John Kirby

Colorado western 105. Čarodějnice ze Sahuaripa

Byl to neohrožený irský rebel, kterého osud zavál do Mexika. Jako žoldnéře v krvavé válce mezi cizími okupanty a juaristy, kteří bojovali za svobodu své země, jej zajímaly jen peníze, které dostával za své služby.

Jenže potom ho jeho přítel coronel Orozco poprosil, aby osvobodil jistou dívku ze spárů krvelačného despoty…

Muž na druhé straně karetního stolu řekl: „Sázím proti tomu, co jsme dneska prohráli.“ Usmál se a dodal: „Tvou hlavu.“

Sean Connaught pochopil, že budou problémy.

Opřel se o židli a položil si ruce na kolena kousek od pažeb svých koltů, které měl zastrčené za černou hedvábnou šerpou.

„Jak to myslíš?“ zeptal se zatím přátelským tónem. Jeho zelené oči přeletěly po tvářích tří mužů, kterým už několik hodin tahal z kapes pesa. Byli to špinaví chlapi v ošuntělých šatech, po zuby ozbrojení bandité, kteří údajně stáli ve službách nějakého dobrodruha spolčeného s Francouzi.

Muž sedící naproti Seanovi se jmenoval Robles, měl pravou ruku na pažbě dvouhlavňové pistole, kterou měl položenou v klíně. Roblesovi compaňeros odstrčili židle a připravili se k boji.

„Ty víš velice dobře, jak to myslím,“ zavrčel Robles. „Ty nejsi hráč, Juanito. Nebo aspoň ne normální hráč. A nejsi ani Angličan. Pracuješ pro juaristy.“ Robles vstal. V ruce držel pistoli. „Na tvou hlavu je vypsaná odměna deset tisíc pesos - El Mercenario!“

V místnosti se rozhostilo tísnivé ticho.

Bylo slyšet šoupání podrážek na podlaze, když ti tři muži odstoupili, jako by nechtěli být příliš blízko Seana.

Ten se pousmál a zamyšleně si levou rukou prohrábl své zrzavé vlasy, přičemž se předklonil. Nijak nenaznačil, že by chtěl vstát. Pravé předloktí měl skryté pod stolem.

Pohodlně se opřel levou rukou o stůl a řekl: „Chcete zpátky peníze, amigos? A deset tisíc pesos k tomu?“

Robles se usmál. „Si, amigo,“ řekl, „je jedno, kolik u sebe máš, když tvou hlavu pošleme Francouzům, každopádně dostaneme deset tisíc!“

Bandité se rozesmáli a pomalu sevřeli pažby svých zbraní. Hráč se přestal usmívat. Z jeho očí se nedalo nic vyčíst.

Dosud vypadal jako liška.

Nyní připomínal vlka.

Chvatně tam přiběhl cantinero, hubený, nezdravě vyhlížející muž, a chytil Roblese za ruku.

„Přestaňte s tím, hombres! Pojďte, dám vám pulque na účet podniku! Nemá smysl se…“

Robles jej odstrčil, aniž zvedl pohled z hráče oblečeného v bílé košili a černé vestě. Cantinero zavrávoral, klopýtl o židli a skácel se na podlahu.

„Vstaň!“ zavrčel Robles. „Nevím, odkud jsi, ale tady v Mexiku, je obvyklé, že muž stojí, když bojuje!“

Hráč pokrčil rameny. Nemínil vstát. Jeho tvář zůstávala chladná, v očích mu však žhnuly plameny. „Jsem z Irska, amigo,“ řekl klidně bezvadnou španělštinou, „a u nás zase není obvyklé, že tři bojují proti jednomu - pokud to má proběhnout férově.“

Robles se zazubil. Jeho compaňeros strnuli připraveni tasit a střílet. Jeden měl v armádním pouzdře francouzský revolver, druhý držel v rukou brokovnici.

„Kdo říká, že to má proběhnout férově?“ zeptal se Robles. „Tas, ty zbabělce!“

Hráč zamyšleně přikývl, jako by měl spoustu času. „Takže tak je to -potom tedy nevadí, že už mám kolt dávno venku, není-liž pravda, compaňeros?“

Roblesovi zmrzl úsměv na rtech.

Jeho pravá ruka trhla nahoru a palcem natáhl kohoutek pistole. Zlomek vteřiny po něm na hráče namířili své zbraně i jeho compadres.

Vtom však zpod stolu vyšlehly výstřely. Střely se slily v jeden zvuk a jejich třesk otřásl chatrnými stěnami cantiny.

Nikdo z těch tří se nezmohl na jediný výstřel.

Cantinero vyděšeně hleděl na hráče, který pomalu vylezl zpoza stolu. Hustý dým z výstřelů se pomalu rozplynul.

Hráč lhostejně pohlédl na tři muže, kteří bezvládně leželi v krvi. Pak si strčil dvouhlavňový americký armádní kolt zpátky za šerpu, kterou měl opásanou přes břicho, vrhl omluvný pohled na cantinera a poznamenal: „Jinak to nešlo, hombre, je mi líto.“

Cantinero vstal. Ztěžka oddechoval a upřeně hleděl do strnulé tváře mrtvého Roblese.

„Těch špinavých banditů není škoda,“ poznamenal. „Vydělávají velké peníze tak, že vraždí své vlastní krajany, zatímco Francouzi okupují naši zemi! Budeme je ale muset pohřbít.“

Hráč položil na stůl dvě zlaté mince. Zbytek peněz, které ještě ležely na stole, si strčil do kapsy. „Zaplať někomu, ať je odklidí. Já na to nemám chuť.“

Nasadil si na hlavu ploché španělské sombrero, šel ke dveřím a vyhlédl do sluncem spalované pouště. Za ním cantinero cinkal zlatými mincemi.

Hráčův pohled upoutala úžlabina mezi dvěma kopci, kterou probíhala cesta mířící na jih. Vznášel se nad ní oblak zvířeného prachu. .

K malé obchodní stanici se blížili jezdci.

„Přines mi limonádu,“ zvolal hráč, aniž spouštěl cestu z očí.

Začal si nabíjet revolver, zatímco cantinera polil studený pot. Tři mrtví za jeden den, to by snad stačilo, pomyslel si.

+ + + + +

Když jezdci dorazili ke cantině a několika domkům stojícím kolem ní, tři mladí muži právě pohřbívali bandity. Cantinero jim dal jednu zlatou minci. Za zařízení pohřbu si ovšem ponechal všechno, co ti bandidos měli u sebe a co mělo nějakou cenu.

Sean Connaught, dobrodruh z Irska, seděl s láhví limonády v houpacím křesle. Nohy s lesknoucími se černými holinkami položil na chatrně vyhlížející zábradlí, jež sloužilo k přivazování koní.

