a pravou položil na své revolverové pouzdro.

„Ta cena by pro vás byla příliš vysoká,“ odvětil klidným hlasem.

Byl připraven ke všemu, kdyby si yankee nedal pokoj. Ale ten zase rychle stáhl ruku. „Máte strach?“ otázal se. „Nic od vás nechci. Jenom jsem viděl tu zlatou minci, kterou jste předtím dal tomu chlápkovi za pultem. Zlatý orel. Odkdy rebelové razí mince Unie?“

Frank pomalu dopil své pivo a odsunul prázdnou sklenici pryč.

„Příliš mnoho otázek, yankee,“ odvětil. „Já se vás také neptám, proč jste dezertoval.“

Na vteřinu ten muž přivřel oči, jako když kočka, která pohlédne do silného světla a zúží zornice.

„Měl byste přece být rád, že nestojím na straně yankeeů,“ opáčil. Když hovořil, sklouzla jeho ruka dolů.

Frank se pomalu napjal. Jeho vlastní revolver nebyl nabitý, ovšem kolt, který měl za opaskem, ano.

Slyšel, jak barman zamumlal: „Louisi, zazpívej něco!“ Mladý Mexičan vzal z pultu kytaru a přistoupil ke stolu. „Zazpívám teď pro seňores píseň o osamělém bílém holoubkovi, který…“

„Drž hubu,“ řekl yankee, aniž Everetta spustil z očí. Mladík se odmlčel.

Náhle Frank Everett pohlédl za yankeeho, na schody, na nichž se objevila štíhlá postava mladé ženy. Měla na sobě prosté světlé šaty s hlubokým výstřihem. Její vlasy spletené do cůpků měly v paprscích žhnoucího slunce jemný olivový lesk. Velkýma černýma očima pohlédla na muže u pultu.

„Seňore!“ řekl barman a bylo jasné, že tím myslí Franka. „Seňore, to je Jezabel! Možná by vám mohla něco říct o mužích, které hledáte. Si, byla s jedním z nich.“

Yankee se pootočil a sáhl po svém pivu. Frank Everett věděl, že nyní mu z jeho strany nic nehrozí. Díval se na dívku, která s pohupováním boků kráčela k němu. Odhrnula si černé vlasy z čela a postavila se k pultu.

Frank se loktem opřel o pult a pohlédl na ni. Opětovala jeho pohled a řekla: „Ty mi koupit něco k pití?“

„Co chceš pít?“ otázal se. .

„Ty mi koupit whisky?“ Zajiskřilo se jí v očích. „Si, ty mi koupit whisky?“

„Dej jí jednu whisky,“ řekl Frank barmanovi.

Ten postavil na pult sklenici, zuby vytáhl zátku z láhve whisky z Kentucky a chtěl opatrné nalít do sklenice trochu kořalky.

Everett mu však přidržel ruku, dokud sklenice nebyla z poloviny plná.

Žena se usmála a sáhla po whisky. Díval se, jak vypila celou sklenici. Hřbetem ruky si utřela rty a postavila ji na pult.

„Ty mi koupit ještě jednu whisky?“ zeptala se a pohlédla na něj.

„Můžeš vypít celou láhev,“ odvětil. „Ale nejdřív od tebe chci něco vědět.“

Viděl, že yankee hledí přes okraj svého piva na sedlové brašny. Opět položil ruku do blízkosti koltu, který měl za opaskem.

„Poslouchej, guapa, má krásko. Před pár dny sem přijelo několik Americanos. Bylo to šest mužů. Šest hombres, comprendes? Jeden z nich se jmenoval Vic. Byl to vysoký fešák. Teď už tu nejsou. Chci od tebe vědět, kde jsou.“

Vytáhl z kapsy pětidolarovou minci. „Dostaneš ji, když mi řekneš, kam odjeli.“

„Vy o ně ale máte zájem, povstalce,“ poznamenal yankee. „Proč?“

„Ti muži - odjeli na západ,“ vyhrkla dívka dřív, než Everett stačil yankeemu odpovědět. „Odjeli na západ, dohoř.“

Frank pohlédl přes hlavu dívky na yankeeho. Náhle se jej zmocnil pocit, že si udělal nepřítele, ačkoli nevěděl, proč. Muž jej pozoroval přivřenýma očima.

„Jestli jeli do hor za řekou, povstalce, pak je nemusíme pronásledovat,“ řekl. „Tam začíná území Tarahumarů. A ti jsou horší než

arizonští Mescalerové.“ Pohlédl na barmana, jenž si utíral ruce do špinavé zástěry, a ten přikývl.

„Kdy odjeli?“ zeptal se Frank dívky, aniž yankeeho spouštěl z očí.

„Včera,“ odpověděla. Hovořila hrdelní angličtinou a poněkud temným hlasem. „Byli to čtyři muži.“ Zvedla ruku a natáhla čtyři prsty. „A potom - vzali s sebou Miguela. Ukázal jim cestu do hor.“

Takže mají průvodce, pomyslel si Frank Everett. Jestli jsou dost rychlí, pak už dnes musí být v horách. A tam se jejich stopa ztratí.

„Byla jsi s mužem, který se jmenoval Vic?“ otázal se jí. „Co ti řekl? Kam měli namířeno?“

Pokrčila rameny, ale on to věděl i tak. Vic chtěl do Kalifornie.

Pokud je chce dostihnout, musí si pospíšit.

Dovnitř přišel Olviedo. Mlčky na něj kývl.

Frank hodil minci před dívku na pult, otočil se a odešel.

+ + + + +

Z kopce se díval na zapadající slunce, které stálo nad horami jako žhavá koule. Foukal chladný vítr, který zvedal prach. Namodralé stíny se střídaly s ostře červenými místy, které ještě byly osvíceny sluncem. Nad skalami se vznášela mlha.

„Odpočineme si tam dole,“ řekl a ukázal na údolí zarostlé yuccou a opunciemi.

Opatrně se vydali dolů ze svahu, až se dostali do závětří za kaktusy, kde sesedli a odsedlali zvířata. Frank odnesl těžké sedlové brašny stranou, hodil na ně své sedlo McClellan s vysokou rozsochou a zakryl je dekami. Dobře věděl, že Olviedo ho pozoruje. Ani se na něj nemusel dívat.

Everett vytáhl sharpsku ze sedlového pouzdra, položil ji na deky a odzátkoval láhev s vodou. Voda byla teplá a poloslaná. První doušek vyplivl, pak se napil, utřel si rty rukávem a zase láhev zazátkoval.

„Rozdělej oheň, Juane,“ řekl. „Vypadá to, že v noci bude zima. Potřebujeme horkou kávu.“

Olviedo na něj vrhl mrzutý pohled a zavrtěl hlavou.

„Toto je území Tarahamarů,“ zamumlal a zastrčil si ruce za opasek. „Jestli uvidí náš oheň, tak se odtud nikdy živí nedostaneme.“

Kdesi v kopcích zavyl vlk.

„Co jsou zač?“ otázal se Frank.

„Tarahumarové,“ zašeptal Olviedo. „To jsou hrozní lidé. Dokonce ani Apači se na svých loupežných výpravách do Mexika neodvažují na jejich území.“

Frank Everett pokrčil rameny. To mu stačilo. Znal Apače a teď už si dokázal o Tarahumarech udělat obrázek.

Pokud Vic a ostatní na sebe vzali to riziko a jeli přes jejich území, pak jen proto, že doufali, že případní pronásledovatelé se horám vyhnou obloukem.

Nyní už jim byl v patách patnáctý den. Před čtyřmi dny v jednom saloonu v pohraničním městečku Deadwood Valley najal do svých služeb Olvieda, který se tak stal jeho průvodcem.

Zahloubán do svých myšlenek se posadil na deky a rozepnul sedlové brašny. Vytáhl sušené maso a kukuřičné placky. Už dva dny nejedl teplé jídlo. Neměl na to čas.

Kdyby teď v horách ztratil stopu, bylo by všechno nadarmo.

Vytáhl láhev s vodou potaženou zaprášenou, ztvrdlou kůží a zamyšleně vytáhl zuby korkovou zátku, zatímco pozoroval Olvieda, jenž ležel na dekách ve stínu yuccy deset yardů od něj.

Nakolik mu může důvěřovat? V každém případě ho potřebuje jako průvodce přes hory, ale kdyby Olviedovi prozradil, co v těch sedlových brašnách opravdu je, už by si jeho věrností nemohl být jistý.

„Odkud jsi, Juane?“ zeptal se, když postavil láhev s vodou na zem.

„Pocházím z Chihuahuy,“ odpověděl Olviedo. „Seňore, jet přes hory je nebezpečné. Měli bychom je objet.“

„Na to nemáme čas,“ odvětil Frank Everett. „Pojedeme přímo přes hory.“

Olviedo pokrčil rameny. „Jen abychom to zvládli,“ podotkl tiše. „Jsme jen dva a Tarahumarové obvykle táhnou horami ve skupinách o deseti až dvaceti jezdcích.“

„Už ses s nimi někdy setkal?“ zeptal se ho Frank.

Spíš tušil, než viděl Mexičanovo přikývnutí. „Ano,“ řekl Juan Olviedo. „Ano. Vím, jaké to je, když vytáhnou ze svých horských vesnic. Před lety se dva pluky kavalerie pokusily Tarahumary vyhnat z hor a na rovině je potřít. Kdesi v těchto horách však padly do léčky. Uniklo jen patnáct mužů.“

Frank Everett odložil láhev. „Jak to víš?“

Olviedo vstal, jako temný stín přistoupil k Frankovu lůžku, dřepl si a odvětil: „Já jsem ty vojáky tenkrát vedl. Já a půl tuctu dalších mužů. Věděli jsme, kde leží tarahumarské vesnice, ale netušili jsme, že je opustili a že si na kavaleristy počíhali na skalních stěnách kolem. Drželi se tam jak rorýsi. Když jsme jednu vesnici zapálili, začali na nás střílet. Vojáci byli vyzbrojení novými americkými puškami, ale to jim nic nepomohlo. Uniklo nás jen patnáct. Když jsme do té kotliny přijeli, bylo nás snad sto, když jsme ji opouštěli, tak jen patnáct. Od té doby se armáda do této krajiny nikdy neodvážila. Žádný běloch, který se tam kdy vydal, se odtud nevrátil. Proto říkám, že bychom sierru měli objet. Jet přímo přes ni je nesmysl.“

„Kdybych měl čas, tak ti dám za pravdu,“ odvětil Frank Everett. „Ale my pojedeme přes hory.“

Viděl, jak si jej Olviedo změřil pohledem. Potom jeho tmavé oči zapátraly po sedlových brašnách, které ležely pod sedlem.

„Dobrá, pak pojedeme přes hory. Nemůžu vás tudy nechat jet samotného.“

Mne, nebo ty sedlové brašny? pomyslel si Frank Everett. Opět položil ruku do blízkosti revolveru. Olviedův pohled mu prozradil, že Mexičan tuší, co v těch brašnách je. Olviedo už pochopil Znovu se na ně upřeně díval.

„Nikdy jsem se vás nezeptal, odkud vlastně jste,“ zamumlal. „Jste Američan a máte na sobě části uniformy Konfederace. Je mi jedno, jestli jste dezertér, i když myslím, že ne.“

Frank se pomalu posadil. „Dostaneš své peníze za to, když mě dovedeš tam, kam chci,“ odvětil. „Nic jiného tě nemusí zajímat.“

Olviedo přikývl a pousmál se. „Rád bych věděl, proč riskuju krk.“

„Riskuješ krk kvůli jednomu tisíci zlatých amerických dolarů,“ řekl Frank Everett. „To už je dobrý důvod, proč riskovat krk. Nemyslíš?“

V obličeji jeho průvodce se objevil úsměv. V temnotě se zaleskly jeho zuby.

„Si. Ale proč vy riskujete krk, seňore? Dáte mi tisíc dolarů. Och, za to jsem vám velmi vděčný. To je spousta peněz. Tisíc amerických dolarů ve zlatě. Ale možná nebudou rozděleny spravedlivě. Ano, máte jenom jeden život. Ale já také.“

Frank si povšiml, že Olviedo posunuje pravou ruku k nohavici svých kalhot. Tento pohyb mu postačil. Nenápadně palcem pravé ruky odepnul bezpečnostní poutko pouzdra svého koltu a uchopil pažbu zbraně do dlaně.

„Každý z nás má jenom jeden život. Jenom kočky mají sedm životů, ale my…“

Náhle se něco v Olviedově tváři změnilo. Objevil se v ní napjatý výraz. Ohlédl se.

„Co je?“ tiše se zeptal Frank.

„Jezdec…“

Olviedo vstal a přiskočil k yucce. Frank jej napodobil. Viděl, že Mexičanovi se něco lesklo v ruce. Byl to nůž. Olviedo si jej vytáhl z holínky.

„Zůstaňte tady, seňore,“ sykl. V následujícím okamžiku neslyšně zmizel v temnotě a Frank osaměl. Opatrně vytáhl z pouzdra kolt. Cvaknutí, které se ozvalo, když palcem natáhl kohoutek revolveru, mu nahnalo husí kůži.

V tom se ozval dusot kopyt. Na písčité půdě byl jen tlumený a nezřetelný.

Frank Everett levou rukou odhrnul mečovitý list yuccy a zvedl kolt.

Z temnoty se vynořila silueta jezdce. Frank slyšel tiché odfrkávání koně a cinkání postrojů.

Kde je Olviedo? položil si otázku.

Jezdec se pomalu blížil. Už byl vzdálen jen dvacet yardů od Franka. Tu z kaktusů vyrazila temná postava. Olviedo se pohyboval tiše a rychle jako dravec. Musel číhat ve stínu yuccy. Vrhl se na jezdce a chvíli na něm visel, a pak ho strhl ze sedla. Jezdec byl naprosto zaskočen a nestačil se bránit. Kůň vyděšeně zařehtal a uskočil stranou, načež se se zvednutou hlavou zastavil.

Frank uslyšel výkřik. Viděl, jak se Olviedo a onen neznámý válejí po zemi. Neváhal a rozběhl se k nim. V temnotě poznal jen to, že Olviedo klečí nad jezdcem. Pak se zableskla čepel nože a rozhostilo se ticho.

Slyšel jen znavené oddechování, když si klekl k Olviedovi. Nezřetelně viděl jeho tvář. Levou rukou vytáhl z kapsy sirku a škrtl jí. Temnotu prosvětlil svit mihotavého plaménku.

Olviedo překvapeně vykřikl a zvedl těžký nůž z hrdla pod ním ležícího těla.

On to totiž nebyl muž.

Frank odhodil sirku do písku a uvolnil kohoutek revolveru.

„Jezabel!“řekl.

Olviedo vstal a strčil si nůž zpět do holínky, načež začal španělsky klít.

Frank chytil ženu za ruce a zvedl ji.

„Co tu, k čertu, děláš? Proč jsi nás sledovala? A odkud máš koně?“

Mexičanka divoce trhla hlavou.

„Ty mě potřebovat,“ řekla. „Ty beze mě nikdy nenajit ty muže.“

Olviedo k ní přistoupil a zvedl ruku, jako by ji chtěl udeřit do tváře.

„Nech toho!“ okřikl ho Frank.

„Jenže my ji nemůžeme vzít s sebou,“ namítl Olviedo. „Nemůžeme s sebou vzít ženu, když chceme jet přes hory.“ Otočil se a řekl dívce: „Zbláznila ses? Víš, co Tarahumarové dělají s ženami? Ještě dnes v noci se vrátíš zpátky. Vezmi si koně a zmiz odtud!“

Děvče vyzývavě kývlo hlavou směrem k Frankovi.

„On rozhodne,“ řekla. „A on mě neposlat pryč, protože vy jinak nikdy nenajit ty muže. Jen já vědět, kde jsou.“

„Ty bestie jedna malá,“ zavrčel Olviedo. „Myslíš si, že tě nedokážu přinutit, abys mluvila?“

„Zkus to! „odsekla.

„Přestaňte!“ vložil se do toho Frank.

„Proč nás chceš přivést k těm mužům a co chceš za to, že nás tam zavedeš?“

„Co ty mu dát za to, že tě vede?“ zeptala se a ukázala na Olvieda.

„Tisíc dolarů,“ řekl Frank. „Jenže on je muž a umí zacházet s puškou.“

„K čemu ti bude muž, který umí zacházet s puškou, když nenajit ty, které hledáš?“

„A co tedy chceš?“ otázal se a položil pravou ruku na revolver.

„Ty mi dát tisíc dolarů?“

„Nejdřív mi řekni, kde jsou ti muži, které hledám.“

„V sierře je jedna studánka. Pramen, hombre. Starý klášter. Už jenom ruiny. Hodně kamení, ale i voda. Znám cestu. Ty dát tisíc dolarů, já tě vést.“

Frank na ni zamyšleně pohlédl. „Tak dobrá,“ řekl. „Jestli nás opravdu přivedeš k těm ruinám a já najdu ty muže, tak ti zaplatím tisíc dolarů, Jezabel.“

Přikývla tak energicky, až jí zavlály vlasy. „Co to být za muže?“ zeptala se. „Proč ty je pronásledovat? Nosíš hvězdu?“

„Ne, já nenosím hvězdu,“ odvětil Frank. „Já nejsem šerif. Ale ti muži, které hledám, jsou zločinci. Tak dobrá, dostaneš svých tisíc dolarů. Nemáš strach s námi jet do hor?“

„Ano, mám strach,“ řekla. „Ale tisíc dolarů je hodně peněz. Ty slíbit…“

Zamyšleně si ji prohlížel.

Šaty vyměnila za širokou, temně rudou kartounovou sukni, která jí sahala až pod kolena. Pod sukní

byly vidět vysoké apačské mokasíny se silnými podrážkami. Zdálo se, že není ozbrojená. Copánky jí přes ramena splývaly až na záda.

Možná by nebylo špatné ji vzít s sebou, pomyslel si Frank.

„Odveď svého koně k ostatním,“ řekl „A najdi si místo na spaní. Zítra vyrážíme před východem slunce.“

Pak se otočil a vrátil se ke svým dekám následován Olviedem.

„Je nesmysl ji brát s sebou,“ namítal Olviedo. „Jenom na nás upozorní Tarahumary. Ten pramen u ruin bychom našli i bez ní.“

„To je možné,“ připustil Frank. „Ale mohlo by to dlouho trvat a my nemáme čas. Ty peníze, které dostane, přece nejsou tvoje.“

Pohlédl ke koním. Dívka odebrala svému pintovi sedlo a přivlekla je spolu se srolovanými dekami k ohni. Vedle Franka všechno hodila na zem, klekla si a začala rozbalovat deky. Vlasy jí při tom padaly do tváře.

„Poslouchej,“ řekl Frank. „Co je s tím Američanem v modré uniformě? Je pořád tam, kde byl, když jsme odjížděli, nebo odjel i on?“

„Moc toho vypít,“ odvětila. „Stále jenom pít!“

„Mluvil o nás, když jsme byli pryč?“ vyzvídal.

Přikývla a odhrnula si pramen vlasů z tváře. „On hodně mluvit o těch dvou sedlových brašnách. On říct, že chce vědět, co v těch brašnách. On říct, ty dezertér jako on. Ty ukrást peníze. Yankeeské peníze. Je to pravda?“

„Ne,“ odsekl. „V těch brašnách nejsou žádné peníze. Ani yankeeské peníze ani nic jiného. Náš yankeeský přítel má trochu příliš bohatou fantazii.“

Viděl, jak její pohled sklouzl k sedlovým brašnám. Seděla na dece a hrála si s knoflíky blůzy.

„Co…“ začala, ale nedořekla to.

Olviedo byl příliš blízko. Seděl Franku Everettovi u nohou a poslouchal.

„Nevidělas na cestě sem něco podezřelého?“ zeptal se.

Přikývla. „Stopy.“

„Jaké stopy?“ vyhrkl Olviedo.

„Stopy koní!“

„Okovaných nebo neokovaných?“

Pokrčila rameny.

Olviedo na ni hleděl se sevřenými rty. Chvíli tak mlčky seděl, pak nabral do hrsti písek a sypal jej mezi sevřenými prsty.