Horký vítr z pouště přinášel směrem od jezdců oblaka prachu a klapot stovek kopyt. Po zuby ozbrojení muži unaveně seděli v sedlech, sombrera měli posunutá do čela. Byli pokryti prachem.

V teplém vzduchu se nad hlavami jezdců třepotala mexická vlajka, když přijížděli ke dvoru cantiny sledováni uctivými pohledy tří mladých mužů i chladnýma zelenýma očima dobrodruha z Irska.

Velitel oddílu pomalu přijel blíž. Ozvalo se několik povelů.

Velitel oddílu byl mladý muž, vysoký, štíhlý mestic s širokými rameny. Byl oblečen do vaquerovského šatu a ozbrojen dvěma anglickými revolvery a opaskem s kapsami na střelivo. Pohled jeho tmavých očí spočinul na muži před cantinou.

Hráč ironicky rozpřáhl ruce, jako by je chtěl všechny obejmout. „Bienvenido, soldados!“ zvolal. „Dal sis načas, coroneli!“

Juaristický plukovník se ani neusmál. Slezl ze sedla, oklepal si prach ze sombrera a z kalhot a řekl: „Nepochybně ses mezitím dobře bavil, Juanito.“

Hráč pokrčil rameny a ukázal na hroby tří bandidos. „Když tomu říkáš bavit se, coroneli…“

Mladý coronel přivřel oči.

„Byly nějaké problémy?“

„Tři francouzští špiclové,“ řekl Sean. „Poznali mě.“

Coronel si jej zamyšleně změřil pohledem. Jeden z jeho důstojníků se zeptal na rozkazy a coronel mu řekl, že za hodinu vyrazí. „Pojďme dovnitř,“ poznamenal k Seanovi. „Musím s tebou mluvit.“

Sean přikývl a šel do přítmí výčepu, který se brzy zaplnil juaristickými vojáky. Byli většinou bez uniforem, mnozí i bez bot, ale všichni velice dobře ozbrojeni.

Juaristé byli na postupu. Pomalu vytlačovali francouzské interventy a jejich konzervativní mexické spojence zpátky na jih. Přesto válka nebyla rozhodnutá. Nikdo nevěděl, jak dlouho ještě bude trvat, obzvlášť, když francouzský císař posílal do Mexika další jednotky.

Coronel Miguel Orozco se posadil k Seanovi ke stolu v rohu. Cantina nyní praskala ve švech. Zavládl tam čilý ruch. Mnozí kývali na svého coronela. Orozco byl oblíbený.

„Bueno,“ řekl Sean. „Chtěls se mnou mluvit, a tak jsem tady. Předpokládám, že máš nějaký problém.“

Orozco přikývl. Vypadal ustaraně. „Ten problém se jmenuje don Eusebio de Alcazar, amigo. Znáš to jméno?“

Hráč zavrtěl hlavou.

„Je to jeden haciendero na severozápadě státu. Je poměrně bohatý. Díky svým vztahům s Francouzi se nyní stal majitelem dolů. Tito lidé ještě pořád mohou míchat kartami, i když jsou v úzkých.“

Sean se opřel o židli a zapálil si krátký doutník.

„Co to má společného se mnou?“

„Skoro nic,“ odvětil Miguel Orozco. „Bylo by obtížné se mu dostat na tělo. Má jeden velice nehezký zvyk, hombre - věří, že musí zbavit Mexiko čarodějnic a ďáblů, a tak pravidelně na svém území upaluje lidi a baví se praktikami inkvizice. A to nás přivádí k mému… problému, Juanito.“

„Ten Alcazar asi bude lidumil,“ sarkasticky zamumlal Sean a vyfoukl

obláček modrého dýmu. „Ovšem jak jsem slyšel, tak nebude sám.“

„Až se Juarez dostane znovu k moci, tak s těmi nechutnými pověrami skoncuje,“ odpověděl Orozco. „Ale teď jde o záchranu jednoho člověka před Alcazarem a jeho pochopy. „ Vrhl na Seana významný pohled a dodal: „Budeš to muset udělat ty.“

Ir pokrčil rameny a setřepal popel z rukávu košile. „Dobrá, chápu, že Francouzi ještě nebyli vyhnáni z Alcazarova kraje. Že se snaží vrátit Mexiko do středověku. Ale ty máš přece spoustu mužů. Proč tam prostě a jednoduše neuděláš pořádek?“

Miguel zaklel: „Nedokážeš si představit, jak rád bych to udělal, amigo! Jenže Francouzi zaútočili se třemi pluky na sever. Musím se pokusit je pokud možno co nejrychleji zastavit a udržet naše územní zisky z posledních měsíců. Nemyslím si, že bychom je mohli porazit, ale pokud jejich postup zastavíme do té doby, než dostaneme posily, bude to hodně velký úspěch. A na to potřebuji každého muže. Nemohu si dovolit zasáhnout proti Alcazarovi.“

Sean přikývl. „Rozumím. Kolik mi za to zaplatíš?“

Miguel se zachmuřil. „Vidím, že ti neříkají El Mercenario nadarmo. Pořád myslíš jenom na peníze.“

Hráč se usmál. „Pořád ne. Jen když si chci něco koupit.“

„Tisíc pesos,“ řekl Miguel. „Ty víš, že máme málo peněz. Dvě stě hned, zbytek…“

„Pět set hned, tisíc později,“ odsekl Sean. „Ty víš, že odvádím stoprocentní práci. Kromě toho mě to bude stát dost peněz.“

Miguel odvětil: „Zatím přece ani nevíš, o co jde!“

Ir pokrčil rameny. „Ten Alcazar chytil jednoho z tvých lidí a chce ho oddělat. Já ho mám zachránit. Vím, jak se to dělá. Pro tvého kolegu, generála Atsurru jsem jednou vysvobodil dvacet juaristů z vězení v Hermosillu.“ Předklonil se a s doutníkem mezi zuby dodal: „To je nebezpečné a drahé, amigo.“

Miguel Orozco rozčileně zavrtěl hlavou: „Já vím, že jsi ten nejlepší ze všech, Juanito. Dostaneš svých patnáct set pesos. Ale teď ti mohu dát jen tři. sta.“ Na okamžik se mu v očích objevilo zoufalství, jako by se bál, že ho Sean odmítne.

„Ten důstojník pro tebe asi znamená hodně,“ řekl Sean. „Nedělej si starosti, vyřídím to. Slíbils mi odměnu, takže mi ji i dáš. Teď, nebo později, to je jedno.“ Pak uhasil doutník o stůl, na kterém chyběl popelník. „Dokdy musím toho tvého muže dostat na svobodu?“

„To není muž,“ řekl Miguel a vůbec poprvé tak vyvedl Seana z jeho bohorovného klidu.

+ + + + +

Sahuaripa se jen hemžila lidmi. Byla to vesnička s několika tucty obyvatel, ale velký jefe, don Eusebio de Alcazar, tam shromáždil stovky lidí z okolí. Miloval, když mohl předvádět svou moc před velkým obecenstvem.

Sean se vmísil do davu otrhaných lidí, kteří za časného rána proudili do arény. Slunce stálo jen kousek nad štíty hor, ale v údolí s několika ubohými chaloupkami bylo i tak vedro.

Sean si byl vědom toho, že mezi těmi chudými lidmi v plátěných šatech je nápadný. Vesničané si jej nedůvěřivě prohlíželi, když se tam procházel ve svých pruhovaných džínách, bílé košili a hedvábné vestě. Plochý španělský klobouk měl posunutý do čela a tvářil se, jako by neviděl pistoleros s šedými sombrery, kteří hlídali dav. Občas kolem projely skupiny mužů ozbrojených francouzskými revolvery a puškami Volcanic, jak Sean zjistil. Zdálo se, že don Alcazar klade velký důraz na výzbroj svých lidí.

Aréna pro býčí zápasy stála kousek za vesnicí. Sean si už před několika dny pečlivě prohlédl terén a všechny cesty, které vedly do údolí i z něj ven. A učinil několik kroků nezbytných k úspěchu celé akce.

Spolu s peony a campesiny prošel klenutou branou arény, v níž se však toho dne neměly konat býčí zápasy.

Toho rána se tam měla odehrávat jiná, mnohem strašlivější podívaná.

Sean se posadil do jedné z předních řad poblíž několik ozbrojenců a campesinos. Campesinos se od něj drželi zpátky. Kvůli jeho dobrému oblečení a oběma revolverům ho určitě považovali za nového muže dona Alcazara. A ten byl všechno, jen ne oblíbený. Poslouchali ho jen proto, že neměli na vybranou.

Po chvíli už si Seana přestali všímat i ozbrojenci. Patrně ho považovali za jednoho z potulných dobrodruhů, kterých tehdy v Mexiku nebylo zrovna málo. Kdyby se pokusil maskovat v oděvu prostého Mexičana, byl by dozajista mnohem nápadnější.

Hluk v hledišti náhle utichl, když do arény vstoupilo několik mužů, kteří se posadili za vyvýšený stůl. Sean se předklonil, zapálil si krátký doutník a s rukama zkříženýma na prsou si prohlížel arénu. Z jeho zelených očí se nedalo naprosto nic vyčíst.

Okamžitě poznal dona Alcazara podle popisu, který mu poskytli juaristé a místní campesinos. Šlo o hubeného starého muže s propadlým obličejem a tmavýma, tvrdýma očima. Jeho rty byly úzké, jeho seschlé ruce připomínaly pařáty. Vyzařovalo z něj cosi zlého a Sean to hned vycítil.

Vedle dona seděl mladší muž ve věku zhruba kolem čtyřiceti, s kulatými tvářemi a šikmýma, úzkýma očima, kterýma ostražitě pozoroval obecenstvo, jako by se pokoušel nalézt skuliny v kordonu stráží či odhalit zárodek rebelie mezi campesinos. Tento muž byl celý v černém až na velký stříbrný kříž, který mu visel na hrudi. Před ním na stole ležela bible a postříbřený revolver.

Sebastian Urbino, pomyslel si Sean. Už jsem o tobě slyšel. Po tom, co tě jezuité vyloučili ze svého řádu, ses proslavil jako kazatel a lovec čarodějnic. Dokonce i na jezuity jsi byl příliš velký fanatik, hombre.

Urbino a Alcazar byli doprovázeni čtyřmi mladými muži v šarlatových pláštích, s noži a revolvery za opaskem a anglickou puškou Martini-Enfield na rameni. To zřejmě byli Alcazarovi elitní osobní strážci.

Jejich oči byly studené jak led.

Seanovi se sevřel žaludek. Chvíli pozoroval Urbina a Alcazara, kteří si cosi šeptali, a náhle měl pocit, že se propadl do jiného století - nebo do nějakého děsivého snu.

Dosud věřil tomu, že takové záležitosti, jako jsou čarodějnické procesy, patří do dob dávno minulých.

Když však Urbino pomalu vstal a rozpřáhl ruce, věděl již Sean, že to byl omyl.

„Všichni víte, proč jsme se tu v této hodině shromáždili, bratři a sestry!“ zazněl Urbinův hlas do ticha, které se po příchodu těch mužů rozhostilo v aréně.

„Museli jsme se tu sejít před dvěma měsíci, abychom učinili zlu přítrž. Ale satan opět vyslal svého zplozence na zem, dostal do svých spárů jednu ženu a přinutil nás, abychom proti němu vystoupili a odkázali ho do patřičných mezí.“ Urbino se na chvíli odmlčel, aby pak důraznějším hlasem řekl: „Jde o záchranu jedné ubohé duše před ohněm pekelným, na to pořád mysleme, compadres!“

Kývl a objevili se další dva muži v rudých pláštích, kteří do arény přivlekli ženu, která se zoufale bránila. Bylo na ní vidět, jak jí už ochably síly.

Urbino se posadil, udeřil dlaní do stolu a chladně řekl: „Zahajuji proces!“

+ + + + +

Mladá žena byla přivlečena před zvýšený stůl soudce. Ozvalo se tiché mumlání.

Sean na okamžik zadržel dech. Strážní po jeho pravici tiše prohodili několik oplzlých poznámek.

Ta mladá žena byla krásná. Všichni to zřetelně viděli, přestože byla špinavá a zakrvácená a měla roztrhané šaty. Zdálo se, že její krása Urbina a dona Alcazara provokovala. V jejich pohledech se zračila nenávist.

Seanovi přeběhl mráz po zádech. Ti jsou šílení, pomyslel si. Oba.

„Tereso Escobarová,“ řekl Urbino, z jehož ledových očích čišelo vědomí moci. Bylo zřejmé, že tmavovlasá žena, která tam před nimi stála se skloněnou hlavou, byla podrobena mučení. „Jsi obviněna z vyvolávání démonů a obcování se satanem! Jsi obviněna z toho, žes očarovala dona de Alcazara kouzlem, které otrávilo jeho tělo a které téměř ochromilo jeho srdce! Jsi obžalována z šestnácti dalších pohanských a kacířských deliktů, z nichž ten nejméně závažný je navádění mladých žen, jak se vyhnout těhotenství. Jejich seznam ti byl přečten a všemu jsi rozuměla. Co tedy chceš vypovědět před vysokým inkvizičním tribunálem?“

Teresa Escobarová zvedla hlavu, a ačkoli Sean viděl jen její záda, dokázal si představit výraz její tváře, když odvětila: „Neudělala jsem nic, co by ti před Bohem dávalo právo mě nechat mučit a znásilňovat, Urbino!“

Několik strážců se rozesmálo. V davu to takřka výhružně zašumělo a ozbrojenci dona Alcazara museli natáhnout kohoutky svých pušek a vyzývavě se rozhlédnout kolem sebe. Nikdo jejich pohled neopětoval. Opět se rozhostila bázeň a tísnivé mlčení.