„Je léto,“ řekl. „Hory jsou suché. Teď je doba, kdy Tarahumarové scházejí z hor do roviny vraždit a loupit.“

„Ty myslíš, že stopy, které viděla, byly stopy indiánských koní?“ zeptal se Frank.

Přikývl. „Možná bude lepší, když se sbalíme a vyrazíme do sierry, ať se dostaneme pokud možno co nejdál.“

Přerušilo jej vytí kojota. Olviedo viděl, jak Everett posunul ruku k holínce, ve které měl ukrytý nůž.

„Nikdo neví, jestli to je vlk nebo člověk,“ poznamenal tiše. Otočil se k dívce a řekl: „Dokázala bys tu cestu najít i v noci?“

„Ano.“

„Pak vyrazíme teď. Dokud je tma, tak nás nebudou hledat.“

Frank Everett na něj zkoumavě pohlédl. „Ty myslíš, že nás stopují?“

„Ano. Pokud to děvče uvidělo naše stopy, pak nám Tarahumarové někde museli zkřížit cestu a to za námi, protože jinak bych si těch stop všiml i já. A jestli spatřili naše stopy, pak vědí, že jsme dva jezdci a máme několik soumarů. A my bychom…“

Frank ho energickým gestem přerušil a vstal.

„Jdeme,“ řekl.

Chvatně začali sedlat koně. Frank pověsil těžké sedlové brašny na hřbet soumara, načež ze svých vlastních sedlových brašen vyňal hrst nábojů ráže padesát, které si strčil do kapsy svého koženého kabátu.

Vedle něj dívka sedlala pinta. Uměla zacházet s koňmi. Rychle a šikovně mu utáhla podbřišník, načež pinta přivedla k Frankovi. Opa-14

trne pohladila sedlové brašny na hřbetě soumara. Zablesklo se jí při tom v očích.

„Dej ty prsty pryč,“ sykl. „Dobře mě poslouchej: na ty sedlové brašny nesahej. Jestli do nich ještě jednou strčíš ruku, tak tě pošlu zpátky.“

V obličeji se jí objevil strach. Viděl to i ve tmě. Bála se.

Přišel k nim Olviedo. Za uzdu vedl svého koně. Sharpsku vytáhl ze sedlového pouzdra a nesl ji v pravé ruce. Klobouk mu visel na hrušce sedla a tak si s jeho krátce střiženými vlasy pohrával vítr.

„Za hodinu vyjde měsíc,“ řekl tiše a rozhlédl se kolem. „Do té doby musíme být v horách. Musíme si pospíšit. Je úplněk a je vidět jako ve dne. Děvče pojede jako první, potom vy, seňore, a jako poslední já.“

„Já pojedu poslední,“ rozhodl Frank. „Ty povedeš soumary a já pojedu jako poslední…“ Náhle mu Olviedo stiskl rameno.

„Tam!“

Frank Everett se otočil.

Proti jasnému nočnímu nebi se nezřetelně rýsovaly siluety dvou jezdců. Stáli na kopci, hodně blízko jejich tábořišti.

„Tarahumarové,“ zašeptal Olviedo Franku Everettovi do ucha. „Tam, slyšíte je?“

Údolím zaznělo vytí kojota.

Olviedo sklonil hlaveň Frankovy pušky dolů.

„Nestřílejte,“ varoval ho tiše. „Kde jsou dva, tam jich bude i víc. A výstřel by jim řekl, kde jsme. Nemůžou nás vidět. Tady dole je tma. Zacpěte vašemu koni nozdry, ať nás neprozradí frkáním.“

Frank opatrně přitiskl pravou ruku na měkké, teplé nozdry zvířete. Stále upřeně hleděl na oba jezdce, lépe řečeno na jejich siluety. Po chvíli otočili své koně a zmizeli za vrcholem kopce jako dva fantomové.

Ozvalo se cvaknutí kohoutku sharpsky, když jej Olviedo uvolnil. Chvíli naslouchal, načež rychle vsunul nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. S puškou opřenou o stehno pohlédl na Franka a na dívku.

„Asi je poblíž celá horda,“ řekl. „Musíme být opatrní. V horách budeme koně většinu doby muset vést, ale teď musíme rychle vyrazit, jestli máme mít nějakou šanci.“

Frank viděl, jak se děvče elegantně vyhouplo do sedla. Pak i on vylezl na svého koně.

Olviedo se vyklonil ze sedla a dloubl do Franka hlavní pušky. „Nevím, proč honíte ty chlapy. Ti muži mají něco, co chcete získat, že ano? Ty sedlové brašny - jestli si ne-pospíšíme, tak nás Tarahumarové předběhnou. A potom už žádné další sedlové brašny nenajdeme.“

+ + + + +

„Hó…“

Olviedovo zvolání přerušilo jednotvárný klapot kopyt na kamení.

Frank jemně pobídl koně ostruhami a přijel k Olviedovi, který byl vykloněný ze sedla a prohlížel si kamenitou půdu. Hodil Frankovi svázané uzdy, přehodil nohu přes hrušku sedla a pomalu slezl z koně.

Také Jezabel otočila svého pinta a vrátila se zpět. Vyklonila se ze sedla a pohlédla na Olvieda, který tam dřepěl a špičkami prstů hladil tvrdou zeminu. Po chvíli vzhlédl k Everettovi a řekl: „To byli neosedlaní koně. Přijeli ze severu a tady se rozdělili. Muselo to být pět nebo šest jezdců. Bylo to včera za soumraku.“

Frank si opřel pažbu sharpsky o stehno.

„Proč se rozdělili?“

Olviedo vstal, dal si ruce v bok a přivřenýma očima pohlédl kamsi před sebe. Po chvíli tiše řekl: „Dál pojedu sám.“

„A kdo tě bude krýt, když padneš do léčky?“ otázal se Frank.

Podíval se stejným směrem jako Mexičan a v šedi jasné ranní oblohy uviděl vznášející se černé body.

Olviedo ukázal nahoru. „Supi,“ řekl. „Vidí něco, co my vidět nemůžeme.“

„Bude lepší, když pojedeme dva,“ podotkl Frank. „Dej Jezabel uzdy soumarů.“

Olviedo to udělal a vyšvihl se do sedla.

„Ty zůstaneš tady!“ řekl dívce. „Dávej pozor na to, ať ti neutečou koně.“

Sklonil se, vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a zachmuřen kývl na Everetta.

„Pojedeme za sebou, s desetiyardovým odstupem. Já pojedu první a vy mě kryjte, kdyby mě napadli.“

Frank viděl, jak popohnal koně, a počkal, až Olviedo odjede kousek dál. Potom vzal uzdu do levé ruky a krátkou hlaveň pušky si položil do klína. Druhou rukou svíral závěr pušky.

Tichým mlasknutím pobídl koně a vyjel za Olviedem. Děvče zůstalo se soumary za nimi.

Kromě klapání kopyt na kamenité půdě nebylo nic slyšet. V údolí mezi dvěma mírnými svahy panovalo ticho.

Frank Everett se rozhlížel kolem sebe, ale nespatřil nic podezřelého. Olviedo jel v určitém odstupu před ním s puškou v ruce a pažbou zaklíněnou mezi pravou paží a tělem.

Frank se však neubránil pocitu, že je někdo pozoruje. Otočil se v sedle a pohlédl na děvče a soumary. Zalitoval toho, že sedlové brašny nechal u ní. Jestli je otevře…

Jezabel však strnule seděla na sedle a hleděla na oba muže, aniž se starala o soumary.

Narovnal se a uviděl, že Olviedo se náhle zastavil.

Frank k němu přijel.

„Co je?“

Olviedo ukázal hlavní pušky někam pod kopec.

Tam dole Frank v ranním šeru spatřil mršinu osedlaného koně.

Olviedo se postavil ve třmenech a rozhlédl se, načež sjel ze svahu dolů. Frank jej pomalu následoval.

Když zastavili u mrtvého koně, spatřili muže, který ležel mezi ztuhlýma nohama koně.

Frank toho člověka nikdy v životě neviděl. Měl plochý, snědý obličej. Oči měl vytřeštěné. Strnule hleděly k rannímu nebi.

Z těla mu trčel oštěp, který ho připíchl k zemi. Kolem něj byly na zemi rozesety prázdné nábojnice v počtu jednoho až dvou tuctů. Muž musel zoufale bojovat, než ho dostali. Neměl již u sebe žádnou zbraň. Sebrali mu ji.

Olviedo sesedl a zvedl jednu z nábojnic. „Patrona do pušky,“ zamumlal a hodil ji Frankovi, který si ji pozorně prohlédl. Na jejím dně bylo vyryto S a ráže 30-30. Šlo o náboj do sharpsky.

Everett jej zahodil a pohlédl na ratiště oštěpu. Péra, jimiž bylo ozdobeno, se v ranním vánku pohupovala.

„To je tarahumarský oštěp,“ řekl Olviedo. „Toho mrtvého znám. Je to jeden z těch, kteří jezdili s přívozem přes řeku. Jmenoval se Miguel.“

„Miguel?“ okamžitě vyhrkl Frank. „Průvodce těch mužů, které pronásledujeme?“

Olviedo na něj vrhl podivný pohled, načež mlčky přikývl. Frank Everett cítil, jak ho zalil pot, který se mu řinul z podpaždí. Chvíli upřeně hleděl na ratiště oštěpu, pak se narovnal v sedle a rozhlédl se.

A potom to uviděl.

Ani ne padesát yardů odtud stál seschlý topol bez listí s dlouhými větvemi. A z jedné z těchto větví viselo lidské tělo.

Frank Everett zaklel, otočil koně a vyrazil ke stromu.

Někdo toho muže, který se houpal na té větvi, pověsil za ruce a rozdělal pod ním oheň. Z černého popela ještě stoupal tenký sloupec šedého dýmu.

Frank už něco podobného viděl v Novém Mexiku a v Arizoně. Věděl, jak vypadá člověk umučený Apači, ale při tomto pohledu se mu stáhlo hrdlo hrůzou.

Poznal ho. „Pane Bože!“ vydralo se mu z úst. „Pane Bože! Co to s tebou udělali, McCoyi?“

Olviedo přišel také k topolu a pohlédl na tělo houpající se ve větru. Koně tam přivedl za uzdu s sebou.

„Člověk by řekl, že ho měli v rukou Mescalerové, že?“ poznamenal.

„Je to Američan. Vy ho asi znáte, co? Není to jeden z těch…?“

Frank Everett mlčky přikývl.

Olviedo si odplivl do prachu. „Rád bych věděl, co tu ti dva dělali,“ zamumlal. „Museli bojovat dobře, ale nakonec…“ Odmlčel se, vyšvihl se do sedla a otočil koně. „Pojďte, seňore Everette,“ řekl. „Musíme odtud pryč, než nás někdo uvidí.“

Frank se mlčky sehnul a z holínky si vytáhl nůž. Olviedo ho však zadržel.

„Co chcete dělat?“

„Odřezat ho. Nemůžu ho tu nechat supům.“

„Nemáme čas,“ opáčil Olviedo. „Viděl jste, co Tarahumarové dělají s bělochy. K čertu, co vlastně chcete? Nejdřív ty muže pronásledujete a dva z nich zastřelíte a potom chcete riskovat život, abyste pomohl mrtvole. To chcete dopadnout jako on?“

„Jim McCoy,“ poznamenal Frank. „Poručík pluku texaských dragounů Sama Houstona.“ Jeho pohled byl ještě stále upřen na bolestí zkřivenou tvář, která připomínala kamennou masku. Pomalu strčil nůž do holínky, načež se postavil ve třmenech a zasalutoval.

Pak otočil koně a pobídl jej ostruhami. Olviedo vyrazil za ním. Přitom zvedl pěst. To gesto vypadalo jako kletba - a také to byla kletba. Aniž se ohlížel, projel kolem koně onoho Miguela. Všiml si, že neměl žádné sedlové brašny. Nezastavoval a cvalem se vydal zpátky k Jezabel a soumarům.

Té, jak se zdálo, stačil jediný pohled na to, aby pochopila, co se stalo, ale na nic se neptala. Předala Olviedovi uzdu soumarů a projela kolem Franka, přičemž na něj vrhla podivný pohled. V jejích tmavých očích se roztančily zlaté jiskry, ale Everett si toho nevšiml. Myslel jen na to, kudy pojedou dál.

Když jej míjela, zachytil jejího koně a řekl: „Jak daleko je to ještě k těm ruinám, o kterých jsi dříve mluvila?“

Pohlédla před sebe a neurčitě mávla rukou. „Uvidíme je, až vyjde slunce.“ Pak kopla svého koně patami do slabin a rozjela se dál do hloubi údolí.

Frank dal Olviedovi znamení, aby vyrazil, a sám vyjel jako poslední.

S odjištěnou sharpskou v náručí bez ustání pátral pohledem po kopcích, které se vypínaly kolem údolí.

Tři z šesti mužů, které pronásledoval, už nežili. Byl rád, že z údolí nebylo Jima McCoye a onoho Miguela vidět.

Svíralo se mu hrdlo, když hleděl na kývající se Olviedova záda. Pevněji sevřel pažbu své pušky. Na bitevních polích občanské války toho viděl hodně, ale zkřivená, zkamenělá tvář Jima McCoye mu utkvěla v paměti víc než všechno ostatní. Dobře McCoye znal, toho zrzavého Texasana s irskou krví, který se tak jako on sám narodil v Amarillu, v texaském Panhandle.

Z války věděl, že nejvíc člověkem otřese, když zemře někdo, koho dobře zná. Když v pulquerii u řeky zastřelil bratry Mixuse, nehnul ani brvou. Ale Jim McCoy…

Bylo mu teprve pětadvacet let a byl hrdý na uniformu, kterou nosil. A teď? Teď jeho ohořelé, zčernalé tělo visí na odumřelé větvi.

Franka se na okamžik zmocnil vztek nad důsledky této války, která ničila vše, co bylo dobré a nadějné, ale hned v následujícím okamžiku se zase ovládl. Bylo zbytečné o tom přemýšlet, dokud válka zuřila. Dalo se dělat jen jedno: držet se svého přesvědčení a bojovat za to, aby svět byl jednoho dne takový, jaký by měl být. Lidé jako McCoy nebo bratři Mixusové byli jen jedinci ze statisíců, kteří zůstali na granáty rozrytých bitevních polích.

A on musel to, do Čeho se pustil, dovést do konce.

Vyjeli z údolí a dostali se do hor. Podařilo se jim to. Slunce ještě stále nevyšlo.

Kopyta koní klapala na oblázcích vyschlého koryta potoka, jímž jeli.

Ačkoli se slunce zatím nevyhouplo nad obzor, bylo již tepleji než předtím.

Frank Everett si svlékl svůj kožený kabát a vyhrnul si rukávy košile až k loktům.

V desetiyardových odstupech vyjeli z koryta. Jejich cesta nyní vedla po svazích sierry. Zde již nevedla žádná schůdná stezka, zde byla jen suť, po které koně kráčeli jen s velkou námahou. Frank musel ze všech sil pomáhat svému koni, který nebyl na hory a zrádná suťová pole zvyklý. V těchto horách se vyjímaly černé lávové útesy. Terén byl stále neschůdnější.

Když děvče, které se stále drželo v čele, zamířilo k jednomu kaňonu, Olviedo, který byl několik kroků za ní, zapískal jako pták. Děvče se ohlédlo, načež zajelo do stínu mohutného saguara.

Olviedo se otočil v sedle a kývl na Franka Everetta, přičemž pobídl koně ostruhami a po černém lávovém poli vyrazil k tomu velkému kaktusu.

Frank přicválal k nim a zastavil vedle Olvieda, který přitáhl soumary na dlouhé uzdě za kaktus. Mlčky dloubl do Franka a ukázal na ústí kaňonu, které zelo mezi rudými skalami.

Ze stínu skal se vynořilo sedm jezdců, kteří pomalu jeli na sever. Frank se sklonil, rozepnul jednu sedlovou brašnu, vzal z ní dalekohled, roztáhl jej a přiložil si jej k očím. Opatrně ho zaostřil a pak spatřil tváře jezdců. Byli to indiáni.

První z nich měl na sobě kabát mexického seržanta s lemovkami, avšak žádnou košili, jen bederní roušku, vysoké mokasíny a americký stetson prolomený nahoru. Na nahé hrudi se mu třpytil nějaký stříbrný šperk. Kolem pasu měl nábojový opasek a na hřbetě koně se mu leskla hlaveň nové sharpsky.

Frank si dalekohledem prohlédl i ostatní jezdce. Indiáni byli zčásti vyzbrojeni puškami, zčásti krátkými válečnými luky a dlouhými opeřenými oštěpy. V řadě za sebou jeli na sever. Po chvíli zmizeli mezi černými, lesknoucími se lávovými skalami. Zůstal po nich jen oblak zvířeného prachu.

Frank složil dalekohled a vložil ho zpět do sedlové brašny.

„Jeden z nich měl novou sharpsku,“ řekl. „To asi byla McCoyova zbraň.“

„Ten chlap se seržantským kabátem byl Aquila, náčelník Tarahumarů,“ odvětil Oviedo. „Ale on ty dva muže nezabil.“

Postavil se ve třmenech, rozhlédl se a ukázal na vzdálený, plochý vrchol.

„Musí nám být v patách ještě jedna horda,“ dodal.

Nad kopcem stoupal sloupec dýmu, který se v ranním vánku rozplynul.

„Kouřové signály,“ řekl Olviedo. „Neumím je přečíst, ale týkají se nás.“

Frank se otočil k Jezabel, která se mlčky držela za oběma muži a hladila krk svého pinta.

„Jak daleko je to k těm ruinám?“ otázal se.

„Musíme projet tou roklí,“ odpověděla tiše. „Na druhou stranu-tam nahoru, k mese. Tam jsou ruiny.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Olviedo, než mohl promluvit Frank. „Jestli nám lžeš, tak…“

„Proč by nám lhala?“ zeptal se Frank. „Dostane tisíc dolarů, jestli nás tam zavede.“

„Já jí nevěřím,“ zamumlal Olviedo. Díval se na dívku přivřenýma, blýskajícíma se očima a koutek úst měl zkřivený do grimasy.

Frank pozoroval, jak Jezabel opětovala jeho pohled, načež znovu pohlédla do kaňonu. Na tváři se jí objevil ruměnec.

Byla krásná, ačkoli to v zemi, kde byla většina žen krásná, moc neznamenalo.

„Nikdy jsem jí nevěřil,“ řekl Olviedo. „Přemýšlel jsem, co tak asi může ženu přimět k tomu, aby se vydala do hor? Ví, co jí hrozí. Kvůli tisíci dolarů muž pohlédne smrti do tváře, ale žádná žena nebude kvůli tisíci dolarů riskovat, že padne do rukou indiánů.“

Pobídl koně tlakem stehen, přijel k dívce, sklonil se ze sedla, chytil ji 20

za zápěstí a zkroutil je. Nevykřikla. Jenom k němu vzhlédla, načež její pohled sklouzl k Franku Everettovi.

Viděl, že se jí na řasách lesknou slzy.

„Pusť ji! „zavrčel.

Olviedo ho ignoroval. Zkroutil jí ruku ještě více.

Promluvil na ni sonorským nářečím. Řekl: „Ty s námi přece nejedeš proto, aby sis vydělala tisíc dolarů. Žena jako ty si může tisíc dolarů vydělat jiným způsobem. Teď mi řekneš, proč jsi za námi jela, nebo ti zlomím ruku. Myslím to vážně! Bylas s těmi muži, kteří přijeli s těmi sedlovými brašnami. Víš, co v nich je. Dělej, mluv, nebo ti otevřu ústa nožem!“

Frank, který moc španělsky nemluvil, nerozuměl tomu, co Olviedo říkal, ale viděl v očích Jezabel slzy. Přijel k Olviedovi a hlavní pušky ho udeřil do ruky. Olviedo pustil dívku a otočil se v sedle.

„Proč to děláte?“ zavrčel. „Proč jste takový hlupák, že věříte jejím lžím?“

„Kdo říká, že jí věřím?“ otázal se. „Ale nech ji být.“

Olviedo se náhle usmál. V ranním slunci se zaleskly jeho zuby.

„Ach, jistě,“ řekl. „Ještě ji potřebujeme. Jestli budeme mít na zpáteční cestě problémy s indiány, tak ji můžeme vydat Tarahumarům výměnou za naši bezpečnost.“

„Ty jsi ale svině,“ řekl znechuceně Frank. „Dej od ní ruce pryč, nebo…“

Olviedovi rázem zmizel úsměv ze rtů. Trhl rukou, jako by chtěl sáhnout po zbrani, ale Frank byl rychlejší.

Bleskově namířil hlaveň své pušky Olviedovi na břicho.

„Přestaň s tím,“ procedil Frank mezi zuby. „Jako kdybychom neměli už tak dost problémů.“

Olviedo ukázal na sharpsku. „Chcete mě zastřelit?“ otázal se. „Proč? Copak nejsme dobří přátelé?

Frank se usmál. „To bych řekl,“ poznamenal. „Takže jedeme dál, příteli.“ Poslední slovo protáhl, aby jej zdůraznil.

Sklonil hlaveň pušky a uvolnil kohoutek.

Nepřátelství s Olviedem bylo to poslední, co mohl potřebovat. Beztak mu nevěřil a otevřené nepřátelství by mělo stejný účinek jako jiskra padající do soudku se střelným prachem. Olviedo mu byl prospěšný, měl ho vyvést z hor a dostat do Casas Grandes. Olviedo měl zálusk na sedlové brašny, to bylo jasné. A uměl zacházet s nožem. Jeho nůž byl nebezpečný, protože byl tichý. Frank Everett věděl, že si na něj musí dát pozor. Možná by bylo lepší spolehnout se na děvče, vyprovokovat spor s Olviedem a skoncovat s ním, pomyslel si. Tím by si ušetřil nebezpečí, že se jednoho dne probudí s nožem mezi lopatkami nebo v krku.

Dívali se na sebe přes hlaveň sharpsky.

„Jsme dobří přátelé,“ řekl Olviedo. „Můžeme se na sebe spolehnout, a to je hodně.“ Do tváře se mu vrátil úsměv.

„Jistě, můžeme se na sebe spolehnout,“ přikývl Frank. „Jsme dobří přátelé a společníci. Je to přece tak. Můžeme si navzájem krýt záda.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Olviedo. „Vždycky vám budu krýt záda. Víte, že nás sleduje jeden jezdec? Je nám v patách od té doby, co k nám přijelo to děvče.“

Frank se bezděky ohlédl, nic však nespatřil. Jen kouřové signály, které vítr odnášel přes hory. Otočil se k Olviedovi.

„Pak bychom si měli pospíšit,“ podotkl.

+ + + + +

Ruiny se rozkládaly na temeni jednoho návrší. Kdysi tam býval klášter s kostelem. Část kostelní věže ještě stála a vrhala dlouhý stín. V něm stálo několik koní, kteří spásali trsy tvrdé trávy živořící ve vyschlé zemi.

Z budovy s propadlou střechou stoupal tenký sloupec šedého dýmu, jenž se rozplýval ve větru, zde v kopcích silnějším než dole v kaňonu. „El monasterio de Santa Cruz,“ řekl Olviedo. „Klášter svatého kříže. Kolik mužů nás tu čeká?“

„Tři,“ odpověděl Frank Everett. „Tři!“

Podíval se na Jezabel, která na něj upřeně hleděla. V očích se jí objevil náznak strachu, nebo že by se mýlil? Nerozuměl té dívce, ale v té chvíli měl jiné starosti než to, aby nad ní přemýšlel.

Otočil se k Olviedovi, který chtěl ze sedlového pouzdra vytáhnout pušku, ale pak ji zase strčil zpět.

„To je moje záležitost,“ řekl. „Ty a Jezabel na mě počkáte tady. Podej mi uzdu jednoho soumara!“

V Olviedových očích se zablesklo. „Proč si chcete vzít toho koně?“

„Kvůli těm sedlovým brašnám,“ odpověděl Frank. „Radši je chci mít u sebe.“

„A když vás zastřelí?“ otázal se Olviedo s pohledem upřeným na těžké sedlové brašny. „Pak všechno získají muži, které pronásledujete. Proč toho koně nenecháte tady? To mi už nevěříte?“

„Důvěřuj, ale prověřuj,“ poznamenal Frank. „Toho koně si raději vezmu.“

Vzal Olviedovi uzdu z ruky a omotal si ji kolem hrušky sedla. Potom se usmál na Jezabel.

Nic neřekla, ani se nepohnula. Tiše a strnule seděla a dívala se na něj.

Pak obrátil svého koně a pomalu se vydal ke klášteru. Soumar se sedlovými brašnami unaveně kráčel po svahu za ním.

Přijel až k seschlém keři, který rostl zhruba sto yardů před ruinami. Tam sesedl a omotal uzdu kolem větví keře.

Chvíli stál vedle svého koně, s levou rukou položenou na jeho krku, načež udělal krok stranou. Pravým palcem odepnul bezpečnostní poutko na pouzdře koltu.

Pomalu se vydal ke klášteru zalitému sluncem. Písek tlumil jeho kroky. Koně ve stínu věže zvedli hlavy a pohlédli na něj.

Dostal se až na padesát yardů k ruinám, když tu se ve vchodu do kláštera objevila silueta člověka. Vykročil z přítmí na slunce. Za ním se vynořil další muž.

Zůstali stát před klášterem a dívali se na Franka. Jeden muž měl ruce zastrčené za revolverovým opaskem, druhý žmoulal v ústech sirku. Oba na sobě měli prostý kovbojský oděv.

Frank Everett zůstal stát dvacet yardů před nimi. Díval se na ně a ruku měl položenou za pažbou revolveru tak těsně, že se jí dotýkal dlaní.

„Bradě! Lee! Kde je Vic?“ zeptal se. „Jestli je uvnitř, tak ať vyjde ven.“ Aniž ty muže spustil z očí,

zvolal: „Vicu! Vicu, slyšíš mě? Vyjdi ven a vyřiďme to tak, jak jsme se to naučili. Proč se přede mnou schováváš? Bojíš se mě, Vicu?“

Muž, který stál blíže vchodu, vyplivl sirku.

„Vic tu není, Franku,“ řekl zdánlivě lhostejným tónem. „Musí to být bezpodmínečně Vic, nebo ti postačíme i my?“

Muž, který hovořil, měl pohublý, opálený obličej s tři dny starým strništěm vousů.

„Kde je Vic?“ zeptal se Frank ještě jednou.

„Pryč,“ odvětil druhý muž. Potom, jak se zdálo, spatřil koně přivázaného ke keři, protože zvedl levou ruku a ukázal na něj. „Co je to za sedlové brašny?“

„Kdysi patřily Tomu a Jessi Mixusovým,“ poznamenal Frank.

„Tys je našel?“ Muž přivřel oči. „Kde?“

„Dole u řeky, nechali je tam,“ odpověděl Frank.

Druhý muž si odplivl.

„Vždycky jsem věděl, že to jsou idioti. Nedokázali se rozloučit se ženskými a s whisky. Ani se nemám ptát, jak dopadli, co? Oddělals je.“ Poslední věta nebyla otázka, ale prosté konstatování pronesené tónem, jakým se mluví o počasí. Frank si všiml, že ten muž posunuje ruku k boku, až se dotkla pažby revolveru. Jeho tělo se pomalu napjalo.

„Nikdy jsem bratry Mixusovy nechtěl brát s sebou,“ odtušil. „Ale na vás, Bradě, na Vica, na Leeho a na Jima jsem se chtěl spolehnout. Udělali jste chybu, ale ještě není pozdě, Bradě. Za pět dnů musíme být v Casas Grandes. Myslím, že jsme příliš dlouho bojovali bok po boku na to, abychom teď na sebe stříleli. Ještě není pozdě.“

„Vic nám vyprávěl něco jiného, Franku. A znělo to lépe. Řekl: Proč bychom se vraceli do Texasu? Válka je prohraná a my všichni to víme. A dál nám řekl: Všichni máme šanci někde začít nový život. Život, který jsme si vždycky přáli. Nebo chcete být ti poslední, kdo padnou v šedé uniformě? Tomu jsme rozuměli, Franku.“

„Rychle jste zapomněli na slova, která jste přísahali na vlajku,“ řekl Frank.

„Vlajka je jen cár látky…“

„Kdysi jste ale mluvili jinak.“

„Ano. Tenkrát jsme nevěděli, jak to všechno skončí. Ne, Franku. Vic, Jim, Lee a já jsme se rozhodli a toto rozhodnutí už nezměníme.“

„Jim je mrtvý, Bradě. Indiáni ho dostali a upálili. I váš průvodce je mrtvý a jestli je Vic v horách, pak i on už možná padl do rukou indiánům.“

Frank lehce pohladil tvrdý okraj pažby revolveru. Stál tam a mluvil. Zbytečně.

„Sami se z hor nikdy nedostanete,“ poznamenal tiše. „Jestli padnete do rukou indiánům, stáhnou z vás kůži.“

„Přestaň, Franku. Nemá to smysl!“ odsekl Brad. „A jestli nás ještě pořád chceš přemluvit - Vic nám řekl, že v životě každého člověka je tenká červená čára, a když ji člověk překročí, už se nemůže vrátit zpět. Naše cesta vede na západ. Tam, kde není válka, kde se dá žít.“

„Poslali mě, abych splnil úkol,“ odvětil Frank Everett. „A já ten úkol splním a…“

„To rozhodně ne, Franku. Už nejsi kapitán u Houstonových texaských dragounů. Nejsi nic jiného než my. Guerrillero, kterého yankeeové pověsí na nejbližším stromě, jestli ho chytí. Jenže oni tě nedostanou. Lee!“

Poslední slovo vykřikl a zároveň jeho ruka trhla k revolveru. Nebylo to varování, jenom chladnokrevná vůle zabíjet.

Frank viděl, jak se přikrčil, když pravačkou vytáhl těžký kolt z pouzdra. Zvedl hlaveň, zatímco i druhý muž před klášterem tasil.

Tři vteřiny se ozývala střelba, jejíž ozvěna se odrážela od bílých zdí kláštera.

První rána vyšla z Frankova koltu. Když uviděl, že oba muži před 24

ním sáhli po revolverech, tasil. Byl tak rychlý jako ještě nikdy. Kulka trefila muže, který vytáhl kolt jako první, do hrudi a odhodila ho zpět. Ještě stačil zmáčknout spoušť, avšak jeho kulka Franka Everetta minula. Muž zavrávoral, ale Frank už neviděl, jak se skácel na zem.

Otočil se a natáhl kohoutek revolveru, aby vypálil i na druhého muže. Tento prudký pohyb mu zachránil život. Kulka minula jeho hlavu jen o chlup. On však též netrefil, jeho střela se zavrtala do zdi.

Než stačil natáhnout kohoutek potřetí, zvedl ten muž malou hlaveň Navy koltu ráže 36 a namířil jej Frankovi do tváře. Jeho ukazováček již tlačil na spoušť…

Třeskl výstřel a muž nepřirozeně trhl hlavou. Frank viděl, jak mu po tváři teče krev. Na vteřinu zůstal stát, potom klesl na kolena, zhroutil se a zůstal ležet.

To nebyla rána z revolveru. Ta kulka byla vypálena z pušky.

Frank se otočil, kolt pořád držel v ruce. Z výklenku zdi se vynořila temná postava a s puškou, z jejíž hlavně se kouřilo, vyšla na slunce.

„Vypadá to, že si zasloužím odměnu, ne?“ řekl příchozí a modrým rukávem uniformy si otřel opálený obličej.

Frank nesklonil revolver, když muž kráčel blíž. Okamžitě ho poznal, hned jak vystoupil z výklenku. Byl to ten yankee z pulquerie u řeky.

Přišel blíž a usmál se. „Jenom to klidně dejte pryč,“ řekl. „Kdybych vás chtěl oddělat, tak by mi stačilo jen počkat, až to za mě udělá ten chlápek.“

Frank pomalu natáhl ruku směrem k němu. „Dejte mi svůj revolver, „ vyzval ho. „A spusťte pušku na zem!“

Yankee pokrčil rameny. „Ta puška už není nabitá - co budete mít z toho, když vám teď dám svůj kolt? Dva revolvery jsou lepší než jeden.“

S úsměvem stál před Everettem a uvolněně držel sharpsku ve svěšené ruce.

„Kdo jste?“ otázal se Frank.

Muž se zazubil ještě víc. „ Jmenuju se Owen Sundine. Byl jsem seržant u 28. kavaleristického pluku Unie umístěného ve Fort Huachuca v Arizoně. Vy jste Texasan, že ano? Nejdřív jsem si myslel, že jste dezertér. A jak se jmenujete vy, povstalce?“

„Everett. Frank Everett.“

„A kdo je ten muž, kterého jsem zastřelil? Mám právo vědět, kdo to byl, když jsem ho zabil. Byl to dezertér?“

„Ano,“ přikývl Frank. „Zcela správně, byl to dezertér. Proč jste nás pronásledoval, Sundine?“

Sundine udělal nic neříkající gesto. „Dejme tomu, že jsem si myslel, že byste pro mě měl nějaký užitek. Dejme tomu, že jsem si myslel, že potřebujete někoho, komu byste mohl věřit.“

„A dejme tomu, že vám nevěřím,“ odvětil Frank.

„Přesto že jsem vám zachránil život?“

„Přesto! Mám dobrého průvodce a víc nepotřebuj u. Zaplatím vám za to, že jste mi pomohl, Sundine, a pak pojedete zpátky.“

„Vy víte, že to nikdy neudělám,“ opáčil Sundine. „Nemůžete mi zabránit v tom, abych jel za vámi.“

„A kdo by mi mohl zabránit, abych vás zastřelil?“ otázal se Frank.

„Kodex cti důstojníka armády Konfederace,“ řekl Sundine. „A - proč byste mě měl zastřelit? Pomohl jsem vám. Beze mě byste teď ležel v prachu s kulkou v hlavě.“

Frank Everett si jej prohlížel, když hovořil. Sundine měl pravdu. Nemohl mu zabránit v tom, aby jel za ním. Naopak bylo lepší, když jej měl na očích. Ten dezertér věděl, co chce. Pravděpodobně přemýšlel stejně jako Olviedo - a věřil, že v těch sedlových brašnách je něco, co by se mu mohlo hodit. To pro něj mohlo být důvodem pro to, že podstoupil riziko cesty do hor. Olviedo nebyl člověk, na něhož by se mohl spolehnout, kdyby se objevili Tarahumarové, Sundine by však bojoval, protože počítal s tím, že by mu z toho něco mohlo kápnout, a navíc ukázal, že umí zacházet se zbraněmi.

A potom tu ještě stále byl Vic.

Frank pomalu uvolnil kohoutek koltu a nechal zbraň sklouznout do pouzdra.

„Tak dobrá,“ řekl ztěžklým hlasem. „Zůstaňte s námi, Sundine. Společně asi máme větší šanci dostat se z těch proklatých hor. Zapamatujte si však jedno, Sundine, pojedeme tam, kam budu chtít já.“

„A kam pojedeme?“

„Počkáme tady,“ odpověděl Frank Everett. „Kde je váš kůň? Za klášterem? Přiveďte ho sem a pomožte mi odvléct ty dva muže.“

Zdálo se, že Sundine má na jazyku nějakou otázku, ale potom jen pokrčil rameny a odešel.

Frank uviděl Olvieda a Jezabel, kteří tam přijížděli, a vydal se ke svým koním. Přivedl je do kláštera, odsedlal je a všechno přinesl k ohýnku, který hořel u zdi. Na okraji ohniště stála konvice s kávou. Kolem ležela sedla a deky.

Přišel tam Olviedo a hodil své a dívčino sedlo na zem.

„Kdo je ten muž, se kterým jste mluvil?“ otázal se a z jeho hlasu byla cítit neskrývaná nedůvěra.

„Říká si Sundine,“ odvětil Frank Everett. „Měl jsem jenom dvě možnosti: vzít ho s sebou, nebo ho zastřelit. Možná ho budeme potřebovat, jestli budou nějaké problémy s indiány. Umí zacházet s puškou.“

Olviedo se posadil k ohni a zašťáral klackem mezi uhlíky.

„Já mu nevěřím,“ zamumlal. „Ten muž nemá dobré oči. Může být nebezpečný.“

Komu? pomyslel si Frank Everett. Tobě, nebo mně? Bojíš se, že ti někdo zkříží cestu?

Přišel k místu, kde oba muži, kteří nyní leželi mrtví před klášterem, tábořili, a vzal si jejich sedlové brašny. Zamyšleně je potěžkal v rukou. Byly těžké a tak napěchované, že se skoro nedaly zapnout. Opatrně je přinesl k ostatním brašnám, které ležely u jeho sedla, a přikryl je pokrývkou, která se dávala pod sedlo.

Olviedo hodil do ohně kousek uschlého kaktusu. Hned vzplály plameny.

„Na co tu vlastně ještě čekáme?“ otázal se. „Měli bychom se snažit co nejdřív se dostat z hor.“

„Zůstaneme tu tak dlouho, jak uznám za vhodné,“ odsekl Frank. „Uvař kávu, ale ať je horká a silná.“

Lehl si na deky, hlavu si opřel o sedlo a ucítil, jak se jej zmocňuje únava. Byl tak vyčerpaný, že i tvrdá půda se mu nyní zdála být měkoučká jako peřina, když se mu uvolnily strnulé svaly. Pohlédl na Sundina a Jezabel, kteří tam přišli. Když děvče zamířilo do rohu ruiny, všiml si, že Sundine na ní může oči nechat.

Jezabel roztáhla své přikrývky, posadila se na ně, zády se opřela

o zeď a mlčky se zadívala na Everetta.

Sundine chvíli nerozhodně stál u ohně, načež přišel k Frankovi a pohlédl na něj. Jemně kopl do přikrytých sedlových brašen a řekl: „Kdybychom vyrazili za setmění, tak bychom to do rána zvládli. Ty hory se mi nelíbí.“

„Vždyť jste přece v Arizoně musel bojovat proti Apačům,“ poznamenal Frank.

„To je pravda. Ale nikde v Arizoně jsem neviděl tak zrádné hory, jako jsou tyto. Jenže - vy asi čekáte na šestého muže, že ano? Počítal jsem. Dva jste dostal u řeky, jednoho si podali Tarahumarové. Ano, našel jsem ho. To byla dobrá finta, že jste ho neodřezal, Everette. Indiáni by jinak okamžitě poznali, že někde poblíž jsou běloši. A pak jsou tady ještě ti dva tady, které jsem odvlekl do trosek kláštera. Dobře jsem je schoval. Zbývá tedy ještě jeden muž. Vůbec bych se nedivil, kdyby i on měl napěchované sedlové brašny. Proč byste tu na něho jinak čekal?“

Frank si dal ruce pod hlavu a pohlédl na Sundina.

„Rád bych věděl, co vás přimělo k tomu, že jste jel přes hranici, Sundine.“

„Když to chcete vědět - pluk měl odejít na východ, do občanské války.“

„Na východě bojuje hodně pluků. To je jediný důvod, proč jste dezertoval?“

„Nestačí to snad? Já proti jihu nic nemám. Proslýchá se, že z východu se vrátí jen jeden muž z deseti. Proč bych měl bojovat proti lidem, kteří mluví stejnou řečí jako já?“

„Možná kvůli věrnosti ke své vlasti…“

„Je komické slyšet to z úst rebela,“ zasmál se Sundine. „Ale ano, vy lidé z jihu dáte hodně na tradice a tak. Ne, Everette, nebudeme tu ztrácet čas patetickými slovy. Chápete mě? Jsem jenom malý člověk. Proto jsem byl jen seržant a ne kapitán jako vy.“

„Odkud to víte?“

„Protože to jeden z těch dvou chlapů, které jsme zastřelili, nahlas řekl. Všechno jsem to slyšel, Everette. Mne takové pojmy jako čest a věrnost k vlajce zkrátka neoslovují. Chcete mi to vyčítat?“

„Já nikomu nic nevyčítám,“ odvětil Frank. Jeho nedůvěra k Sundinovi stále narůstala. Nikdy o něm neměl valné mínění, ale čím déle ho poslouchal, tím větší k němu choval nechuť. Nepochybně byl nebezpečnější než Olviedo. Chladnokrevně přemýšlel, jeho zevnějšek byl jen maskou, která měla ostatní mást. Frank to v té chvíli zřetelně vycítil.