Don Eusebio se předklonil a nakřáplým hlasem řekl: „Přiznala ses, muchacho. Chceš to nyní před soudem odvolat?“

Teresa ukázala spoutanýma rukama na zrudlé stráže. „V jejich rukou by ses i ty přiznal ke všemu, starý muži! Ty ani ten šílenec, který sedí vedle tebe, nejste žádný soud. Nemáte právo mě soudit!“ Poslední větu vykřikla, načež dodala: „A vy ostatní, vy zbabělí psi, kteří tu všemu jen přihlížíte, dopadnete jednoho dne stejně! Proč mi nepomůžete?“ Rozhlédla se po shromážděných lidech a jejich mlčení se změnilo v mrazivé ticho. Nikdo se jí neodvážil podívat do očí.

Její pohled ulpěl na Seanovi, který jej klidně opětoval s doutníkem v koutku úst jako naprosto nezúčastněný divák. Na krátký okamžik však měl v očích soucit. Chvíli na sebe hleděli a v dívčině pohublé tváři se na chvíli objevil výraz údivu, než ji jeden ze strážců chytil za rameno, načež ji otočil tak, že musela pohlédnout na Urbina a Alcazara.

„Za ty nestoudnosti, kterých ses právě dopustila, bychom tě měli přísně potrestat,“ řekl Urbino vážným hlasem. „Ale protože víme, že tě ovládá ďábel, tak ti odpustíme.“ Chopil se svého stříbrného kříže, zvedl jej a zamumlal nějaká latinská slova. „Satan, který se tě zmocnil, je houževnatý, má dcero,“ pomalu řekl. „Obávám se, že jej z tebe vyžene a tvou duši spasí jen oheň.“

V Alcazarově tváři to při Urbinových slovech trhlo a v jeho tmavých očích se zajiskřilo.

Žena zavrávorala, jako by jí Urbinova slova otřásla. Urbino se usmál.

„Ještě pořád popíráš svou vinu?“ otázal se Alcazar svým chraplavým hlasem.

Po chvíli mlčení děvče unaveně zamumlalo: „Jsem nevinná. Nechtě mě jít. Prosím.“ Sean zřetelně slyšel, že pláče. Byla na konci svých sil.

„Tím se nenecháme ošálit,“ řekl Urbino. „Ale dostaneš ještě poslední šanci.“ Dramaticky se rozhlédl kolem sebe a krátce svraštil čelo, když spatřil Seanův pohrdavý výraz. Pak pohlédl na Teresu, která jako by jej ani neposlouchala.

„Nechť rozhodne Boží soud,“ navrhl Urbino a don Eusebio vedle něj přikývl. „Obávám se ale, že budeš muset tak jako tak skončit v plamenech!“

+ + + + +

Urbinova slova Teresa slyšela jen nezřetelně díky milosrdným mdlobám, které se jí zmocnily.

Já už to nevydržím, pomyslela si, Madre de Dios, pomoz mi!

V tom ji z mrákot probrala slova černě oděného muže: V plamenech!

Už o tom slyšela, ale nikdy se nepřišla podívat na soud s čarodějnicemi a na jejich upalování, které organizoval don Eusebio. Tucty žen již zemřely, protože Alcazar věřil tomu, že jej uhranuly, že jsou vinny jeho dluhům a nemocem, které sužovaly jeho staré tělo.

A sadističtí vrahové, kteří mu sloužili, se opájeli svou mocí.

Měla jsem ho tenkrát zabít, pomyslela si, ale byla jsem stejně zbabělá jako ostatní. Příliš dlouho jsem mlčela a přivírala oči - a teď mě stejně dostal do svých spárů.

Její bolavé paže sevřely čísi ruce.

Bojovala a křičela, ale neubránila se jim. Odvlekli ji pryč. Viděla ještě malé, tmavé oči dona Eusebia, které lačně pozorovaly křivky jejího těla. Urbino se opřel o židli a pousmál se.

„Líbí se vám to, přiznejte to!“ vykřikla. „Vidím to na vás!“

Jeden ze strážných ji udeřil pěstí do tváře.

Napolo omráčená musela přihlížet, jak sluhové vlečou do arény velkou pánev se žhavým uhlím. Vzduch nad ní se tetelil a Terese se zdálo, že ty malé, doruda rozžhavené uhlíky se jí smějí.

Pánev byla postavena doprostřed arény. Teresa neslyšela mumlání, které se opět ozvalo z davu. Neslyšela ani to, jak se strážci stojící u ní smějí a vykládají si vtipy. Neviděla také, že hráč pohlédl na své stříbrné kapesní hodinky.

Vnímala jen ty žhavé uhlíky.

Věděla, co má přijít.

„Přejdi přes to uhlí, čarodějnice!“ vykřikl don Eusebio. „Bojíš se, že se ti spálí nohy? Ne, myslím, že se bojíš, že se nespálí! Bojíš se, že všichni poznáme, jaká jsi! Přejdi přes to uhlí, čarodějnice!“

Začala bojovat, divočeji než předtím, a na několik vteřin v panice získala téměř nadpřirozenou sílu. Možná však jen své strážce zaskočila.

Vrhla se stranou, vytrhla se ze rukou strážců a rozběhla se k okraji arény. Koutkem oka viděla jak na ni jeden z ozbrojenců namířil, a pomyslela si: „Tak střílej, hombre! Střílej přece!“

On však nevystřelil.

Uslyšela za sebou kroky jednoho muže v rudém plášti, otočila se a švihla tohoto ozbrojence řetězem, jímž měla spojená pouta na rukou, do ramene.

Skácel se k zemi, jako by jej zasáhlo kladivo.

Druhý strážce se zarazil a zůstal stát několik kroků před prvním mužem, který se sténaje válel na zemi. Zlomek vteřiny na sebe hleděli, mladý strážce s bezvýraznou tváří a zoufalá mladá žena. Pak ten muž sáhl po revolveru.

Teresa k němu přiskočila a pokusila se jej opět švihnout krátkým řetězem, jenže muž uhnul a namířil na ni. Zůstala tam stát a usmála se, když pohlédla do černého ústí koltu. Zmáčkni to, pomyslela si. Zmáčkni to, ty svině! Pak se představení skončí předčasně.

Zavrávorala vyčerpáním a udělala další krok. Řetěz se houpal mezi jejími zápěstími.

„Nestřílej, ty idiote!“ zvolal Urbino.