Sundine si dřepl vedle něj a začal si prohlížet prsty.

„My přece víme, co si o sobě máme myslet,“ zašeptal.

Frank si všiml, že Jezabel na ně stále hleděla. A pak opět uslyšel Sundinův tichý hlas. „Mohli bychom být dobrými partnery v této hře.“

Frank musel vynaložit všechny své síly, aby odtrhl pohled od Jezabel a odpověděl: „V jaké hře? Já nehraju žádnou hru. Děláte chybu, Sundine.“

„Opravdu?“ Yankee přivřel oči a sevřel rty. „Ten chlápek naproti vás u ohně - vy věříte, že je poctivý? Jeho tvář se podobá masce a nikdo neví, co si myslí. Možná jenom čeká na vhodnou příležitost k tomu, aby vám vrazil nůž do krku. A to děvče. Proč jelo za vámi?“

„Vy to víte?“ zeptal se Frank. „Jestli to víte, pak mi to řekněte.“

Sundine si přejel hřbetem dlaně po neholené bradě, načež ukázal na sedlové brašny, jejichž obrysy byly vidět pod přikrývkou.

„Co je v těch brašnách?“

„Nic, co by vás mohlo zajímat,“ odvětil Frank. Sundine hledal odpověď v rysech jeho obličeje, ale nenašel ji. Pak pokrčil rameny.

„Když jste byl pryč a já jsem seděl dole u řeky, hodně jsem přemýšlel. Většinou o druhých moc nepřemýšlím, ale s vámi je to jiné. Ano, dost jsem uvažoval.“

„Opravdu? A o čem jste uvažoval, Sundine?“

Yankee se náhle usmál. „O spoustě věcí,“ řekl vyhýbavě. „Přemýšlel jsem o spoustě věcí. A pak jsem se rozhodl jet za vámi.“

„Bylo by lepší, kdybyste zůstal, kde jste byl,“ řekl Frank.

„Ano, teď si skoro přeju, abych toho chlápka tam venku zastřelil až po tom, co by on oddělal vás, Everette. Pořád zapomínáte na to, že mi vděčíte za svůj život.“

„A na kolik si můj život ceníte, Sundine?“ otázal se Frank a opřel si lokty.

„Nebudu požadovat moc,“ odvětil Sundine. „Řekněme fifty fifty? Nebo je to příliš?“

„Ne, to není příliš,“ odpověděl Frank Everett. „Mám v kapse pět set dolarů. Dám vám z nich dvě stě padesát.“

Sundine cítil z Everettových slov výsměch. Pomalu rudl.

„Jenom mě nepodceňujte,“ poznamenal.

„Chcete mi vyhrožovat?“ zeptal se Frank. „Zapomínáte na Olvieda. Máte pravdu. Je to mestic a má v holínce nůž. V okamžiku, kdy mi střelíte do zad, vás probodne.“

„Ještě nikdy jsem nikomu nestře-lil do zad. Ti, kdo skončili mou kulkou, dostali zásah zepředu.“

Frank vstal a prošel kolem Sundina ven. Věděl, že ani Sundine ani Olviedo se neodváží položit ruku na sedlové brašny, dokud bude v místnosti ten druhý. Ale jak dlouho se

mohli tak navzájem držet v šachu? Kdyby se spojili, byl by ztracen.

Obešel klášter a vydal se ke studni, z níž rezavým rumpálem vytáhl vědro vody. Postavil ho na studnu a umyl si obličej.

Pak si svlékl košili, odepnul si revolverový opasek a obé položil na zídku ze žlutých valounů. Voda byla ledová a doslova ho pálila. Důkladně si smyl z těla prach z cesty, načež vodu vylil a vytáhl ještě jedno vědro. Ponořil do něj hlavu, aby ze sebe setřásl únavu.

Tu uslyšel tichý šramot a otočil se. Přes kapky v očích uviděl Jezabel. Na chvíli postála v bráně.

Pohlédla na něj a vyšla směrem k němu.

Její kroky ve vysokých mokasínech byly tiché a ladné. Mírný, chladný vítr, který vanul z hor, jí tiskl kartounovou sukni proti stehnům, jejichž tvary se rýsovaly v látce. Černé vlasy vlály za ní.

„Co chceš? Proč jsi nezůstala v klášteře?“ zeptal se a sáhl po košili, kterou předtím odložil.

Opřela se o studnu a mlčky jej pozorovala, když si oblékal košili, když si ji zapínal a strkal její cípy do kalhot.

„Chybí ještě jeden muž,“ řekla a v jejím hlase zazněl zvláštní podtón. „Ty zabít i jeho?“

Zarazil se a pohlédl na ni. Zrovna si chtěl připnout revolverový opasek.

„Co je ti do toho?“ zeptal se.

„Vím, je snadné někoho zabít,“ řekla lámanou angličtinou. „Velmi snadné.“

Chvíli na ni hleděl, načež si zapnul přezku opasku, přitáhl si pouzdro ke stehnu a upravil si jej.

„Nechci s tebou mluvit,“ trpce poznamenal. „Vrať se zpátky do kláštera.“

Nepohnula se.

„Neslyšelas?“ obořil se na ni. „Vrať se do kláštera.“

„Ten muž, na kterého čekáš - kdo to je?“

„Vic.“ Sáhl si do vlasů a pohlédl k horám, nad nimiž žhnula ohnivá koule slunce. „Hodně jsi s ním byla, zapomněl jsem. Nemůžu ti o něm nic říct.“

„Nechci o něm vědět,“ namítla. „Chci vědět o tobě.“

„O mně?“ Pohlédl na ni.

„Ano, o tobě.“

„Proč?“

„Protože zabíjíš lidi. Jenom tak…“

„Jenom tak?“ otázal se. „To není tak jednoduché, jak to vypadá, Jezabel.“

„Ty vyslovovat mé jméno jinak. Ty jsi Američan. Vic také Američan. On vyslovovat mé jméno přesně jako ty.“

„Drž hubu!“ vztekle ji okřikl a otočil se.

„Ty zastřelit Vica? Ty jeho nezastřelit. On ke mně dobrý. On první muž, který ke mně dobrý. Ty jeho nezastřelit.“

Pohlédl na ni přes rameno. „Ty ho miluješ? Tys sem jela kvůli němu?“

Ta věta uvolnila všechno to zoufalství a hořkost, které se v něm nahromadily. Bylo to slyšet v jeho hlase a dívka to viděla v jeho očích.

„Ty ne špatný člověk. Proč ty zabíjet?“

„Tomu ty nerozumíš.“

„Ty mi vysvětlit.“

„Jak ti to mám vysvětlit, když to sám nechápu?“ odvětil. „V životě často musíme dělat věci, které ani dělat nechceme, ale nikdo se nás na to neptá. Prostě se to po nás požaduje a nikdo se neptá, jestli to chceme udělat.“

„A jestli ty zabít?“ otázala se. „Co potom?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,“ odpověděl upřímně. „Jsou věci, které jsou důležitější.“

„Důležitější než žít?“ podivila se. „Co je důležitější než žít?“

V tom okamžiku se ozvalo tiché zapískání, a když se Frank Everett otočil, uviděl na plošině kostelní věže stát Sundina.

„Běž zpátky,“ řekl k Jezabel a rozběhl se k věži, do které bylo možné se dostat zevnitř i zvenčí. O deset vteřin později již stál za poprsní zdí a díval se na kopce pod nimi. Frank Everett nezřetelně viděl jezdce, který se vynořil ze stínu hor a zdánlivě pomalým tempem jel ke kopci, na němž stály ruiny kláštera.

„Spatřil jsem ho před několika minutami,“ řekl Sundine a položil hlaveň pušky na zeď. „Jede přímo k nám. To je ten muž, na kterého čekáte, Everette?“ Když Frank neodpověděl, dodal: „Bude lepší pustit ho sem na sto yardů, ať ho nemůžeme minout.“

Frank ho neposlouchal. Stál přitisknut ke zdi, jež byla vyhřátá sluncem. Díval se na jezdce, který tam dole nic netuše jel k ruinám. Ještě byl příliš daleko na to, než aby ho mohl poznat. Jel pomalu a objížděl místa pokrytá lávou. Potom zmizel za saguary, znovu se objevil a po nějaké době dorazil k úpatí kopce, na němž stál klášter. Zamířil k ruinám.

Pod kopyty černého pinta s bílými skvrnami se zvedal zvířený prach, který byl odnášen mírným větrem. Jezdec se předklonil, aby zvířeti pomohl při zdolávání svahu. Několikrát ho švihl koncem uzdy po hrudi, ale už po několika minutách dorazil kůň na hřeben kopce.

Teprve tam ho jezdec zastavil, postavil se ve třmenech a pohlédl ke klášteru, který vypadal opuštěně. Potom pokračoval dál. V tichu Frank slyšel jen cinkání postroje.

Sundine stojící vedle něj natáhl kohoutek sharpsky, přičemž se ozval zlověstný kovový zvuk. Opatrně zvedl hlaveň a položil ji na zeď. Namířil na hruď blížícího se jezdce.

Owen Sundine počkal, až se jezdec ocitne u jednoho seschlého keře ocotilla, načež položil ukazováček na spoušť.

+ + + + +

Frank Everett se otočil a srazil mu hlaveň dolů. Jeho tvář se podobala strnulé masce. Sundine na něj vrhl rozzuřený pohled.

„Co je s vámi, Everette?“ otázal se. „Ostatní jste zastřelil a tohoto chcete ušetřit? Nebo vás nezajímá, co má v sedlových brašnách?“

„To je moje věc,“ odsekl Frank Everett ocelovým hlasem. Sundine se nadechl k odpovědi, ale potom v Everettových očích spatřil něco, co ho umlčelo.

Frank přistoupil k otvoru v plošině a slezl po ztrouchnivělém žebříku dolů. Sundine jej pomalu následoval, přičemž se ještě jednou zarazil a pohlédl na blížícího se jezdce. Potom si vzal pušku pod paži a rovněž slezl dolů.

Frank Everett pohlédl na Olvieda a na dívku, načež šel k puklině ve zdi a vyhlédl ven.

Jezdec se mezitím dostal až na dvacet yardů ke klášteru. Frank ho trhlinou zřetelně viděl. Každý rys té tváře mu byl povědomý: to vysoké čelo, ten zvednutý nos, ta brada, ty propadlé, nedůvěřivé oči.

Jezdec měl na sobě tmavé manšestrové kalhoty a jezdecké holínky vysoké po kolena, světlou košili a koženou vestu bez rukávů. Na hlavě se mu skvěl černý texaský klobouk s postříbřenou stužkou. Na pravém stehně se mu houpal revolver, zpod sedlových brašen trčela pažba pušky.

Frank pozoroval, jak zastavil koně a sklouzl ze sedla, načež zavedl pinta za ruinu a zmizel mu z dohledu.

Sundine tam nerozhodně stál a pohrával si s puškou. Nevěděl, co má dělat.

Frank nic neřekl. Mlčky naznačil Sundinovi a Olviedovi, aby se z obou stran postavili ke vchodu, zatímco on sám odešel k protější zdi.

Jezabel seděla na své dece a pokradmu jej pozorovala, když procházel kolem ní. Roztáhnutými prsty se opírala o zem. V jejích tmavých očích se jiskřilo, když se dívala na Franka Everetta.

Ten zareagoval na poslední chvíli, když vyskočila. Strhl ji k sobě a ona tak už nestačila vykřiknout, protože jí zacpal dlaní ústa. Bojovala jako divoká kočka, aby se vymanila z jeho sevření, ale Frank ji pevně držel. Nepustil ji, i když ho kousala do dlaně, jenom ji k sobě přitiskl ještě pevněji, zatímco zvenčí zněl šoupavý zvuk kroků na suti před ruinou. Jednou rukou ji přitáhl k sobě a druhou jí zacpal ústa, zatímco hleděl na vchod do kláštera.

Spatřil stín a v následujícím okamžiku se ve vchodu objevil muž. Hleděl na ně. Přes pravé rameno měl přehozené sedlo, v levé ruce držel srolované deky a pušku.

Frank viděl záchvěv v jeho obličeji, když muž pochopil, co se stalo. Pak pustil sedlo a deky na zem. Tomu muži stačil j en zlomek vteřiny na to, aby pochopil. Potom jednal. Hlaveň pušky se bleskově zvedla.

Ten pohyb byl rychlý jako stín -a přece ne dost. Někdo byl ještě rychlejší: Owen Sundine. Udeřil muže hlavní sharpsky a vyrazil mu pušku z ruky. Ta přeletěla místnost. Druhý Sundinův úder byl stejně tak rychlý. Pažba sharpsky opsala půlkruh a zasáhla muže do spánku.

Frank pustil Jezabel a tasil revolver.

„Přestaňte, Sundine!“ vykřikl.

Sundine hleděl planoucím zrakem na muže na zemi. Pušku měl zvednutou k dalšímu úderu.

Frank ho odstrčil a rychle tomu druhému muži vytáhl z pouzdra kolt.

„Jen zůstaň klidně ležet, Vicu,“ řekl ostrým tónem. „Nechci ti nic udělat. Nenuť mě k tomu.“

Muž, kterého oslovil, jako Vica, se postavil ke zdi a promnul si obličej.

„Franku?“ To bylo všechno, co řekl.

„Ano, Vicu.“

„Kde jsou Brad a Lee?“

„Jsou mrtví.“

„Tys je…“

„Ano, Vicu.“

Dívali se na sebe přes hlaveň revolveru ve Frankově ruce. Oba se snažili číst ve tváři toho druhého.

„A Tom a Jess?“

„Všichni jsou na pravdě boží, Vicu. Ty jsi poslední z nich.“

„Kdo tě sem přivedl? Ona?“ Jeho pohled sklouzl k Jezabel, jež stála uzdi.

Frank mávl revolverem. „Dej sem ruce,“ řekl, aniž odpověděl na Vicovu otázku.

„Co chceš dělat?“

„Chci si být jistý, že na tebe nebudu muset střílet, Vicu. Sundine, vytáhněte mi z kapsy řemínky a svažte mu ruce, ale tak, aby si nemohl uvolnit uzel.“

„Změnil ses, Franku. Odkdy se Texasané paktují s modrobřicháči?“

„Natáhni ruce,“ řekl klidným hlasem Frank.

Sundine mu vytáhl z kapsy kožené řemínky a několika uzly Vicovi svázal ruce.

Ten nehnul ani brvou, jen podivně hleděl na Franka Everetta. Z rány, kterou mu způsobila pažba Sundinovy pušky, mu po tváři tekla krev.

„Takžes nás našel všechny,“ zamumlal. „Na mou stopu tě přivedlo to děvče, co?“

„Dole u řeky, u přívozu, jsem našel Torna a Jesse Mixusovy,“ odvětil Frank. Nechtěl jsem je zastřelit. Ani Brad Hogan a Lee Marvin nemuseli zemřít. Ale nedali mi na vybranou. A Jim McCoy a váš průvodce…“

„Ano, vím,“ skočil mu Vic do řeči. „Našel jsem je mezi výběžky sierry. Co teď chceš dělat, Franku?“

Everett uvolnil kohoutek revolveru a strčil si zbraň do pouzdra. Přitom zkoumal Vicovu tvář.

„Ty přece víš, kdo nese vinu na jejich smrti,“ řekl. „Odvezu tě zpátky do Texasu. Nechci být tvým soudcem, Vicu. Ne, odvezu tě zpátky.“

„S tím špinavým yankeem?“ otázal se hořce Vic.

Sundine se otočil a zvedl ruku, aby jej udeřil do obličeje. Frank ji však zadržel.

„Nechejte toho, Sundine,“ řekl. „Jestli se ho jen dotknete, tak si vás podám.“

Sundine vypadal podrážděně a nedůvěřivě zároveň. Nedůvěru, která se mu náhle objevila v očích, nebylo možné přehlédnout.

„Nenechám si od nějakého rebela nadávat do špinavých yankeeů,“ odvětil. „Nemíchejte se do toho, Everette! Já se nenechám osočovat. Jestli…“

Olviedo přišel blíž a váhavě se zastavil vedle Franka. Sundine na něj pohlédl a poznal, že stojí při Everettovi. Viděl mu to na očích. Nyní tedy věděl, na čem je.

Frank mu vzal pušku z ruky a řekl: „On patří mně, Sundine. Hned, jak se dostaneme z hor, zaplatím vám a těm dvěma tisíc dolarů a naše cesty se rozdělí.“ Pak se otočil k zajatci a řekl: „Běž tam do rohu, Vicu, a posaď se!“

Sklonil se, vzal sedlo a sedlové brašny, ale než s nimi odešel ke svým dekám, vstoupil mu Sundine do cesty.

„Chci vědět ještě jedno, Everette,“ řekl. „Kdo je ten muž?“

Frank tam stál, sedlo a sedlové brašny měl přehozené přes rameno, v pravé ruce držel Sundinovu pušku a těkal pohledem mezi yankeem a spoutaným mužem.

„To je - můj bratr!“ zamumlal tiše.

+ + + + +

Na chvíli tam zavládlo naprosté ticho. Pak se Frank Everett otočil a vrátil se na své místo. Vicovy sedlové brašny strčil k ostatním pod deku a sedlo hodil do kouta.

Vic Everett ještě pořád stál poblíž dveří, ale nesnažil se uniknout. Olviedo seděl s puškou v ruce kousek od něj. Díval se na Jezabel, jež strnule stála u zdi a hleděla na něj vytřeštěnýma očima.

Sundine pomalu přistoupil k Frankovi a řekl: „Váš bratr?“

„Pojď sem!“ řekl Frank, aniž bral yankeeho na vědomí.

Vic přistoupil blíž. Spoutané ruce držel před sebou. „Posaď se do kouta na své sedlo!“ Vic si sedl na sedlo a natáhl nohy. Jeho tvář byla napjatá. „Co chceš dělat?“ zeptal se. K Frankovi přistoupil snědý mestic a řekl: „Myslím, že bychom měli počkat do půlnoci, jestli se odtud chceme dostat. Za denního světla nemáme šanci Tarahumarům uniknout. Musíme jet pod rouškou noci, pak to snad dokážeme.“

„Já jsem byl vždycky pro to, abychom vyrazili už teď,“ řekl Sundine.

„Můžete jet, kdy chcete,“ odvětil Frank.

„A vy zůstanete tady?“ „My počkáme do půlnoci, jak řekl Olviedo. On ví, co je nejlepší.“

„Zatracení blázni…“ Rozzuřený Sundine těkal pohledem mezi nimi. „Myslím, že bude lepší, když se do půlnoci prospíme. Já budu hlídat jako první a vy, Sundine, jako druhý. Za tři hodiny vás probudím.“

Vstal, šel k ohni, nabral si do hrnku kávu a vrátil se ke svým dekám. 34

Sáhl po pušce a vstal, ale tu jej zarazil hlas jeho bratra: „Nemůžeš se dočkat, až mě odpráskneš jako psa. Jsi můj bratr. Když jsme tě chtěli nechat v Arizoně, byl jsem to já, kdo se za tebe postavil. Bratři Mixusové požadovali, aby tě někdo z nás zastřelil, abys nám nemohl zkřížit cestu. Nezapomněl jsem, že jsi můj bratr.“

Aniž mu odpověděl jediným slovem, šel Frank Everett ke vchodu a posadil se na práh. Zády se opřel o zeď a podrážkami se zapřel o protější stěnu. Potom si položil pušku do klína, z kapsy kabátu si vytáhl cigaretu, strčil si ji mezi rty a zapálil si. Cítil, že Vic ho pozoruje, ale nedíval se na něho. Na jazyku měl chuť kávy a cigarety. Únava se jej zmocňovala stále víc a víc.