V tom samém okamžiku chytil muž, kterého Teresa srazila řetězem, dívku za nohu a strhl ji k zemi.

Během několika vteřin se k ní vrhli ostatní strážci, kteří ji pak přivlekli ke žhavým uhlíkům.

Žár stoupající z nich ji málem omráčil, ožehával jí nohy a ruce. A to stála jen před pánví.

Její mučitelé ji museli držet, aby se neskácela.

„Přejdi přes ty uhlíky, čarodějnice!“ zaskřehotal don Eusebio od svého vyvýšeného stolu.

Zatočila se jí hlava.

Do zad jí dloubla hlaveň pušky. „Jdi, ty ďáblova děvko!“ zavrčel jí jeden z ozbrojenců do ucha. Hlaveň pušky ji tlačila k uhlíkům. Druhý strážce ji držel. „ Jdi!“

Nevěděla už ani to, co dělá, když pozvedla pravou nohu a vstoupila do jámy lvové.

+ + + + +

Sakra, pomyslel si Sean. Proč se nic nestalo?

Byl napjatý jak struna. Přinutil se nepohlédnout znovu na hodinky. Viděl, jak je dívka vlečena k velké pánvi se žhavými uhlíky.

Můj Bože, pomyslel si Sean, na to už se nemůžu dívat!

Sáhl po svém armádním koltu.

A v tom dýmovnice konečně vybuchly.

Ze všech stran se ozývaly rozrušené výkřiky, ačkoli nikdo nemohl být zraněn. Ozval se další výbuch a arénu během několika vteřin zahalil hustý dým. Strážci stojící napravo od Seana zmizeli v oblaku hustého černého dýmu. Slyšel, jak kašlou a nadávají.

Sean skočil do arény, dopadl do měkkého písku a naslepo se rozběhl dýmem. Zapamatoval si místo, ke kterému se musel dostat. V rukou držel revolvery.

Odkudsi se ozýval Urbinův hlas, jenž se chvěl hněvem a strachem.

Pak se před ním objevili tři muži v rudých pláštích, kteří s sebou vlekli dívku. Jeden z nich si všiml Seana a zvedl pušku, Sean jej však včas zneškodnil pažbou své čtyřiačtyřicítky. Oba další muži pustili děvče a otočili se k vetřelci. Sean prvního z nich kopl mezi nohy, druhého srazil pažbou koltu, chytil Teresu za zápěstí a zmizel s ní v kouři. V bizarní kakofonii se tam výkřiky a výstřely mísily s kašlem.

Pokusil se co nejméně dýchat a podal dívce svůj kapesník, aby si jej držela před ústy. Začaly mu slzet oči, kouř mu dráždil sliznice.

Teresa na něj hleděla se směsicí úžasu a úlevy. Ochotně jej následovala.

Konečně, pomyslel si Sean, když se před ním v dýmu objevily dveře. Za jeho zády třeskl výstřel a on uslyšel hvízdot kulky, jež proletěla vedle jeho ramene. Pousmál se.

Dveře byly začouzené dýmem a houpaly se v pantech. Sean je vyrazil, zadržel dech a vběhl do tunelu plného štiplavého, hustého kouře. Teresu, která za ním klopýtala a držela si kapesník u úst a u nosu, táhl za sebou.

Jakoby z velké dálky se ozývaly výkřiky davu shromážděného v aréně, občas proložené výstřelem pistoleros.

No, amigos, to je ale překvapení, co? škodolibě si pomyslel. O tom budete moct vyprávět ještě svým vnukům.

Náhle se před ním objevila čísi postava. Zablesklo se a třesk výstřelu jej téměř připravil o sluch. Sean okamžitě vypálil z těžké čtyřiačtyřicítky, kterou držel v pravé ruce. Zbraň mu trhla v dlani a on viděl, jak jeho sok zavrávoral a skácel se.

Opatrně se nadechl, ale přesto se rozkašlal. Nedostávalo se mu kyslíku.

Světlo!

Opatrně vyhlédl ven skrze dým, jenž se valil z chodby. Lidé běželi kolem něj a prchali před tajemnými explozemi v aréně. Tucty koní, mezků a oslů byly přivázány poblíž. Nyní zvířata nervózně přešlapovala, hýkala či řehtala.

„Pojď!“ prohodil k Terese, pustil jí ruku a rozběhl se ke koním. Mezi všemi těmi vychrtlými tažnými herkami a mezky byli skryti jeho čtyři koně, kteří byli naložení vším, co potřebovali. Náklad Sean předtím pečlivě zamaskoval svazky kukuřičné slámy, aby nebyl nápadný.

Teresa jej následovala nejistými kroky. Kráčela po horkém písku a kamenech, z nichž sálalo teplo. Jeden okamžik se nemohli krýt a Sean zatajil dech v očekávání kulek, které je mohly každou chvíli skolit.

Naštěstí však ke koním dorazili v pořádku. Prodrali se mezi jejich teplými, zaprášenými těly až ke svým vlastním zvířatům. „Jsme tu, chico,“ vydechl Sean. „Dělej, vylez do sedla!“ Pomohl jí na hřbet vysokého valacha, pak se vyšvihl na svého koně, chopil se uzd obou soumarů a vyjel.

Vyrazili z houfu ostatních zvířat přitisknuti ke krkům svých koní, aby se tak co nejvíc kryli před kulkami. Pochopitelně si jich hned všimli Alcazarovi ozbrojenci a začali je ostřelovat z vysokých zdí arény.

Ze skupiny lidí, kteří přihlíželi pochmurnému představení, se vynořili jezdci mávající moderními puškami a pokoušející se jim odříznout cestu a nahnat je zpátky do arény, kde už je čekali další pistoleros.

„Drž se za mnou!“ vykřikl Sean na dívku a namířil si to po vesnické ulici přímo k jezdcům. Kopyta koní zvedala prach do metrové výše. Lidé jim ustrašeně uskakovali z cesty.

Tři muži, kteří jeli k nim, začali střílet. Jezdci nechávali za sebou oblaka dýmu.

Sean vykřikl, vytáhl kolt a vypálil, zatímco jeho zvíře cválalo tryskem ke třem mužům.

První z nich, nebyl ani deset kroků od něj, se chytil za rameno a svalil se ze sedla. Jeho kůň vykopával zadníma. Byl nervózní kvůli výstřelům a kvůli tomu, že jeho jezdec zůstal viset ve třmenech. Jeden z dalších koní do něj narazil, vzepjal se a shodil svého jezdce do uličky mezi dvěma domy.

Sean namířil na třetího jezdce, ale ten již otočil svého koně a odjel rychle pryč. Neměl chuť skončit jako jeho compaňeros.

Když se muž v uličce konečně posbíral ze země a našel v prachu svůj kolt, byli již Sean a Teresa dávno pryč.

+ + + + +

V malé, špinavé kanceláři poblíž arény dával don Eusebio de Alcazar průchod své zlobě. Jeho tvář zfialověla, neustále mu přeskakoval hlas.

„Chci, abyste toho ksindla našli! Nechali jste se obelstít jako úplní idioti!“ nadával mužům v rudých pláštích, kteří se před ním a před Urbinem krčili v malé místnosti a neodvažovali se vzhlédnout. „To je spiknutí! V tom musí mít prsty sám ďábel! Mám tu sto mužů a nikdo z nich neumí střílet, nemluvě o tom, že nikdo z vás nedokázal zastavit jednoho jediného pistolera! A ty dýmovnice! Proč to tu nikdo z vás pořádně neprohlédl, než začalo přelíčení? Už jsme mohli být všichni mrtví, kdyby tam ten bastard uložil střelnou bavlnu!“

„Přemýšlím, jak je mohl zapálit,“ zamumlal Urbino, který stál u úzkého okna a hleděl do arény, v níž se ještě stále převaloval kouř. „To byl ďábelský kousek.“

Jeho jefe přerušil jeho nenávistnou tirádu a vrhl na něj nevraživý pohled. „Já tu čarodějnici chci, Sebastiane. Musíme ji upálit! Jinak to ponížení neunesu!“

„S boží pomocí ji najdeme a chytíme,“ chladně odvětil Urbino. „A pak s ní uděláme soud.“

„Proč tu potom ještě stojíš?“ zavrčel Alcazar.

„Pokud to bůh chce, tak ji najdeme, i kdybych tu čekal ještě tři týdny,“ klidným hlasem odvětil Urbino a vrhl na Alcazara pronikavý pohled. V Urbinových šikmých očích se objevil podivný svit.

„Jak chceš, Sebastiane,“ řekl Alcazar. Oddechoval ztěžka, ale už nebyl tak zarudlý. Uklidnil se.

„Moji lidé si kromě toho musí vybrat ty pravé koně a sbalit zásoby a střelivo,“ dodal Urbino. Vzal ze stolu svůj postříbřený revolver, strčil si jej do prostého armádního pouzdra a zapnul si bezpečnostní poutko. Pak netrpělivě mávl na muže v rudých pláštích. „Zmizte! Antonio, řekni Lopemu, že za pět minut vyrážíme.“

„Si, jefe,“ zamumlal oslovený muž a jako první odešel.

Když byli pryč všichni, otočil se Urbino k Alcazarovi, jenž se opíral o stůl a byl bledý jak stěna.

„Znovu cítím to uhranutí,“ zašeptal starý muž. V jeho očích se zračila panika. „Ta čarodějnice se mi mstí. Jen co je na svobodě, už na mě chce seslat smrt. Urbino, najdi ji! Prosím tě! Já nechci zemřít!“ Chytil se za hruď a hlesl: „Mé srdce…“

Urbino mu položil ruku na rameno. V jeho očích se objevily obavy. „Jste příliš rozrušený, doně. To není žádné kouzlo. Necítím jeho vliv a vy víte, že jsem v těchto věcech zkušený.“

„Já nevím…“ zamumlal Alcazar.

„Položíme vám ji k nohám, doně,“ řekl Urbino. „Slibuju.“ Přistoupil ke dveřím, ještě jednou se otočil a dodal: „Měl byste pár z těch idiotů, co to dneska tak zbabrali, pověsit. Ostatním to jen prospěje.“

Potom odešel.

+ + + + +

„Všechno v pořádku?“

Sean na děvče vrhl ustaraný pohled. Opírala o suchý strom. Vypadala hrozně.

Nohou odstrčil želízka, která rozbil kladivem a majzlem. Opodál tiše zurčil pramen.

Sean v něm namočil šátek a začal Terese pomalu a pečlivě stírat nečistotu z kůže. Dotek vlhkého šátku jí udělal dobře. Vracela se jí barva do obličeje.

Sean zatnul zuby zlostí, když uviděl rány, kterými byla poseta její pleť. Nic neřekl a přinesl obvazy a lahvičku s jódem.

Teresa otevřela oči, pohlédla na koně, na nevelké údolí s pramenem a zelené stromy a keře kolem. Za nimi se tyčily holé, rozpálené skály.

„Ty jsi ale vybavený,“ tiše poznamenala k Seanovi, který jí opatrně ošetřoval sečnou ránu na rameni. „Pročs mě vysvobodil, gringo?“

„O tom si promluvíme později,“ řekl Sean. „Musíme si pospíšit. Myslíš, že budeš brzy moct do sedla?“

„Když budu muset,“ přisvědčila Teresa. „Jak daleko jsou za námi?“

Sean jí utáhl obvaz, vstal a vylezl na kopec na sever od studánky. Zůstal stát vedle trnitého keře a pohlédl směrem na sever. Několik kilometrů odtud se nad krajinou vznášel oblak zvířeného prachu.

„Jsou už dost blízko!“ zvolal.

„Dokážeš rozpoznat, jestli je tam i Urbino?“

„Ne, ale myslím, že si to nenechá ujít. Podle toho, co jsem o tom hombrem slyšel.“

Sean se otočil a v okamžiku, kdy spatřil Teresu, strnul.

Dívka totiž vytáhla ze sedlového pouzdra jeho henryovku a nabila ji. Pak se chytila hrušky sedla a chtěla vylézt na Seanova koně.

„Zbláznila ses, amigo?“ vykřikl Sean a rozběhl se k ní. Ona však na něj namířila henryovku. Její oči byly přivřené a zračila se v nich divokost.

„Hej,“ zvolal Sean a zvedl ruce. „Co chceš dělat? Mne se bát nemusíš.“

„Počkám někde tam dole na Urbina a oddělám ho,“ řekla Teresa. „Nepokoušej se mi v tom zabránit!“

Sean svraštil čelo. „Myslíš, že bys to zvládla?“ Sáhl si do kapsy vesty a vytáhl krátký doutník. „Nemáš oheň, chico?“

„Dostanou nás tak jako tak,“ odsekla. „A radši budu bojovat, než abych se nechala chytit!“

„Mělas někdy v ruce henryovku?“ zeptal se jí Sean. Klidným pohybem si strčil doutník do úst a postavil se Terese do cesty. „Ne, že je to tak? Možná jsi už někdy střílela nějakou starou předovkou. Ale to je všechno. Kromě toho si tě všimnou dřív, než se dostanou na dostřel té henryovky.“

„To se ještě uvidí,“ umíněně opáčila Teresa. Přesto se jí do obličeje vloudily známky pochybností. „Jdi mi z cesty. Prosím!“

Sean chytil uzdu koně těsně u udidla. „Ne, amigo. Zůstaneš tady!“

V její úzké, bledé tváři se objevila zlost. Znovu namířila na Seana. Ten pohlédl do hlavně.