Vytáhl si staré kapesní hodinky, otevřel víčko a pohlédl na ciferník. Bylo deset hodin.

Do půlnoci zbývalo čtrnáct hodin.

+ + + + +

Byl to jen nezřetelný šramot. V polospánku se otočil a otevřel oči, zatímco rukama sevřel pušku. Ten rychlý pohyb mu zachránil život. Těsně vedle něj něco cinklo na tvrdé půdě a on spatřil lesknoucí se čepel nože. Potom se na něj kdosi vrhl. Náraz jej odhodil zpět. Opět proti němu vyrazila ruka s nožem.

Frank oběma rukama zvedl pušku a ruka s nožem narazila do hlavně. Pak nad sebou spatřil Vicovu tvář, zkřivenou vypětím. Ruka s nožem mu tlačila pušku coul za coulem dolů. Těžce vydechl. Frank otočil pušku, strčil Vicovi pod břicho koleno a nato jej odmrštil zpět.

Tlak ruky okamžitě povolil a Vicova tvář zmizela. Frank se odvalil stranou a jako kočka rychle vyskočil.

Znovu se chladně zaleskla čepel nože.

Frank jednal instinktivně. Rozmáchl se pažbou pušky a udeřil. Vic zasténal bolestí a zavrávoral zpět.

Nůž mu vypadl z ruky. Padl na kolena, ale hned se vrhl vpřed a pravou rukou hmátl po noži. Frank na něj okamžitě šlápl a zároveň natáhl kohoutek pušky.

Vic uslyšel kovové cvaknutí a zarazil se. Pomalu zvedl hlavu. Nejprve pohlédl do černého ústí hlavně pušky a potom do bratrovy tváře.

„Vstaň!“ poručil mu Frank.

Počkal, až se Vic postaví, načež ho udeřil hřbetem ruky do tváře. Vic zavrávoral dva kroky zpět.

„Odkud jsi vzal ten nůž?“ zeptal se ho Frank.

Z kláštera se ozval šramot. Frank se otočil a uviděl, že Olviedo vyvlekl ven dívku. Zůstala sedět na zemi. Po chvíli energickým trhnutím hlavy dostala z tváře vlasy a pohlédla na Franka. V očích jí planula nenávist.

Olviedo stál široce rozkročen nad ní. „Ten nůž mu mohla dát jedině ona,“ řekl. „Musela ho mít v mokasínech. Říkal jsem přece, že se jí nedá věřit.“

V tom se ve vchodu objevil Sundine. Vyšel na slunce a zeptal se: „Co se děje?“

Nikdo mu neodpověděl. Zraky všech byly upřeny na Vica Everetta, jenž si hřbetem ruky utřel krev ze rtů.

Do ticha promluvil Olviedo. „Proč jste ho nezastřelil? Jestli to nezvládnete, tak to nechtě na mě. Já to dokážu.“

Oba bratři na sebe pohlédli, načež Frank řekl: „Ne!“

„Pořád to bude zkoušet a to děvče mu bude pomáhat. To je nebezpečné.“

„Vytáhni mu z kalhot opasek a spoutej ho,“ řekl Frank. „Ale tak, aby se nemohl osvobodit.“

„Podle mě bychom to s ním měli vyřídit,“ zamumlal Olviedo a kývl hlavní pušky.

„Jsme tři,“ řekl Frank. „Proti třem mužům nemá šanci.“

„Zatím se na ně ještě můžeš spolehnout,“ vyhrkl Vic. „Ale nedokážu si představit, žes jim řekl pravdu,

Franku. Budeš jim moct důvěřovat, až budou vědět, že v těch brašnách je milion dolarů?“

Vicova poslední slova je doslova omráčila. Zraky všech nyní byly upřeny na Franka Everetta, ve vzduchu byla cítit nevyslovená otázka.

Frank zkoumal jednu tvář po druhé. Sundine na něj mlčky hleděl napůl přivřenýma očima. Ústa měl zamyšleně sevřená, spodní ret vysunutý dopředu. Bylo na něm vidět, jak se mu hlavou honí myšlenky.

Jezabel klečela před Olviedem v písku. Ve tváři se jí nezračilo překvapení. Dívala se na Vica Everetta. Olviedo těkal pohledem mezi oběma bratry. Na něm bylo vůbec nejvíc vidět, jaký účinek na něj mělo to, co právě slyšel. V jeho černých očích se jiskřilo.

Když se Frank Everett otočil ke svému bratrovi, ten se na něj usmíval. Byl to ostrý, divoký, vyzývavý úsměv, který mu zvýraznil vrásky kolem očí.

Náhle promluvil Sundine: „Je to pravda, Everette? To s tím milionem dolarů?“

Frank si pohrával se závěrem sharpsky. „Ano, je to pravda.“

„Odkud je to zlato?“

„Co je vám do toho?“

„Myslím, že každý z nás má právo to vědět.“

„To vám moc nepomůže, Sundine.“

„To nechtě na mně.“ „No dobrá,“ povzdechl si Frank. Věděl, že mu nezbývá než říct pravdu. Vymyslel by si nějakou lež, kdyby tam nebyl Vic, jenže takto to nešlo. „Ale nejdřív mu svaž ruce, Juane.“

Olviedo hodil Sundinovi pušku, přistoupil k Vicovi a rychlým pohybem mu vytáhl opasek z kalhot. Pak mu stáhl zápěstí tak pevně, že Vic zasténal.

„Pojďme dovnitř,“ řekl Olviedo. Prošli vchodem a zůstali stát mezi rozpálenými zdmi kláštera. Chvíli na sebe hleděli, načež Frank přistoupil k ohni, posadil se a chopil se konvice s kávou.

„Chcete vědět, co to je za peníze?“ otázal se, aniž na někoho z nich pohlédl. „Patří Konfederaci. Jsem kapitán Frank Everett od Houstonových texaských dragounů. Spolu s deseti muži jsem byl vyslán do Arizony.“

„S guerrilleros?“

„S guerrilleros,“ přikývl Frank. „Dostali jsme zprávu, že z Kalifornie má do Nového Mexika odjet vůz s milionem dvěma sty tisíci zlatých dolarů. Vyslali nás tam, abychom se těch peněz zmocnili. Armáda Jihu potřebuje zbraně, munici, koně, zkrátka všechno, aby mohla dál vést válku proti Severu. A existuje pouze jediné místo, kde to můžeme sehnat. Mexiko. Za Rio Bravo, na mexické straně naproti texaskému břehu je zbrojní sklad, kde to můžeme koupit. Guvernér provincie Sonora za ty zbraně požaduje milion amerických dolarů. To byl tedy náš úkol. V Tumacacori Mountains v Arizoně jsme ten vůz dostihli a v průsmyku Grants Pass jsme se jej zmocnili. Ztratili jsme při tom tři lidi. Zlato jsme ale získali. Měli jsme je přivézt do Casas Grandes a pak se vrátit do Texasu. V horách nedaleko hranice si to ale ostatní rozmysleli a už o tom nákupu zbraní nechtěli slyšet. Ty peníze je opojily. Věděli, že na každého z nich by vyšlo dvě stě tisíc dolarů. Měli jsme za sebou náročnou celodenní jízdu. Když jsem se ráno probudil, byl jsem tam sám. Peníze byly pryč, koně byli pryč až na mého, kterého tam nechali, protože si do kopyta zarazil trn a kulhal.“

Odmlčel se, nalil si do hrnku kávu, usrkl a podržel si hrnek v dlaních. Upřeně hleděl do žhavých uhlíků, jako by se mu tam zjevovaly obrazy z minulosti.

Pak pomalu a unaveně řekl: „Až v Mexiku jsem znovu narazil na jejich stopy. Vydal jsem se po nich. Zatím jsem…“ Nedořekl to a pomalu vzhlédl.

„Vy si myslíte, že tak můžete rozhodnout válku ve prospěch Jihu?“ otázal se Sundine s ironií, kterou nebylo možné přeslechnout.

„Já se nemám ptát, já mám poslouchat,“ odvětil Frank. „Jih je to, za co jsem bojoval. Asi nemá smysl se o tom s vámi bavit, Sundine.“

„A vy vážně chcete ten milion dolarů přivézt do Casas Grandes?“

Frank pomalu zvedl hlavu a změřil si yankeeho pohledem. Neuniklo mu nic z výrazu jeho tváře.

„Já je tam přivezu,“ odvětil. „Jestli se někdo pokusí dostat se k těm brašnám, tak ho odprásknu jako prašivého psa. Každý z vás dostane tisíc dolarů, jak jsem slíbil. To je spousta peněz.“

„Tisíc dolarů, nebo jeden milion. Kdo nám zaručí, že ty peníze chcete opravdu přivézt do Casas Grandes? Možná s nimi prostě a jednoduše chcete zmizet. V takovém případě by o tom mohli zauvažovat i ostatní, nemyslíte, Everette?“

„Mám snad z vašich slov vyvodit, že o to zlato máte zájem?“ zeptal se Frank chladným tónem.

Dívali se na sebe přes plameny. Pak Sundine pokrčil rameny, vstal a šel ke svým dekám. Lehl si na ně a zakryl si obličej kloboukem.

Frank chvíli stál nad svým bratrem, načež si k němu klekl.

„Co tak na mě hledíš?“ procedil Vic mezi zuby.

„Kdybych se včas neprobral, oddělal bys mě.“

„Do Texasu mě nikdy nedostaneš,

Franku. Cesta tam je příliš dlouhá.“

„Ne tak dlouhá, jak si myslíš. Od

Casas Grandes s námi k Rio Bravo

pojede eskorta.“

„Bylo by lepší, kdybys střílel,“ odvětil Vic. „Chceš mě přivézt do Texasu, aby mě tam postavili ke zdi. Ale já budu bojovat.“

„Mou rukou už padlo tolik dobrých mužů, protože tys…“ Frank se odmlčel. Po chvíli řekl: „Teď mě dobře poslouchej: odteď tě bude pořád někdo hlídat.“

„To budeš mít co dělat, abys uhlídal ostatní,“ poznamenal Vic se sarkastickým úšklebkem. „Myslíš, že ty peníze chci jen já? Jsou teď jako vlci, kteří zavětřili krev. Jen počkej, uvidíš, že se navzájem roztrhají.“

Frank šel ke studni, posadil se na ni, z kapsy vytáhl váček s tabákem a kukuřičný list a ubalil si cigaretu. Potom škrtl sirkou a zapálil si ji. Před očima mu stoupal dým.

Přemýšlel: jak by se mohli dostat z hor a pak do Casas Grandes? Moc času mu nezbývalo. Vic svůj poslední trumf vytáhl ve vhodnou chvíli. Frankovi bylo jasné, že cesta do Casas Grandes pro něj bude peklem. Uvědomoval si, že ani Sundine ani Olviedo nebudou váhat využít sebemenší šanci. A pak tu bylo ještě to děvče.

Z myšlenek ho probral jakýsi šramot. Vzhlédl. Několik kroků od něj 38

stál Olviedo. Díval se na něj. Jeho tmavé oči se podivně leskly. Olviedo prošel kolem něj, nabral ve vědru vodu do láhve, utřel si zpocený obličej a rozhlédl se po horách. Pak pohlédl na Franka.

„Bude to náročná cesta,“ řekl. „Sám to nikdo nezvládne, ani do Casas Grandes, ani do Kalifornie. Dva už ano.“

Čekal na odpověď.

„Myslíš?“ zeptal se Frank.

„Ano. Cesta na západ je bezpečnější. Na západě je Kalifornie. Tam se dá dojet tak za dva tři dny. Dva jezdci by byl ideální počet. Kdyby nás bylo víc, všimli by si nás indiáni. Ale dva…“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Ano, ale přemýšlejte o tom rychle. A jestli nedokážete udělat to, co udělat musíme, tak to nechtě na mně. Já už to zvládnu.“

Frank věděl, co tím chtěl říct. „A potom?“ otázal se.

Olviedo si lokl z láhve a pohlédl na něj. „My si přece důvěřujeme. Těm druhým bych nedůvěřoval - ani vašemu bratrovi. Ale my si důvěřujeme. Člověk musí mít někoho, na koho se může spolehnout, když…“

„Když co?“

„Když - jde do tuhého. Je toho dost pro jednoho, bylo by toho dost pro dva - ale ne pro čtyři. A to vědí i ostatní.“

„A ty si myslíš, že Sundine by neváhal odklidit nás z cesty, aby se dostal k těm penězům?“

Olviedo přikývl. „Musíme být opatrní. Čtyři oči vidí víc než dvě a dvě pušky jsou lepší než jedna.“

Frank na něj vrhl zkoumavý pohled. Ano, a až budou vyřízení ostatní, tak si řekneš, že by bylo lepší mít všechno, že ano, příteli? pomyslel si. Přesto přikývl.

„Máš pravdu. Budu o tom přemýšlet.“

„Dobrá,“ poznamenal Olviedo a na tváři se mu objevil úsměv. „Dobrá. Teď jste to konečně pochopil. Kdy? Dnes v noci? Ano?“

Frank otevřel ústa k odpovědi, ale v tom okamžiku uviděl, jak se Olviedo zachmuřil. Prudce se ohlédl a ve vchodu spatřil Sundina.

Yankee na ně hleděl přivřenýma očima. Revolverový opasek měl pověšený na rameni a pouzdro měl otevřené. Od ořechové pažby se odráželo slunce. Pomalu přistoupil ke studni. Vedle Olvieda se zastavil, a aniž na něj pohlédl, řekl: „Běž dovnitř, Olviedo. Dívka je tam s naším přítelem sama a tys tam nechal ležet pušku.“

Olviedo tiše zaklel a letmo pohlédl na Franka. Tomu se v očích zračil tichý souhlas. Potom se otočil a vrátil se do kláštera.

Sundine ponořil dlaň do vody a napil se. Když si hřbetem ruky utíral rty, pohlédl na Franka Everetta.

„Co chtěl ten mestic?“ otázal se.

„Dal mi takový návrh. Chce zastřelit vás a mého bratra a pak odjet i s penězi do Kalifornie.“

Sundine si odplivl do písku. „To jsem tušil,“ zavrčel. „Ta svině. A vy, Everette?“

„Já? Co já?“

„Ještě pořád mi chcete namluvit, že s těmi penězi míníte odjet do Casas Grandes? Proč to všechno chcete pro sebe? Je toho přece dost pro dva…“

Pravou ruku si poklepal na pažbu koltu.

„Hledáte společníka, co?“ dodal. „Jinak byste mi nikdy neřekl, co vám pověděl mestic. A zatím jste nikoho nenašel. Nemůžete věřit ani svému bratrovi, ani Olviedovi. Každý z nich by vám při první příležitosti vpálil kulku do zad.“

„Možná si opravdu hledám společníka.“

Sundine se chladně pousmál. „Vypadá to, že se naše zájmy sbližují, co? Dobrý společník za půl milionu dolarů stojí, ne? Neexistuje přece žádný problém, který bychom spolu nemohli vyřešit, příteli. A ten problém v klášteře se dá vyřešit snadno. To není nic těžkého. Jen dvě kulky…“

Jen dvě kulky! pomyslel si Frank.

Sundine vytáhl kolt z pouzdra a vyklopil jeho bubínek. V komorách se leskla měděná dna nábojů. Protočil bubínek dlaní a zase jej zaklapl.

„Přemýšlel jste někdy, co se s tolika penězi dá dělat?“ zeptal se polohlasně, zatímco v pravé ruce potěžkával kolt. „Musíme být zatraceně opatrní, Everette. Taková šance se člověku nabídne nanejvýš jednou v životě - a my ji přece nechceme promarnit, ne?“

Pohlédl na Everetta a Frank poznal, že Sundina by ani ve snu nenapadlo mu důvěřovat. Hleděl na něj jako vlk, číhavě, lačně, podezřívavě.

„Nezapomínejte na indiány,“ poznamenal Frank po chvíli. „Ještě vůbec není jisté, jestli se dostaneme z hor, Sundine.“

„S milionem v kapse bych utekl i z pekla. Člověk má aspoň důvod proč bojovat. Musím se zbavit uniformy a dostat se někde k normálním šatům. Sakra, jestli toto není ta největší šance, kterou mi dal osud, tak co potom? Stačí se jen zbavit ostatních.“

Frank tam seděl s kamennou tváří a hleděl kamsi za Sundina. „A to děvče?“ otázal se. Sundine se pousmál a pokrčil rameny. „Proč bychom ji nemohli vzít s sebou?“

Strčil si revolver do pouzdra a shrnul si vlasy z čela.

„Proč bychom ji nemohli vzít s sebou?“ opakoval stejným tónem. „Pak nebudeme sami. Za pár dnů bychom mohli být v Kalifornii. Bojovali jsme sice na opačných stranách barikády, Everette, ale myslím, že jsme oba zažili tu samou válku, to samé svinstvo, ten samý strach a ty samé bolesti a já myslím, že máme právo na to, abychom mysleli i na vlastní život. Za hranicí budeme moct žít v klidu. Nebylo by špatné hrát si na dobrého občana, v neděli jezdit kočárem do kostela a dívat se, jak na mě pracují ostatní. A určitě by nebylo moudré, kdyby se mi někdo postavil do cesty.“ Frank dobře cítil výhružný tón těch slov. Bezpochyby byla namířena proti Vicovi a Olviedovi, ale platila i jemu. Sundinův pohled mu řekl víc než jeho slova. Sundine rozhodně nepatřil k mužům, kteří vyhrožovali, aniž by byli odhodláni tu výhrůžku splnit.

Frank přikývl a pomalu sklouzl ze studny. Zamířil zpátky do kláštera. Sundine kráčel za ním. Jeho stín ho doslova mrazil. Rozhlédl se. Olviedo seděl u vyhaslého ohně a hrabal se v plátěném pytli, v němž převáželi zásoby. Vic ještě pořád seděl v koutě. Dívka dřepěla těsně vedle něj. Pomalu došel ke svému místu. Také Sundine nyní vešel dovnitř. Zůstal však stát ve vchodu a řekl: „Měli bychom něco pojíst a zbylých dvanáct hodin využít ke spánku. Bude to zatraceně tvrdá jízda.“

Nikdo mu neodpověděl. Olviedo vzhlédl a snažil se něco vyčíst z Frankova obličeje. Bylo na něm vidět, jak je nedůvěřivý. Nevěděl, o čem spolu Frank se Sundinem mluvili, a to ho znervózňovalo.

Jezabel vstala a šla ven.

Olviedo začal mlčky rozdávat zbylé zásoby, až v pytli nezůstalo zcela nic.

Vic Everett, jenž musel jíst se spoutanýma rukama, se ušklíbl na Franka

„Co teď chcete dělat? Porazit koně?“

„Možná porazíme tebe,“ zamumlal Sundine a utrhl si kousek kukuřičné placky. „Proč mu vůbec dáváte jídlo, Everette, když není dost ani pro nás?“

„Tys nikdy neměl bratra, ty zatracený yankee,“ odsekl Vic Everett.

„Ne. Díky Bohu. Kdybych měl bratra, který by se mě pokusil oddělat ve spánku, tak bych mu provrtal hlavu kulkou. Už celou hodinu přemýšlím nad tím, proč jste to neudělal, Everette. Proč jste takový blázen? Tady váš důstojnický kodex cti neplatí.“

Frank pohlédl na bratra. Ten se stále šklebil. Frank pomalu jedl dál. Občas se napil vody, ale nic neřekl.

„Hoď mi sem tu láhev, bratře,“ zamumlal Vic. Frank mu ji hodil. Dopadla mezi kamení. Vic se napil, načež si zbytek vody v láhvi vylil na obličej. Když ji vrátil zpátky, byla prázdná.

„Kde je Jezabel?“ otázal se.

Namísto odpovědi náhle zazněl slabý výkřik následovaný přidušenou kletbou. Vic sebou trhl, jako by jej někdo šlehl bičem. Frank vzhlédl ke vchodu, v němž se objevil Olviedo. V mrzuté náladě se vracel k ohni. Na levé tváři měl krvavý šrám. Frank se uvolnil.