„Dělej!“ křikla.

„Nedovolím, aby ses tam nechala odkrouhnout.“

Pomalu natáhl pravou ruku, chytil pušku za hlaveň a odstrčil ji. „Kromě toho mě to stálo spoustu pesos.“ Vzhlédl k ní a dodal: „Pojď, sesedni. Musíš si odpočinout. Ještě přijdou lepší příležitosti, jak se jim pomstít.“

„Ty nevíš, co mi udělali!“ zašeptala, ale potom přece pustila henryovku a slezla ze sedla. Posadila se ke studánce a rozplakala se.

Sean tam stál s puškou v ruce a chvíli ji pozoroval. Pak henryovku položil na zem a sedl si k Terese.

Po chvíli přestala plakat a pohlédla na něj.

„Jak se jmenuješ, hombre?“

Sean pokrčil rameny. „Říkej mi Juanito.“

Zamyšleně přikývla, jako by k ní pronesl nějaký dlouhý proslov. Potom vstala.

„Takže jeďme, Juanito.“

+ + + + +

Tábořili na okraji vyschlého koryta. Řeka byla široká, ale voda v ní tekla jen v období dešťů. Teď v ní nezůstala ani kaluž.

Seanovi soumaři nesli měchy s vodou. Jejich sedlové kapsy byly napěchované zásobami, střelivem, výbušninami a dalšími věcmi. Oba uprchlíci byli dobře vybaveni.

Teresa měla lehkou horečku, ale přesto se tak dobře asi už dlouho necítila. Zamyšleně žvýkala kousek sušeného masa a přemýšlela o době strávené v žaláři.

Sean v posledních paprscích slunce uviděl, jak se mění výraz její tváře. Byl v ní děs, a při pohledu na ni jej polil studený pot.

„Už na to nemysli,“ řekl. „Je po všem. Comprende? Je po všem!“

Pohlédla na něj, jako by se právě probudila z nějakého snu. Pochmurný výraz z její tváře jako by zázrakem zmizel. Usmála se a řekla: „Máš pravdu, amigo. Nemá smysl ztrácet

čas přemýšlením o těch bastardech.“ Pohlédla na růžový západní obzor. „Ještě stále nemůžu věřit tomu, že žiju.“

Sean ji chvíli pozoroval, pak sáhl do sedlové kapsy, která ležela vedle něj.Vytáhl z ní malý revolver s dlouhou hlavní, náhradní bubínek a hnědou krabičku. „To mi kdosi přivezl z USA. Tak jak tuto dvaatřicítku.“ Dotkl se druhého revolveru, jenž měl strčený za černou šerpou a dodal: „To je nejnovější model. Sedm nábojů v bubínku. Při nabíjení můžeš vyměnit celý bubínek. A žádné zdržování s náboji a zápalkami.“

Mladá žena pomalu sáhla po revolveru a potěžkala jej v ruce, načež zvedla jeho hlaveň. Nic neřekla.

„Doufám, že s ním zase nechceš střílet na Urbina a jeho jezdce,“ poznamenal Sean. „To je jenom pro případ nouze…“

Teresa přikývla, sklonila hlaveň a strčila si zbraň do kapsy kabátu, který jí dal Sean. „Už jsem z revolveru střílela,“ řekla. „Ale ne často.“

Sean spokojeně přikývl. „Myslím, že bychom si tuto noc měli odpočinout. V noci budou naše stopy hledat jen obtížně. A když to zkusí s loučemi, uvidíme je už z dálky. Nesmíme tu rozdělávat oheň.“

Teresa jako by se zachvěla. „Myslíš, že nás ještě pronásledují?“ Ohlédla se, jako by očekávala, že se v každou chvíli objeví ke všemu odhodlaní, ozbrojení muži.

„Budou nás pronásledovat třeba na kraj světa,“ odvětil Sean. „Jsou to šílenci. Věří v to své čarodějnické šílenství. Ale když si ještě pár dnů udržíme náskok, pak dorazíme k posádce našich přátel, a pokud nás ti chlapi budou pronásledovat až tam…“ Sean se zazubil a přejel si prstem po krku. „Pak s nimi bude veta.“

Teresa si oddechla a prohlédla si svá ovázaná zápětí. Dlouhou dobu na nich nosila těsně okovy. „Nic o tobě nevím, gringo. Jen to, že nejsi Mexičan.“

„Znáš Miguela Orozca?“ zeptal se Sean.

V tmavých očích dívky se objevil výraz překvapení.

„Ano, ale myslela jsem si…“

„To on mě poslal,“ řekl Sean. „Musel se svými lidmi na jih, kvůli ofenzívě nepřítele.“

„A nedal ti žádné compadres?“

„Vždycky pracuju sám,“ řekl Sean. „Každopádně pokud jde o podstatné části úkolu.“

Teresa se usmála. „Jaks to udělal s těmi dýmovnicemi?“

„Položil jsem je tam večer předtím,“ odvětil. Opřel se zády o sedlo, které leželo v písku, a zatímco si zapaloval doutník, odstrčil špičkou boty štíra. V té oblasti se vyskytovali v hojném počtu. „Existuje jeden takový prostý mechanismus, který vymyslel jeden můj dávný přítel. Jde o dvě tekutiny, které při styku explodují. Oddělíš je korkem. Jedna z těch tekutin je kyselina, která ten korek rozleptá. Čas výbuchu nastane podle toho, jak je korek silný, nebo jak je ta kyselina koncentrovaná. Dá se to celkem přesně vypočítat.“

Teresa uznale přikývla. „To je chytré, amigo. Ale i tak to bylo o chlup.“

„Nepočítal jsem s tím, že Urbino proces tak zkrátí.“ Sean vyfoukl namodralý obláček. Zvedl se chladný noční vítr.

„V každém případě jsi mi zachránil život. To ti nikdy nezapomenu.“

„Dostanu za to patnáct set pesos,“ řekl Sean a pokrčil rameny. Jeho zelené oči zajiskřily zvědavostí. „Miguelovi asi hodně záleželo na tom, aby tě vysvobodil ze spárů těch lumpů. Znáte se dobře?“

„Byla jsem jeho spojkou k bojovníkům za svobodu na panství dona Eusebia,“ odvětila tiše. „Miguelke mně často jezdil, vlastně častěji, než musel. Neodvážila jsem se však doufat, že za mnou vyšle zachránce.“

„Vyslal,“ podotkl Sean.

„Nebýt těch pesos, tak bys ale nepřijel?“

Sean zamyšleně pozoroval, jak se v úzkém říčním údolí šíří stíny noci. Pomyslel na děsivou scénu v aréně, na Urbina a Alcazara, na brutální stráže s jejich moderními zbraněmi.

„Ano,“ zamumlal.