Sundine se divoce rozesmál.

„Co je s tebou, míšenče?“ zeptal se Olvieda. „Kočička ti ukázala drápky?“

Olviedo mu neodpověděl, jenom vylil vodu ze své láhve do konvice na kávu.

„Hej, ty!“ zavrčel Sundine. „Na něco jsem se tě ptal. Nemůžeš tu ženu nechat na pokoji?“

Náhle se rozhostilo ticho. Bublání vody přelévané do konvice utichlo. Frank Everett zřetelně cítil napětí, které tam zavládlo. Viděl, jak Olviedo se skloněnou hlavou dřepí u ohniště, a když pohlédl na Sundina, zjistil, že má ruku položenou na revolveru, který ležel vedle něj.

V tom okamžiku to pochopil: Sundine se pokoušel Olvieda vyprovokovat. Chtěl vyvolat spor, aby mohl mestice odstranit z cesty. Mohl by ho zastřelit i tak, ale to se mu zřejmě nechtělo.

„Nesnáším mestice,“ řekl nahlas Sundine. „Jak jste na tom vy, Everette? Mestici se nedokážou podívat na ženu, aniž by na ni museli sáhnout těmi svými špinavými prackami.“

Olviedo se stále nehýbal. Z hrdla se mu vydralo takřka zasténání: „Drž hubu, yankee!“

Sundine ho zasáhl do citlivého, ba přímo nejcitlivějšího místa.

Yankee sevřel pažbu koltu. „Chceš mi snad něco říct, mestici? Mohl bych ti vyprávět příběhy o mesticích, kteří obtěžovali ženy a byli kvůli tomu…“

„Říkám ti to naposledy: drž hubu, yankee!“ zavrčel Olviedo.

Frank ze svého místa viděl, jak se mu mezi palcem a ukazováčkem zaleskla rukojeť těžkého vrhacího nože. Sundine to vidět nemohl.

„Chci ti říct, co se s nimi stalo,“ zachechtal se Sundine a pohladil palcem kohoutek koltu. „Roku 1863 jsme v Camp Bowie měli jednoho mestice jménem Sheels. Ten chlápek jenom cosi zavolal na bílou ženu. Pak jsme ho…“

Olviedo otočil hlavu a přes rameno vrhl na Sundina nenávistný pohled.

„Drž hubu!“ zasténal. Sundine se mu nepokrytě vysmíval dál. „Pak jsme ho…“

V tom okamžiku to přišlo. Olviedo se bleskově obrátil a skočil na Sundina. Vznesl se mrštně jako kočka a vrazil do Sundina, který tasil revolver.

Zableskla se čepel těžkého nože. Sundinův kolt odletěl do kouta, načež yankee chytil mestice za zápěstí a to stlačil dolů. Oba se s hekáním váleli po sutí pokryté zemi.

Olviedo se vyšvihl na yankeeho hruď, sevřel ji stehny, aby ho Sundine nemohl odmrštit, a zatímco celou váhou svého těla tlačil nůž dolů, chytil levou rukou Sundina za krk a stiskl jej.

Frank viděl, jak yankeemu začal tmavnout obličej. Sundine ztěžka oddechoval. Pokusil se přikrčit nohu a Olvieda odkopnout, ale mestic ho svíral ocelovým sevřením. Pomalu, ale jistě se čepel osm coulů dlouhého nože dostávala níže a níže, až se ocitla u Sundinova krku. Jeho tvář byla sevřena do vyděšené grimasy.

Zdálo se, že Sundine ochabl. Nůž se dotkl jeho krku. V tom okamžiku Olviedo zvedl pravou ruku a Sundine ji musel pustit. Nůž opsal čtvrt kruhu. Jeho špička mířila na krk yankeeho.

V tom třeskl výstřel, jenž měl mezi zdmi kláštera účinek rány z děla. Horami se nesla ozvěna. Kulka Olviedovi vyrazila nůž z ruky a ten narazil do zdi.

Frank stál široce rozkročen u zdi. Z hlavně jeho koltu stoupal šedý dým. Olviedo na něj hleděl jako na zjevení. Náhle se Sundine dostal zpod něj a udeřil jej pěstí do brady. Do té rány vložil všechnu svou sílu. Olvieda ten úder odhodil stranou. Mestic narazil do zdi.

Sundine se s hekáním převalil do svého rohu. Před očima se mu náhle zaleskl temný kov koltu. Sáhl po něm pravou rukou, ale v té chvíli na zbraň šlápla černá holínka. Sundine stáhl ruku. Zvedl hlavu a spatřil Franka Everetta, který stál nad ním.

„Tak dost!“ procedil Frank mezi zuby. Špičkou boty posunul kolt k Sundinovi a dodal: „Radši si s ním nehřejte, Sundine.“

Olviedo se vrávoravě postavil na nohy a opřel se o zeď. Na rtech měl krev. Pohledem těkal mezi Frankem Everettem a yankeem. Potom se sklonil a zvedl nůž. Sundine seděl s revolverem v ruce na zemi. Olviedo mlčky odešel.

„Jsi hlupák, Franku,“ zašeptal Vic Everett. „Pročs nepočkal, až se navzájem oddělají?“

Sundine vstal, a než tomu Frank stačil zabránit, přistoupil k Vicovi a udeřil jej hřbetem ruky do tváře. Tím úderem si vybil vztek z toho, že nemohl Olvieda odklidit z cesty.

Aniž Vica spustil z očí, řekl Frankovi: „Ten zatracený lump má pravdu, Everette. Ten výstřel zalarmuje všechny indiány v okruhu pěti mil. A když už je máme mít na krku, tak by bylo lepší, kdybyste tomu mestici mířil na hlavu a ne na nůž. Proč jste mi zabránil v tom, abych mu provrtal hlavu kulkou?“

Frank se mlčky otočil a šel ven.

Sundine za ním hleděl přivřenýma očima.

+ + + + +

„Přišels o společníka, že, yankee?“ zeptal se Vic Everett, když kroky jeho bratra odezněly kdesi venku. „Poznals, že se na něho nemůžeš spolehnout. Proti mestici ti nepomůže.“

„Možná,“ zamumlal Sundine, který hleděl ze vchodu ven.

„Ale je nebezpečnější než Olviedo,“ tiše řekl Vic Everett. „S ním to nebudeš mít tak snadné.“

„Ty si myslíš, že bych měl nejdřív odkrouhnout jeho?“ otázal se Sundine a otočil se k zajatci.

„Pokud bude mít revolver, tak se k těm penězům nikdy nedostaneš, yankee.“

„Proč si myslíš, že se ho chci zbavit? Věříš snad, že ti potom dám šanci, povstalce?“

„Ty víš, že sám se z těchto hor nikdy nedostaneš. Budeš potřebovat někoho, kdo…“

„Kdo mi střelí do zad, chtěls říct?“ dokončil Sundine Vicem načatou větu.

„Je toho přece dost pro nás oba,“ tiše podotkl Vic. „Sám se z hor nikdy nedostaneš.“

Sundine stál široce rozkročen před ním. Usmál se na něj. Byl to téměř přátelský úsměv, zubil se při tom.

„Jsi malá, špinavá svině,“ řekl s důrazem na každé slovo. „Kdybys byl můj bratr, tak bych tě už dávno poslal k čertu. Nemohl bych se k tobě otočit zády ani na deset vteřin. Hned bys mě provrtal kulkou. Jsi zmije. Jo, třeba ti budu muset udělat tu laskavost a zastřelit tvého bratra -protože mi možná nic jiného ani nezbude. Ale ty z toho nebudeš nic mít, povstalce. Jestli budu muset zabít Franka Everetta, pak o pět minut později zastřelím i tebe!“

„Proč mi nevěříš?“

„Věřím ti jenom potud, kam do-plivnu,“ odpověděl Sundine. „Dokonce i tak zpustlá armáda, jako je ta vaše, by takového ksindla, jako jsi ty, pověsila na nejbližším stromě.“

„A ty? Na co se věší špinaví dezertéři?“

Sundine se k němu sklonil a z levé i pravé strany jej udeřil do tváře. Vic na něj plivl. Sundine sebou trhl, jako by mu někdo dal ránu bičem. Pomalým pohybem si rukávem utřel obličej a zvedl revolver.

„Ne,“ řekl a zase jej sklonil. „Budu dál hrát svou hru. A nenechám si ji překazit. Ještě na sebe budeme mít dost času, povstalce. Už teď jsi mrtvý, jenom to ještě nevíš.“

Pomalu si strčil těžký kolt za opasek a vrhl na Vica Everetta ledový pohled. V tom pohledu se zračil rozsudek smrti.

Pak se otočil a vydal se zpátky ke svým přikrývkám. Posadil se, opřel se zády o zeď a zavřel oči.

Vic Everett se nehýbal. Seděl v koutě a upřeně hleděl na Sundina.

Tiše, tak, že to nikdo nemohl slyšet, zamumlal: „Než zhebnu, tak tě vezmu s sebou, yankee. Ty už se mě ani nedotkneš!“

+ + + + +

Frank přišel ke studni, u které stálo děvče. Když ho spatřila, její strnulý výraz se rázem uvolnil. Její ruce, které zvedla k obraně, zase pomalu klesly. V očích se jí náhle objevily slzy.

„Je to v pořádku, už je všechno v pořádku,“ řekl. „Nikdo ti už ne-zkřiví ani vlas, děvče.“

„To prase,“ hlesla.

„Už ti nic neudělá,“ odvětil. „Běž zpátky do kláštera a zůstaň tam. A nechoď sama ven, rozumíš?“

Přikývla.

Natáhl ruku, aby se dotkl jejího ramene, ale ona ucouvla. V tom pohybu se skrývalo zděšení. Do jejích očí se okamžitě vrátil strach. Otočila se k němu a s vlající sukní se rozběhla do kláštera.

Frank zůstal stát u studny. Potom za sebou uslyšel nějaký zvuk a otočil se. Mezi ruinami se objevil Olviedo. Stál ani ne dvacet yardů od něj a v ruce měl nůž. Držel ho tak, že čepel svíral palcem a ukazováčkem.

Jeden bleskový pohyb a těžký nůž by zasvištěl vzduchem. Frank pohlédl Olviedovi do tváře, z níž se nedalo nic vyčíst, načež se narovnal a položil ruku na pažbu revolveru. Ukazováčkem se dotkl chladného kovu spouště.

Olviedo stál na ploše osvětlené sluncem, které nemilosrdně žhnulo. Po chvíli se vydal k Frankovi. Nůž se mu při tom houpal mezi prsty. Potom jej strčil za opasek a zůstal stát dva kroky od Franka Everetta.

„Proč jste ho nezastřelil?“ otázal se. „To byla šance, která už se nemusí opakovat. Podruhé už nebude tak neopatrný. Proč jste mi zabránil to udělat, když vy to nedokážete? Teď už by bylo po všem. Proč jste to udělal?“

„To je moje věc,“ odvětil Frank ocelovým hlasem.

„Ano, ale kdyby mě sejmul, tak by to byla i moje věc,“ řekl Olviedo. „Stojíte snad na jeho straně?“

„Chceš slyšet odpověď? Tak to si musíš počkat.“

Olviedo dal rychle ruku za záda. Frank okamžitě položil dlaň na pažbu koltu. Mestic se však jen zasmál a zase ruku stáhl.

„Mě ještě nikdy nikdo neobelhal,“ zamumlal. „Přinejmenším nikdo, kdo by se tím potom mohl chlubit.

Chci svůj podíl na tom zlatě, jinak…“

„Jinak co?“ opáčil Frank. „Nemám rád, když mi někdo vyhrožuje, rozumíš? Nech ten nůž tam, kde je. Ještě ho budeš potřebovat.“

„Všichni podstupujeme to samé riziko. Takže musíme dostat stejný podíl.“

„A necháš to děvče na pokoji?“

V Olviedových očích se objevil podivný výraz.

„To děvče?“zeptal se váhavě.

„Varoval jsem tě, aby ses jí nedotýkal,“ procedil Frank mezi zuby. „Říkám ti to ještě jednou. Potřetí už ti to říkat nebudu.“

Olviedo se zachmuřil. „Vy Američané jste všichni stejní. Chcete všechno jen pro sebe. To děvče nám patří všem, tak jak to zlato…“

„Jestli se jí jen dotkneš, tak mě přinutíš, abych na tebe střílel. Dej od ní ruce pryč.“

„A když ne?“

„To bys neměl říkat ani žertem.“

„Já ji mám rád.“

„Ona za námi nejela kvůli tobě.“

„Ano, ale to nevadí. Ženy jsou jako koně. Patří každému.“

„A…“

Frank se dál nedostal. Olviedo se na něj vrhl a oba se svalili do písku. Ještě v pádu však Frank stačil vytáhnout revolver. Černá hlaveň, v níž se šklebila sama smrt, mířila Olviedovi do tváře.

„Nestřílejte!“ stačil hlesnout Olviedo. „Tam!“

Frank se převalil ke studni a pak je uviděl. Byli na kopci, který sousedil s návrším, na němž stál klášter. Tři jezdci.

Frank je v tom jasném vzduchu viděl tak zřetelně, jako by se na ně díval dalekohledem.

Jezdci tam stáli jako sochy na plochém, písčitém temeni mezi yuccou a saguary. Dva z nich na sobě měli jen bederní roušky a lehký polední vánek jim povíval s jejich havraními vlasy. Třetí jezdec byl oblečen do kabátu mexické armády, na hlavě měl americký stetson a na prsou stříbrný náhrdelník. Nad hřbetě svého pomalovaného cayusa měl položenou novou sharpsku. Pod stetsonem mu byly vidět černé vlasy. Oba další jezdci byli ozbrojení kopími s opeřenými ratišti.

„Tarahumarové,“ zašeptal Olviedo. „Nehýbejte se. Možná nás ještě neviděli.“

Frank upřeně hleděl na jezdce. Na jejich snědých tvářích vynikaly bílé pruhy. Minuty plynuly a Frank věděl, že pokud některý z koní zařehtá, nebo z kláštera vyjde Sundine či dívka, jsou ztraceni. Držel sice v ruce kolt, ale ta vzdálenost byla příliš velká na to, aby trefil všechny tři jezdce. A kdyby unikl jen jediný z nich, objevila by se tam za pár hodin celá horda. A možná nejenom jedna. Nejeli blíž, protože jim v tom bránila pověrčivost. Zatím.

Indián s puškou se narovnal a rozhlédl se, načež zvedl ruku s puškou nad hlavu, otočil strakatého cayusa s černými pruhy a pobídl jej do slabin velkými, postříbřenými mexickými ostruhami, které měl připnuté k mokasínům. Jezdci zmizeli za vrcholem kopce jako nějací fantomové.

Frank chtěl vstát, ale Olviedo ho zadržel. O několik minut později se Tarahumarové ještě jednou objevili mezi kopci. Krátce tam stáli, načež jeli pryč.

Frank uvolnil kohoutek revolveru a strčil si jej do pouzdra.

„Všimli si nás?“ otázal se.

Olviedo si odplivl do písku. „To se u Tarahumarů nedá říct. Dvě hodiny po setmění ale musíme být pryč, jinak hrozí, že se odtud nikdy nedostaneme.“

„Budeme pryč. Ale neříkej o Tarahumarech ostatním. Nechci, aby někdo ztratil hlavu. Ty ji přece neztratíš, ne?“

Olviedo si znovu odplivl do písku a hřbetem ruky si utřel rty.

„Člověk ztratí hlavu snáze, než si myslí,“ řekl, otočil se a vrátil se do ruin kláštera.

+ + + + +

Kraj zahalila tma.

Frank Everett pohlédl na ciferník hodinek. Ve svitu sirky skryté v dlani uviděl, kolik je hodin.

Bylo deset.

Už více než osmačtyřicet hodin nespal. Seděl na dece, s puškou položenou vedle sebe a koltem v pouzdře. Víčka mu padala únavou. Neustále se mu zavíraly oči a on se vždy vyděšeně probral a pohlédl na ostatní, kteří spali u zdi.

Kromě toho zde bylo ještě něco jiného, co mu nedovolovalo spát: Vic. Přemýšlel, co bude dělat, až ho přiveze do Texasu. Bude přihlížet, jak ho tam postaví ke zdi? Byli bratři, přece jenom to byli bratři. Kdyby se však k němu nyní pod rouškou tmy připlížil a rozřezal mu pouta, aby mu tak daroval svobodu, pak by musel počítat s tím, že mu Vic zabrání v cestě do Casas Grandes.

Několik minut tam mlčky seděl, potom strčil ruku do boty a vytáhl z ní nůž.

Ve svitu hvězd se zaleskla krátká čepel. Potěžkal nůž v ruce, načež znovu pohlédl na ostatní. Jejich klidný, pravidelný dech mu prozradil, že všichni spí.

Byla to hra s ohněm, ale viděl to jako jedinou možnost. Věděl, že by se nedokázal dívat, jak Vica za Rio Grande zastřelí. Bylo mu však také jasné, že on a Vic jsou si ve skutečnosti tak vzdáleni, že je snad ani není možné považovat za bratry.

Zvedl se a pohlédl na místo, kde ležel Vic. Dlaň, kterou svíral rukojeť nože, byla teplá a vlhká. Vstal a udělal jeden krok, když v tom zkameněl.

Na ruku s nožem mu náhle padl stín. Otočil se a nezřetelně před sebou spatřil postavu, podle jejíchž obrysů poznal, že to je Sundine.

„Everette!“ Yankee hleděl na nůž v jeho ruce. „Olviedo je pryč.“

„Co?“ Frankovi přeběhl mráz po zádech. „Ale tam…“

„To jsou jenom deky,“ odvětil Sundine. „Olviedo zmizel. Když jsem se probudil, byl pryč. Šel jsem ven, ale nikde jsem ho nenašel. Ten špinavý mestic nás nechal ve štychu.“

Frank chvíli mlčky hleděl na Sundina, načež se otočil, sklonil se a odhrnul pokrývku, kterou přikryl kožené brašny s penězi. Sáhl na brašny a spočítal je. Byly tam čtyři páry. Pátý chyběl Takže přece jen usnul. Nevěděl, jak dlouho spal, ale Olviedo musel využít příhodného okamžiku a zmizel i s jedním párem sedlových brašen. Pravděpodobně celou noc čekal na to, až mu únava zavře oči.

Selhal. Podlehl únavě, a tak ohrozil splnění svého úkolu. Dopustil se chyby. Tu uslyšel rozrušený Sundinův dech a na rameni ucítil yankeeho ruku, když se Sundine naklonil přes něj, aby pohlédl na sedlové brašny.

Everett prudkým trhnutím brašny zase zakryl a narovnal se. Nůž si znovu strčil do holínky. Vytáhl z pouzdra kolt a s tichým cvaknutím natáhl jeho kohoutek.

„Dělej, Sundine,“ vyhrkl. „Za každou cenu ho musíme chytit a vzít mu ty peníze. Nemůže být daleko. Kdyby odjel na koni, tak bychom museli slyšet dusot kopyt.“

Vyběhl z ruin a Sundine jej následoval. Klášter byl zalit svitem hvězd, jenž se nazelenale odrážel od bíle nalíčených stěn.

Frank se zastavil a rozhlédl se. Byla tam příliš velká tma na to, aby mohli v písku odhalit stopy. Pohlédl dolů z kopce, ale ve tmě nic neviděl.

Úbočí kopce připomínalo ostrov v moři temnoty.

Kdesi zafrkal kůň. Zacinkal postroj, načež klaplo kopyto. Frankovi přeběhl mráz po zádech.

Sundine stojící vedle něj zasyčel a tiše řekl: „Musí být u koní.“ V ruce již držel revolver.

Také Frank zvedl kolt. Před zdí se objevil temný stín: kůň. Slyšel jeho tlumené odfrkávání. A potom se tam vynořil další stín. Šlo o siluetu muže. Vyšvihl se do sedla.

„Juane!“ zvolal polohlasně Frank.

Vypadalo to, jako by ta postava na okamžik strnula. Nato znovu zařehtal kůň, jako by ho někdo udeřil. Frank viděl, jak se vzepjal, načež Olviedův stín sklouzl dolů.

Olviedův a Sundinův výstřel padly ve stejném okamžiku. Frank slyšel, jak se mesticova kulka zavrtala do zdi za ním.

Oslepil ho záblesk Sundinova výstřelu.

Vrhl se do písku. V rozhodujícím okamžiku se mezi něj a Olvieda dostal kůň, načež mestic zmizel v klášteře. Kůň vyrazil do temnoty. Cosi s temným úderem spadlo ze sedla do písku.

„Sundine!“ vykřikl Frank, ale yankee už prchal pryč. Vyskočil, uběhl několik yardů a opět se vrhl na zem. Právě včas, protože v tom okamžiku nad ním hvízdla kulka z Olviedova revolveru. Frank dvakrát vypálil. Noc prozářily záblesky.

Pak se rozhostilo ticho, naprosté ticho. Frank ležel v chladném písku. Svým velkorážním koltem mířil na místo, kde se podle jeho odhadu skrýval Olviedo. Měl prst položený na spoušti, takže stačilo jen zatlačit a vyšla by rána.

Naslouchal, ale neslyšel nic kromě skučení větru.

„Juane,“ řekl tiše, ale tak, aby to Olviedo mohl slyšet. „Juane, odhoď revolver a vyjdi ven. Zapomeneme na to. Vyjdi ven, Juane!“

Věděl, že Olviedo teď dřepí za zdí a naslouchá, že se potí a má zatnuté zuby.

„Juane?“ tiše zvolal. „Slyšíš mě?“

+ + + + +

Neslyšně jako stín se Owen Sundine plížil podél zdi kláštera. Když uslyšel Everettův hlas, na chvíli se zastavil a usmál se. Ve svitu hvězd se zaleskly jeho bílé zuby. Potom dál naslouchal. Obešel klášter a dostal se do něj z druhé strany. Měl jen hrubou představu o tom, kde je Olviedo, ale to mu stačilo. Frank Everett ho již jednou připravil o možnost Olvieda odklidit, podruhé už to Sundine nemínil připustit. Olviedo byl jeho. Musel ho vyřídit, dokud k tomu měl šanci.

Obklopovala ho temnota, když se plížil klášterem. Dával pozor na to, aby nezpůsobil nějaký zbytečný zvuk. Při každém kroku se zastavil a naslouchal. Zeď, kolem které kráčel, byla chladná. Prsty ohmatával hrubou omítku. Kolem něj se neslyšně míhaly stíny. Netopýři. Vylétali z kláštera, jako by tušili, že se tam zakrátko odehraje něco zlého.

Sundine hleděl na vchod v protější stěně, v němž kdysi bývaly dveře.

Na okamžik zatajil dech, aby pak se zvednutým revolverem pokračoval dál.

U vchodu se zastavil, přitiskl se k chladné zdi a vysunul hlavu a ruku s revolverem za roh.

U díry ve zdi uviděl stín. To byl Olviedo. Svit hvězd tam nepronikal. Sundine zadržel dech, když svou čtyřiačtyřicítku namířil na mestice.

„Olviedo!“ zamumlal. Stín se otočil a v tom okamžiku Sundine vypálil. Záblesk výstřelu na vteřinu ozářil míšencovu užaslou tvář, načež náraz kulky Olvieda odhodil proti zdi. Pomalu se svezl k zemi. Zoufale se snažil namířit na svého vraha.

Sundine mu však nedal šanci. Vystřelil ještě jednou. Olviedo sebou trhl. Když jej zasáhla třetí kulka, zhroutil se na zem a v pádu pod sebou pohřbil svůj kolt. Zůstal tam bezvládně ležet. Sundine vyšel ze svého úkrytu a zamířil k němu. Sklonil se k mestici a obrátil ho na záda.

Olviedo ještě žil. Měl nepřirozeně vytřeštěné oči a díval se na Sundina, jenž si neodpustil jedovatý úšklebek.

„Tak vidíš, komu budou nakonec patřit ty peníze, mestici,“ zamumlal. „Jsi hlupák.“

Frank Everett ještě zaslechl poslední slova, protože právě dorazil do vchodu.

Sundine na něj pohlédl a řekl: „Je to vyřízené. Kde jsou peníze?“

„Leží venku v písku,“odpověděl Frank. Jeho hlas zněl drsně. Měl vyschlé rty.

Sundine se narovnal a s revolverem v ruce šel ven. Frank jej následoval. Sundine se sklonil, zvedl sedlové brašny, které ležely v písku, a hodil si je přes rameno.

„Nemáme moc času,“ poznamenal. „Ta přestřelka musela být slyšet daleko. Osedlám koně. Přiveďte svého bratra a děvče a přineste ostatní sedlové brašny a…“

Odmlčel se, když Frankův revolver opsal půlkruh a namířil mu na břicho. Zvedl hlavu a řekl: „Co to má být, Everette?“

Frank Everett natáhl levou ruku. „Ty sedlové brašny, Sundine!“ „Co?“

„Ty sedlové brašny, které vám visí přes rameno. Jenom vám budou překážet, až budete sedlat koně. Dám na ně pozor.“ Sundine váhal.

„Nezvedejte ten kolt,“ varoval ho Frank. „To nezvládnete.“ Jako by na potvrzení jeho slov cvakl kohoutek jeho revolveru.

„No dobrá,“ zavrčel Sundine a pustil sedlovou brašnu Frankovi k nohám.

„A teď můžete osedlat koně, Sundine. Čím rychleji to uděláte, tím lépe.“

Yankee se otočil a odešel.

Frank se sklonil, aby zvedl těžké kožené brašny. V tom okamžiku padl první výstřel.

Frank nejprve uviděl písečný gejzír, který vyrostl vedle sedlových kapes, načež uslyšel ránu.

Otočil se a namířil na Sundina. Kratičkou chvíli si myslel, že to na něj vystřelil Sundine, ale potom spatřil jezdce, kteří se vynořili z temnoty, a hned mu to bylo jasné. Sítili se k nim cvalem. Neječeli, jeli tiše.

Frank zvedl revolver a vypálil na pomalovaného poníka prvního z jezdců. Viděl, jak se zhroutil a katapultoval svého jezdce. Potom pustil sedlové brašny na zem a vyrazil směrem ke klášteru.

Temnoty prozářily záblesky výstřelů. Náhle vše přehlušil dusot kopyt a na Franka se snesl temný stín. Šlachovitý rudoch jej strhl k zemi. Indián mu jednou rukou sevřel hrdlo. Těsně před sebou viděl snědý obličej s bílým pruhem na kořeni nosu a vystouplých lícních kostech. Spatřil lesknoucí se čepel nože a uhnul hlavou. Jen těsně tak unikl útoku nože. Ostrý pach Tarahumarova těla jej udeřil do nosu. Opět se zaleskl nůž. Frank se otočil a vrazil mu koleno do břicha.

Indián byl s tlumeným výkřikem odmrštěn. Frank zvedl kolt a vypálil. Vypadalo to, jako by výstřel sežehl bílý pruh na Tarahumarově tváři.

Z temnoty přicválal indiánský poník: Frank uviděl rozmáchlou ruku s opeřeným kopím a převalil se. Kopí jej těsně minulo a zabodlo se do písku. Vystřelil, avšak minul. V následujícím okamžiku poník zmizel.

Vstal a rozběhl se k ruinám. Tu ho do levého ramene zasáhla kulka. Zavrávoral, ale přesto doběhl do kláštera, zatímco za ním třeskl Sundinův těžký revolver. Kolem kláštera proběhli koně.

Frank viděl, že Vic stojí u zdi. Chvějícími se prsty vyklopil bubínek revolveru a vyňal z jeho komor prázdné nábojnice. Když do něj strčil druhý náboj, uslyšel ječivý výkřik Jezabel. Pohlédl tím směrem a uviděl, jak se přes nízkou zeď přehoupli dva Tarahumarové. Jeden z nich zůstal na zdi a vrhl kopí po Vicovi, který ještě pořád stál u stěny. Kopí Vicovi způsobilo hluboký šrám na ruce.

Frank vystřelil oba náboje, které měl v bubínku. Indián se zkroutil a zřítil se ze zdi. V tom však k Vicovi zamířil jeho druh.

Vic odskočil od zdi a dal spoutané ruce před sebe, chtěje tak odrazit útok Tarahumary, jenž se k němu blížil s nožem v ruce.

Vic prvnímu útoku uhnul. Indián narazil do zdi, ale okamžitě se s mrštností kočky otočil. Chvíli tam nehybně stál, jen se přikrčil ke skoku. Kromě bederní roušky, vysokých mokasín a zkřížených nábojových pásů na sobě nic neměl. Černé vlasy měl vzadu svázány kusem bílé látky. Na krku mu tiše zacinkal náhrdelník, když znovu zaútočil na Vica Everetta.

Vic se mu pokusil uhnout a zády narazil do zdi. Tarahumara s rozpřáhnutýma rukama vyrazil proti němu.

Frank měl čas jen na to, aby do komory strčil jediný náboj. Pak již byl indián u Vica.

Zvedl ruku s nožem a otevřel ústa k triumfálnímu výkřiku. „Jíííháá!“

Ruinami kláštera zazněl třesk koltu. Frank mířil na bílou látku, kterou měl indián svázané vlasy.

V záblesku výstřelu Frank viděl, jak se indián otočil a potom se skácel na zem. Obličejem padl Vicovi na nohu.

Venku se ještě stále střílelo. V následujícím okamžiku však střelba rázem ustala. Rozhostilo se tam pochmurné ticho.

Frank nabil bubínek svého revolveru a přistoupil ke vchodu. Vic spoutanýma rukama přitiskl děvče k sobě.

Venku stáli dva koně bez jezdců se svěšenými uzdami. Vedle nich ležel Tarahumara v mexické uniformě. Dva yardy od něj Frank spatřil klobouk s pérem za stužkou. A vedle něj ležela americká sharpska ještě vonící novotou.

„Everette?“ ozvalo se nocí. „Everette, slyšíte mě?“ Ten hlas patřil Sundinovi.

Z ruin kláštera se odlepil stín, který zamířil mezi poníky. I Sundine si nabíjel kolt.

„Dostali jsme je všechny,“ řekl a pokrčil rameny. „Bylo to sedm bojovníků.“

Když Frank Everett vystoupil ze stínu, ukázal Sundine na jeho levé rameno.

„Jste zraněný,“ řekl. „Je to zlé?“ Číhavý podtón v jeho hlasu se nedal přeslechnout. Jeho tmavé oči byly tak přivřené, že ve tmě téměř nebyly vidět.

„To je jenom škrábnutí,“ odvětil Frank Everett. „Měli bychom prohledat ruiny, pro případ, že by…“

„Je po všem,“ zamumlal Sundine a kývl hlavní koltu. „Napočítal jsem sedm jezdců, když se objevili. Tady leží pět. A uvnitř?“

„Dva,“ odvětil Frank. Zvedl ruku a natáhl dva prsty.

„Dobrá,“ přikývl Sundine. „Takže to by bylo. Museli jet po naší stopě. Asi je to ta samá horda, která dole v arroyu upálila vašeho přítele, Everette. Ta přestřelka s Olviedem je musela přilákat sem. Jsou to Tarahumarové.“

Frank se sklonil a zvedl sedlové brašny, které tam předtím nechal ležet a kvůli kterým musel zemřít Olviedo. Překročil indiána v mexickém kabátě a řekl k Sundinovi: „Nesmíme ztrácet čas. Je docela možné, že se kolem potulují další houfy rudochů.“ Vrátil se do kláštera, aniž Sundinovi věnoval jediný pohled. Vic ještě pořád stál u zdi a objímal dívku.

Frank hodil sedlovou brašnu k ostatním, načež vstal a oba bratři si pohlédli do očí. Trvalo to několik vteřin, než Vic otevřel ústa.

„Pročs nepočkal, až mě zapíchne? Všechno by pak pro tebe bylo jednodušší. Zachránils mi život. Proč?“

„Co jsem měl dělat? Čekat, až tě ten indián probodne? To by se ti líbilo víc?“

„Ty víš, jak to myslím. Na tvém místě bych to neudělal.“

„To je tvoje věc. Já jsem to udělal. Připrav se. Za pár minut vyrážíme.“

„Vůbec z tebe nejsem moudrý, Franku. Pročs mi zachránil život, když mě chceš v Texasu vydat na smrt?“

„Možná to ani nechce,“ ozval se hlas ze vchodu.

Frank se otočil. Ve svitu hvězd spatřil Sundina, jenž stál široce rozkročen na prahu.

„Řekl jsem vám, že máte osedlat koně,“ poznamenal. „Nesmíme ztrácet čas.“

„Když jsem si všiml, že Olviedo zmizel, a vrátil jsem se dovnitř, abych vás probudil, Everette, držel

jste v ruce nůž. Nejdřív jsem si myslel, že jste chtěl svého bratra v tichosti odkrouhnout. Ale teď už vím, že to bylo jinak. Rozhodl jste se pro něj. Chtěl jste ho osvobodit, abyste společně mohli mě a Olvieda odklidit z cesty. Ale to se vám nepovede. Já chci svůj podíl z těch peněz. Patří mi - teď ještě víc než předtím. Beze mě byste se s indiány nikdy nevypořádali. Nebýt mě, tak byste teď už visel na nějakém stromě. Myslím, že bude lepší, když na vašeho bratra budu dávat pozor já, Everette. Ve chvíli, kdy jsem vás uviděl s nožem v ruce, jsem vám přestal věřit.“

Frank strnul. „Řekl jsem, že máte osedlat koně, Sundine,“ procedil mezi zuby. „Nikdy jsem vám neslíbil, že se s vámi o ty peníze rozdělím. I kdybych chtěl, tak to nemůžu udělat. Ty peníze jsou určené pro sonorského guvernéra a mají být přivezeny do Casas Grandes. Armáda Konfederace potřebuje zbraně. Ty peníze mají od začátku jeden jediný účel - mají se za ně koupit zbraně. Nezastřelil jsem půl tuctu mužů jen proto, abych potom zradil.“

„Zastřelil jste ty muže, protože jste byl blázen,“ odvětil Sundine. „Neodklidil jste je z cesty, abyste to zlato měl jen sám pro sebe. Zabil jste je, protože překáželi vašim fantasmagoriím, Everette. Jih je ztracen a zbraně, které chcete koupit, už Konfederaci nezachrání. Jste blázen a já nejsem dost hloupý na to, abych s vámi jel vstříc jisté záhubě.“

„Můžete jet, kam chcete, Sundine. Dám vám slíbený tisíc dolarů a můžete zmizet.“

„Mně tisíc dolarů nestačí,“ opáčil Sundine. „Zasloužím si víc. Zachránil jsem vám život, a to ne jednou, Everette. Mám právo na polovinu toho zlata.“

Stál ani ne yard od Franka Everetta. Ruku měl položenou na pažbě revolveru. Vyzývavě vystrčil bradu a přivřel oči.

„Ne,“ odmítl Frank. Bleskovým pohybem měl náhle v ruce kolt. Jeho hlavní dloubl Sundina do břicha.

Yankee sebou trhl, když se ho zbraň dotkla. Rychle zvedl ruce.

„Nemůžu vám dát to, co mi nepatří, Sundine,“ řekl Frank. „A teď jděte a osedlejte koně.“

„Jste blázen,“ trpce a nenávistně vyhrkl Sundine. „Jak si myslíte, že vám kdo poděkuje? Zemřete kulkou modrokabátníků. To je všechno, čeho se dočkáte.“

„Možná. Ale já prostě nemohu jinak. A teď jděte, Sundine.“

„Vy opravdu chcete to zlato přivézt do Casas Grandes? Takové pohádky si vykládejte někomu jinému. Vy ty peníze chcete pro sebe.“

Frank natáhl kohoutek. „Říkám vám to naposledy, Sundine. Jděte a osedlejte koně.“

Sundine ucouvl.

„Stát!“

Frank k němu rychle přikročil a vytáhl mu revolver z pouzdra.

„Bude lepší, když…“

Pozdě si všiml, že udělal chybu, když se sklonil, aby Sundina odzbrojil.

Yankee byl člověk, který se nerozpakoval někoho odstranit kulkou, i když to musel udělat tak, že mu nedal šanci jako v Olviedově případě. Každopádně to byl bojovník. Dost dlouho byl vojákem na to, aby se naučil bojovat a zabíjet. A nyní se rozhodl bojovat.

Bleskově udeřil. Frank se instinktivně pokusil ucouvnout, ale už bylo pozdě. Levou rukou Everettovi vyrazil revolver a pravou pěstí Franka zasáhl do poraněného ramene. Vložil do té rány všechnu sílu svého hubeného, šlachovitého těla.

Frank měl pocit, že spadl ramenem do rozžhaveného železa. Projela jím ostrá bolest. Bezděky přidušeně vykřikl. Na zlomek vteřiny - na rozhodující zlomek vteřiny - byl v důsledku té bolesti neschopen se bránit.

Sundine k němu přiskočil, chytil mu hlavu a udeřil jí do zdi.

Frank ucítil zadunění v mozku, těsně za očima. To poslední, co viděl, byla Sundinova nenávistná tvář, před níž se naráz objevila

mlha. Pak se ho zmocnil prudký vír, který ho strhl do temné nicoty.

Díky tomu necítil, že se zhroutil, když jej Sundine pustil. Zůstal ležet uzdi.

Sundine stál skloněný nad ním. Ztěžka oddechoval. Sklonil se a zvedl kolt, který Frank pustil na zem.

„A je to,“ poznamenal. „Chtěls mě okrást o mé peníze. Ty blázne, ty sis myslel…“

Zatímco hovořil, mířil revolverem Everettovi na obličej. A potom se náhle ozval ostrý, ocelově znějící zvuk a Sundine sebou trhl, jako by jej někdo šlehl bičem.

Ohlédl se a zbledl. Spatřil Vica Everetta, který se tam opíral o zeď. Ve spoutaných rukou držel krátkohlavňovou sharpsku, jejíž kohoutek byl natáhnutý. Sundine pohlédl do ústí pušky ráže 50.

Vic měl její pažbu opřenou o břicho a pravou rukou ji svíral tak pevně, že mu vystoupily šlachy na hřbetě ruky. Jeho obličej ve svitu hvězd vypadal rozmazaně.

Několik vteřin mezi ruinami zavládlo ticho. Sundine si náhle olízl oschlé rty. Přemýšlel. Věděl, že Vic Everett jej na tuto vzdálenost nemůže minout, byť měl kvůli poutům znecitlivělé ruce. A i kdyby ho jen zranil, tak by ho v té divočině do dvou dnů skolila horečka, protože sám by si tu kulku nedokázal vytáhnout.

„Co se děje?“ zeptal se. „Chceš přece ty peníze tak jako já. Proč bychom se nemohli dohodnout? Je jich tam přece dost pro oba.“

„To si myslíš ty, ty zatracený yankee. To si myslíš jenom ty. Podle mě tam toho pro dva dost není. Každopádně ne pro nás dva.“

„Co tedy chceš?“ otázal se Sundine znejistělým hlasem. „Všechno pro sebe?“

„Možná. Pusť revolver, yankee. A jestli uděláš jediný chybný pohyb, tak to do tebe napálím. Na tuto vzdálenost tě nemůžu minout.“

Sundine váhal, ale potom otevřel dlaň a kolt dopadl na zem vedle Franka Everetta.

„Tvá puška ještě leží vedle tvé deky,“ zamumlal Vic. „Vezmi si ji a zkus být rychlý. Počkám, až ji budeš mít v ruce. Dostaneš svou šanci.“

„Ty nepočkáš, až ji budu mít v ruce,“ hlesl Sundine. „Střelíš mi do zad.“

„Zvedni tu pušku!“ zavrčel Vic. „Nebo tě odprásknu jako psa.“

„Ne, ne!“ Jezabel chytila Vica za ruku. „Nezabíjej ho! Nezabíjej! Zabíjet není dobré. Nic dobrého z toho není, když se zabíjí. Prosím!“

„Když ho yankeeského psa nezabiju, tak se nás pokusí oddělat.“

„Ne! Ne! Prosím,ne!“

Ztěžka oddechující Vic sklonil hlaveň pušky

„Běž, yankee!“ řekl, jako by mu každé slovo dělalo problémy. „Nebudu na tebe plýtvat olovem. Dělej, utíkej, jak rychle můžeš.“

Sundine pozpátku kráčel ke vchodu kláštera.

„Nemůžeš mě vyhnat neozbrojeného,“ vyhrkl. „Beze zbraně nemám šanci.“

„Já ti nechci dát šanci, yankee.“

„A těch tisíc dolarů?“

Krátká hlaveň sharpsky se zase pomalu zvedla.

„Daruju ti život,“ opáčil Vic. „Já se nejmenuju Frank. Nejsem takový jako on. Nejradši bych tě zastřelil, abych se tě jednou provždy zbavil. Několikráts mě udeřil. Běž, yankee! Utíkej rychle a někam daleko!“

+ + + + +

Probuzení bylo snadné. Frank otevřel oči. Už bylo světlo. Nad horami svítalo. Stěny kláštera se již začaly zbarvovat doruda. Slunce sice ještě nevyšlo, ale už to nemohlo dlouho trvat. Tiše tam ležel a propadlou střechou hleděl na oblohu.

Potom nad sebou spatřil čísi obličej. Pokusil se opřít o lokty. Šlo to.

„Vicu?“ řekl zastřeným hlasem.

Vic seděl vedle něj a opíral se o zeď. Sharpsku měl položenou na

kolenou a díval se na něj. „Zases přišel k sobě,“ řekl tiše. „Začíná svítat, bratře.“

Frank se pomalu rozhlédl. V ranním šeru spatřil u vchodu děvče. Jezabel hleděla ven.

„Co je se Sundinem?“ zeptal se Frank a zvedl se. Opřel se o zeď. Bolesti již neměl, ale bylo mu špatně. Pravou rukou si ohmatal rameno. Necítil ho. Paží pohybovat mohl a cítil ji, ale rameno samotné měl bez citu. Kabát měl ztvrdlý zaschlou krví.

„Yankee je pryč,“ odvětil Vic. „Chtěl jsem ho zastřelit, ale ona tomu zabránila.“ Bradou kývl na dívku u vchodu. „Chtěl jsem ho zastřelit,“ dodal po chvíli. „Nebezpečný nám už být nemůže. Nemá už ani revolver. Ale indiáni pro nás nebezpečí znamenají. Musíme odtud pryč. Můžeš jet na koni?“

„Kam?“ zeptal se Frank, který upřeně hleděl na svého bratra.

„Na západ.“

Frank se zády posunul po zdi nahoru a sáhl po koltu. Jeho revolverové pouzdro však bylo prázdné.

„Má cesta ještě pořád vede na východ, do Casas Grandes,“ řekl. „Na tom se nic nezměnilo.“

Vic si všiml pohybu jeho ruky. „Tvůj kolt leží vzadu. Ještě pořád jsi nepochopil, že vracet se do Texasu by bylo zbytečné?“

„Musel bys mě zastřelit, kdybys mi v tom chtěl zabránit,“ odvětil Frank.

Vic postavil pušku vedle sebe, na stranu odvrácenou od bratra, a z náprsní kapsy košile si vytáhl dvě cigarety. Jednu strčil Frankovi mezi rty. Podal mu sirku, pak si zapálil sám a vyfoukl dým.

„Přemýšlel jsem o těch věcech,“ zamumlal. „Kdyžs ležel v bezvědomí na zemi, tak jsem přemýšlel o spoustě věcí, Franku. Zarputile bojuješ za ztracenou věc a já už jsem pochopil, proč. Ty totiž jsi součást Jihu. Když Jih zahyne, zahyneš i ty. Sám nepřežiješ. Jsi jedním z těch, kdo věří ve svou věc. Tvůj svět - to jsou velké bavlníkové plantáže, staré paláce, krásné jižanské ženy. Bojuješ jako posedlý, abys tento svět zachránil. Při tom ti uniká, že tento svět je u konce. Začal umírat, když generál Sherman se svými vojáky vtáhl do Georgie a všechno tam zpustošil. Ty zahyneš spolu s tímto světem. To je rozdíl mezi námi, bratře. Já jsem pochopil, že Jih je odsouzen k zániku, a vím, že už se to nedá zastavit. Chci začít někde jinde. Proč musíš být takový hlupák?“

Frank si unaveně vytáhl z úst cigaretu. „Existuje věrnost, která je víc než všechny přísahy - věrnost k sobě samému, Vicu. Pročs mě nezastřelil, když jsem spal?“

„Jednou jsem se pokusil tě zabít. Udělal bych to bez oka mrknutí, Franku. Ale mezitím jsem se na věci začal dívat jinak. Zachránils mi život. Proč bych tě měl zabíjet? To bych nedokázal, rozumíš? Prostě nemůžu. Bohové Jihu jsou odsouzeni ke zkáze a ty s nimi. Byli jsme vtaženi do víru událostí a teď se z něho jen těžko dostaneme. K čemu je svědomí v takové době? Musíme se v tomto zmatku postarat sami o sebe. Jestli teď budeme bojovat, pak ne za nějaký přelud, ale za nás, Franku. Za nás, kteří žijeme. Co budou mít mrtví z toho, když za nimi pošleme další tisíce? My žijeme. Ještě v nás koluje krev, což se o mrtvých říct nedá. Žijeme a chceme žít dál, chceme přežít. Až bude po všem, my tu ještě budeme. A ty yankeeské peníze nám k tomu pomohou.“

Frank hleděl na oblohu, která stále více získávala modrou barvu.

„V podstatě nejsi jiný než já,“ zamumlal Frank. „Tolik mužů zemřelo kvůli těm penězům. Musel jsem je zastřelit, protože se chtěli vykašlat na všechno, za co bojovali. Oni zapomněli, že jsme bojovali bok po boku, já ne. Už nejde o to, co se s námi stane, s tebou a se mnou. Jde o mnohem víc.“

Vic si vzal do ruky pušku. „Ne. Já nejsem takový jako ty, bratře. Já chci vědět, za co bojuju. Nenuť mě, abych musel sáhnout po zbrani. Nestavěj se mi do cesty. Já nebojuju za ztracenou věc, copak to nechápeš? Já chci žít.“

„Žít? I ty jsi součást Jihu, Vicu. A budeš jím až navěky. Jih může být zničen, ale nikdy ne poražen, dokud se muži Jihu nestanou zrádci. Náš život je spjat s Jihem, Vicu. Budeš po zbytek života sužován neklidem, jestli zradíš naši věc. A ty víš, že tomu zabráním, pokud mi v žilách zbude jen kapka krve.“

„Příliš mluvíš.“ Vic vstal. Pušku držel ve svěšené ruce. „Už víc než tucet mužů zemřelo kvůli těm penězům, Franku. Já je přivezu tam, kde už nezpůsobí žádné škody.“

Kývl hlavní pušky. „Odjedu s nimi na západ. S nimi a s Jezabel. Beztak by jela za mnou. Rozhodla se připojit k vám, protože mi chtěla pomoct. Byla si jistá, že mě najdete i bez ní.“

„To jsem si myslel,“ odvětil Frank. „Jenže ty nikdy nedokážeš zapomenout na uniformu, kterou nosíš. Budeš mě muset oddělat, protože jinak tě budu pronásledovat třeba na kraj světa.“

„Osedlejme koně,“ opáčil Vic. „Vstaň. Je načase vyjet. Jak se rozední, tak se to tu bude jen hemžit indiány. Dělej! Pojď!“

Frank se zvedl. Chvíli se musel opírat o zeď, aby se nezhroutil. Střídavě jej poléval horký a studený pot. Sáhl si rukou na rameno. Nic necítil, jen prst. A pak to pochopil: horečka!

„Dobrá,“ řekl. „Pojďme osedlat koně. Máš pravdu, nemáme moc času.“

Toporně se narovnal a vydal se ke vchodu. Venku již vyšlo slunce, jehož svit rázem zalil krajinu.

Frank se zastavil. Měl vyschlé rty a vrávoral. Vic ho chytil pod paží.

„Co se děje? Co je s tebou?“

„Nic,“ vyhrkl. „Dál! Do půl hodiny odtud musíme zmizet. Bylo to ode mě hloupé, že jsem neodjel a nenechal tě tady.“

Vic na něj pohlédl přivřenýma očima. Otevřel ústa k odpovědi, ale když řekl: „Ty…“ třeskl výstřel.

Frank cítil prudký závan vzduchu, když kolem něj proletěla kulka. Odrazila se od zdi za nimi. Z omítky se vznesl prach.

Frank strhl Vica stranou. Oba se svalili ke zdi u vchodu. Frank zatnul zuby a po kolenou se připlazil ke vchodu. Vyhlédl za roh a znovu se stáhl, když zazněla další rána a kulka se zaryla do písku těsně před ním.

Vic, jenž klečel vedle něj, natáhl kohoutek sharpsky. Byl bledý jako stěna.

„Takže nás přece jen našli dřív, než jsme čekali,“ zamumlal. „To znamená, že už se odtud nedostaneme.“

Rozrušeně oddechující Frank se opřel o zeď. „To nejsou Tarahumarové,“ odtušil. „To je Sundine.“

„Sundine?“

„Ano. Je naproti, mezi ruinami.“

„Ale Sundine nemá žádnou zbraň. Jeho puška leží u jeho deky.“

Frank kývl na Tarahumaru v modré uniformě.

„To je jeho puška a jeho náboje,“ odvětil. „Sundine se sem musel po tmě připlížit a vzít si tu pušku.“

„Proč jsem toho yankeeho nezastřelil?“ zavrčel Vic. „Měl jsem ho na mušce.“

„Proč ho chceš zastřelit?“ trpce se ho zeptal Frank. „Chce jenom to, co ty.“

„Já ho odtud dostanu.“

„To nedokážeš. Vybral si výhodné místo. Nemůžeš odtud vystrčit ani nos, protože by ti ho ustřelil.“

Třeskl další výstřel. Kulka proletěla vchodem a zaryla se do zdi. Frank pohlédl na dívku, která přikrčena seděla na druhé straně vchodu. Chvěla se strachem.

Vic se podplazil pod oknem, u něhož stál, a vyhlédl ven úzkou štěrbinou ve zdi. I Frank mohl přehlédnout část ruin. Dokázal si spočítat, kde tak asi Sundine je. Vedle dveří, tam, kde byla zeď zborcená, byla na zemi hromádka suti. Stál tam jen kousek zdi, vysoký jako poprsní hradba. Právě tam musel Sundine ležet.

Po chvíli se nad zdí objevil klobouk a ruinami zazněl Sundinův hlas.

„Everette! Everette, slyšíš mě? Hej?“

„Slyším tě,“ zvolal Vic. „Co po mně chceš, ty zatracený yankee?“

Chvíli panovalo ticho. Pak Sundine odvětil: „Ty víš, co chci. Mám tu skvělé místo. Jestli vystrčíš hlavu, tak ti ji ustřelím. Nejsi tak chytrý, jak sis myslel.“

„To je možné. A co chceš? Peníze? Jsi blázen. My máme vodu, ty ne.

Jestli se vydáš ke studni, neuděláš ani tři kroky a sejmu tě. Až bude slunce v zenitu a ty se nebudeš mít kam schovat, tak tě žízeň dožene k šílenství. Z toho zlata nedostaneš ani minci.“

„Myslíš?“ zazněl Sundinův hlas. „Podívej se na sever, yankee! Podívej se na sever! Vidíš ty kouřové signály nad horami? Dávám vám hodinu, pak vás Tarahumarové dostanou. Já uniknout můžu, protože můj kůň stojí osedlaný za klášterem. Ale vy nemáte šanci.“

Frank dal znamení Jezabel. Přikrčena přiběhla k zadní stěně a dírou ve zdi vyhlédla ven. Pak přikývla.

Ano, nad horami se vznášely kouřové signály.

Vic vypálil na zeď, za níž se skrýval yankee. Kulka se zavrtala do stěny a Sundina zasypala sprška omítky a prachu.

„Vicu?“ řekl Frank.

Vic se otočil. Chvatně strkal nové náboje do komory sharpsky. Nato komoru zavřel a natáhl kohoutek.

„Ano?“

„Nad horami jsou kouřové signály. Sundine má pravdu. Za hodinu tu jsou Tarahumarové a potom nikdo z nás neunikne a naše armáda bude na zbraně čekat mamě.“

„Přesto to musíme zkusit.“ Vic vytáhl těžký revolver z pouzdra a hodil jej Frankovi.

„Kryj mě,“ řekl. „Pokusím se dostat k němu. Dostanu ho.“

„Ne,“ zamumlal Frank. „Kdo přiveze ty peníze do Casas Grandes, jestli se ti něco stane.“

„Ty, bratříčku. Já bych je vzal na západ. To je ta velká šance, na kterous čekal.“

„Já už nemůžu, Vicu.“ Frank si potěžkal kolt v ruce. „Už necítím bolesti v rameni. Mám horečku. Vůbec necítím ruku. Vypadá to, že ty peníze budeš do Casas Grandes muset přivézt ty.“

„Já s nimi odjedu do Kalifornie,“ trpce se zazubil Vic. „Dám ti lepší návrh. Nejdřív vyřídíme Sundina a potom si to rozdáme my dva. Vyřídíme to tak, jak nás to učili - na dvacet kroků, každý tři rány.“

Frank otočil hlaveň koltu a namířil jej na Vica.

„Tak by to asi dopadlo, kdyby mě nezachvátila horečka,“ řekl. „Teď musíš to zlato dál vézt ty, lhostejno, jestli do Casas Grandes nebo…“

„Pojedeme spolu do Kalifornie. Na jednu minutu zapomeneš na důstojnickou čest, to už přežiješ, Franku. Život jde dál a…“

„Nemáme čas na dlouhé řeči, Vicu. Kryj mě!“ Poslední slova vykřikl, pak se převalil a vyskočil. Vic ho chtěl zadržet, ale už bylo pozdě.

Frank Everett se ocitl venku. S koltem v ruce stál na prostranství zalitém vycházejícím sluncem, jež mu svítilo do tváře a oslepovalo ho. Slyšel, jak Vic křičí jeho jméno, a pak se pomalu vydal k místu, kde se skrýval Sundine. Věděl, že to yankeeho přiměje k tomu, aby opustil svůj úkryt, aby vystrčil hlavu, aby se zvedl.

Měl vyschlé rty a koupal se v potu, jenž se mu řinul z podpaždí. Přivřel oči, když se zpoza zdi objevil Sundinův obličej a krátká hlaveň sharpsky, jíž yankee namířil na něj.

Trvalo to jen jednu vteřinu, ale Frankovi to připadalo jako celá věčnost. Věděl, že Sundine je zaskočený, protože ho považoval za mrtvého. Tento šok ho však mohl ochromit jen na kratičký moment, pak to Sundine zmáčkne, to bylo Frankovi jasné.

Viděl jen horní polovinu jeho tváře a i ta byla zakryta závěrem pušky.

Frank se pokusil zrychlit. Chtěl zvednout revolver a namířit jej na Sundina. Čekal však příliš dlouho.

Jako by skrze těžkou, zvuky tlumící mlhu uslyšel dva výstřely, jež padly těsně po sobě. Ještě viděl, jak se vedle Sundinovy hlavy rozletěla omítka, načež ho zasáhla kulka. Projela jím bolest. Spatřil modré nebe, pak žlutý písek a potom ta mlha, jež ho obklopovala, zmizela. Jasně a zřetelně viděl, jak Sundine

bleskově otevřel komoru sharpsky, prázdná nábojnice vyletěla ven, načež tam Sundine strčil nový náboj, zavřel komoru, natáhl kohoutek a zalícil.

Frank ležel na břiše v písku a pravou ruku, v níž držel revolver, měl nataženou. Vypálil ve stejném okamžiku, kdy Sundine položil prst na spoušť.

Zpětný ráz mu zvedl kolt.

Jako by dalekohledem viděl, jak Sundinovi ztuhly rysy ve tváři, načež se mu nad levým obočím objevila černá tečka.

Sundine se narovnal a puška mu vypadla z rukou do hromádky suti. Nato se yankee zhroutil na zeď a zůstal na ní bezvládně ležet se svěšenýma rukama. Po zaprášené zdi stékala krev. Jeho klobouk se odkutálel až k Franku Everettovi, jenž unaveně klesl do písku a tvář položil na pravou ruku. Ještě stále v ní držel revolver.

Necítil žádnou bolest. Jeho tělo bylo lehké, jako by nic nevážilo.

Potom se ozvaly kroky. Někdo jej otočil a on spatřil Vicův obličej.

„Cesta je volná, Vicu,“ řekl.

„Ty blázne, pročs to udělal? Proč? Slyšíš, pročs to udělal?“

„Do Casas Grandes je to dlouhá cesta. Se Sundinem v zádech bys tam ty peníze nikdy nepřivezl, Vicu. Ty…“

„Ty přece víš, že s tím zlatem chci odjet na západ. V tom jsem k tobě přece byl vždycky upřímný.“

„Dobrá, potom tedy jsou aspoň dva lidé, kteří si nikdy nelhali. Ale ty - ty peníze - přivezeš do Casas Grandes, že ano? Naši muži - čekají za Rio Bravo - na zbraně. Vicu?“

„Franku! Viděl jsem, jak kvůli tomu zlatu muselo zemřít tolik lidí. To má být všechno zbytečné? Ty a já, ještě…“

„Přestaň! Přece si teď nezačneme lhát. Vicu? Nebylo to zbytečné, jestli - pojedeš do Casas Grandes…“

Frank pohlédl svému bratrovi do očí, načež zvedl ruku. Hledal dlaň svého bratra.

„Ty - pojedeš do Casas Grandes -a vrátíš se do Texasu. Budeš - bojovat za naši věc. Podej mi ruku!“

„Co pro tebe znamená, když ti podám ruku? Poruším své slovo a do Texasu se nevrátím.“

„Ne, když - mi podáš ruku. Nikdy jsme si - nelhali. Tys sám to - řekl, Vicu. Ty…“

„Vždycky jsem to věděl, Franku. Jih je odsouzen ke zkáze a všechny nás strhne do záhuby.“ Vic sevřel pěsti. „Franku, ty a Jih…“

„Podej mi ruku, Vicu. Vždycky jsem věděl, že mě - dostane - yankeeská kulka. Jenom jsem netušil -že budu muset jet tak daleko -abych se dostal na místo - které mi bylo souzeno…“

Zarazil se. Stín nad ním byl stále větší. Dosahoval mu již téměř na obličej.

„Tvou ruku, Vicu!“

Sevřeli si ruce rychlý a pevným stiskem. Frank pohlédl za Vica na modrou oblohu se zlatými oblaky, které vypadaly neuvěřitelně křehce.

Bylo po všem.

+ + + + +

O půl hodiny později Vic Everett a Jezabel vyjeli z ruin kláštera. Chvatně osedlali koně, neměli moc času. Vic vedl za sebou tři koně, kteří vezli sedlové brašny s penězi. Koním na svahu ujížděla kopyta.

„Proč nic neříkáš?“ zeptalo se ho děvče. „Nesmíš být zahořklý. Uvidíš, všechno být dobré. Společně jet do Kalifornie a…“

Vic na úpatí svahu zastavil svého strakatého pinta a otočil se v sedle. Dlaň měl položenou na pažbě koltu. Díval se k ruinám, nad nimiž stálo slunce. Před klášterem rostla yucca. Tetelil se tam vzduch. Pinto se neklidně pohnul. Vic ho musel zkrotit prudkým zatáhnutím uzdy.

„Nedokázal přežít zkázu Jihu,“ řekl tiše. „On sám byl Jih.“

Potom si všiml, že děvče na něj upřeně hledí. Opětoval její pohled.

„Tomu ty nikdy neporozumíš. To nemůžeš pochopit.“

Otočil koně a mávl na ni.

„Pojeď, nemáme moc času. Jedeme na východ. Do Casas Grandes.“