Teresa mu položila ruku na rameno. „Opravdu?“

Sean se vesele usmál. „Ano!“

Teresa pohlédla do jeho obvykle ironických očí, které byly nyní naprosto vážné. „Věřím ti, amigo.“

Několik minut mlčeli. V kamenitém, nesjízdném údolí panovalo ticho. Bylo tam zima. Na nebi chladně svítily hvězdy.

Potom se Sean zvedl a vzal své svázané deky ze sedla. Rozprostřel je na zemi a chopil se henryovky. „Měla bys teď spát, muchacho,“ řekl klidným hlasem. „Budu dávat pozor, kdyby nám naši přátelé byli blíž, než si myslíme.“

Teresin obličej viděl pouze jako bledý ovál v temnotě s dlouhými, černými vlasy. „Ještě tu chvíli zůstaň, Juanito,“ prohodila. „Nechci tu teď být sama. Prosím.“

Sean si vytáhl nedopalek doutníku z úst a zahodil jej do temnoty.

„Jak chceš.“

Dlouho tak mlčky seděli.

Kdesi v dáli zavyl kojot.

Jinak tam vládlo naprosté ticho.

+ + + + +

Muži sjížděli do údolí.

Mířili k vesnici zalité sluncem. Od zdí, z nichž již odpadávala omítka, se odrážel klapot kopyt.

Urbino zastavil svého mohutného vraníka před největší budovou, nad jejímiž dveřmi se dal přečíst vybledlý nápis Cantina. Urbino držel v pravé ruce revolver. Levou mávl na své lidi.

Jedna skupina se vydala za cantinu, druhá sesedla před ní. Do poledního ticha se ozvalo cvakání kohoutků pušek. Muži namířili na dveře a na okna.

Urbino počkal, dokud si nebyl jist, že jeho lidé zajistili i zadní stranu cantiny. Potom sesedl z koně a vešel dovnitř doprovázen svým stopařem Franciscem a dvěma dalšími muži s od jištěnými revolvery.

Rozlehlý výčep zel prázdnotou. V pruzích světla, jež dovnitř pronikaly úzkými okénky, poletovaly částečky prachu.

Z vedlejší místnosti se ozval šramot.

Urbino se otočil a odhrnul pestré korálky, které tu místnost oddělovaly od výčepu.

Když se nic nedělo, pohlédl na Francisca. Mávl hlavní pušky a indián se vrhl dovnitř.

Urbino očekával výstřely.

Namísto toho se však ozvaly jen rozčilené kletby. O několik vteřin později do výčepu přivrávoral tlustý muž, kterému Francisco mířil koltem na krk. Od pasu nahoru byl nahý. Vytřeštil oči, když spatřil Urbina a jeho postříbřený revolver.

„Dva lidé. Jeden gringo v oděvu hráče a jedna hezká coura. Kde jsou?“ Urbino neplýtval slovy. Jeho pozornost upoutalo břicho toho muže. „Víme, že jsou tady. Mluv. Bude to?“

Když Urbino natáhl palcem kohoutek revolver, vytřeštil cantinero oči ještě víc. „Ne, seňore, ne! To musí být nějaký omyl! Já ty lidi neznám!“

Jeho pohled byl upřen na stříbrný kříž na Urbinově krku. „Vy - vy jste don Urbino, že ano? My nepatříme k panství dona de Alcazara. My jsme svobodná vesnice. My…“

Urbino ho udeřil pažbou do tváře. Muže ta rána odhodila k Franciscovi, jenž mu nastavil nohu. Tlouštík skončil na podlaze. Přitiskl si dlaň na obličej a pak nevěřícně pohlédl na krev, která se mu objevila na prstech.

Urbinovi se chvíli zračil v očích nespoutaný hněv. Jeho hlas však zněl nebezpečně tiše a vlídně, když říkal: „Dobře mě poslouchej, ty mrzký hříšníku! Tak jako tak skončíš v pekle, jenom po tobě chci vědět, jestli tam chceš už teď. Nebo mi raději řekneš, kde jsou ti bandidos, které hledáme…?“

Když Urbino zvedl revolver, muž zvolal: „Ne, prosím, ne, seňore! Hledáte muže a ženu, že ano? Gringa a dívku…?“

Francisco muže vztekle kopl do boku. „Víš to velice dobře, ty pse!“

Tlustý muž na okamžik zaváhal a potom tiše řekl: „Odjeli odtud před několika minutami. Nocovali tady. Vlastně jste je musel vidět, seňore.“

Urbinův obličej se naplnil hněvem. „Takže tys nám lhal! Zdržoval bys nás tu ještě celé hodiny, kdybychom…“

„Odjeli směrem na jih!“ plačtivě vykřikl muž, který hleděl do Urbinova revolveru. „Nechtěl jsem vám lhát, seňore! Odpusťte mi, prosím! Odjeli před pár minutami na jih po staré cestě…“

Urbino zkoumavě hleděl do očí své oběti. „Je to pravda?“

„Přísahám, seňore, přísahám!“

Urbino kývl na své lidi. „Nasedat! Na co ještě čekáte?“

Muži se vmžiku otočili a s cinkáním ostruh vyběhli ven. Předbíhali se, kdo z nich bude dřív venku.

Tlustý cantinero už si chtěl oddechnout, když se Urbino otočil a vydal se za svými lidmi. Na prahu dveří se však lovec čarodějnic pomalu otočil.

„Vy, lidé ze svobodných vesnic, jste pěkná verbež. Je načase, abyste se naučili poslouchat.“ Urbino se zlověstně usmál na muže, který byl bledý jak stěna. „Možná to tvým přátelům ve vesnici dá takovou lekci, že příště už žádné bandity ukrývat nebudou…“

„Ano, to nám dá lekci,“ chvatně přisvědčil tlouštík.

„Ještě nevíš, jak jsem to myslel, ty hlupáku,“ opáčil Urbino. „Ale hned se to dozvíš!“

Muž vytřeštil oči, jenže už bylo pozdě. Výstřel měl ve výčepu ohlušující účinek. Vesničan udělal několik vrávoravých kroků dozadu, narazil zády do zdi a nevěřícně se chytil za hruď. Potom se skácel k zemi.

Urbino si strčil revolver do pouzdra a klidně vylezl na koně. Pohlédl na své muže ledovýma očima a zvolal: „Jedeme si pro ně!“

Jezdci pobídli své koně k divokému cvalu a po úzké cestě se vydali směrem na jih.

Ve vesnici po nich zůstalo jen ticho a strach.

+ + + + +

„To byly výstřely,“ řekl Sean, který zastavil svého koně a přivřenýma očima pohlédl na sever.

„Nic jsem neslyšela,“ řekla Teresa. Stopy ran, které jí uštědřili její mučitelé, již vybledly, zato se jí však ve tváři objevily známky obav. Na hlavě měla široké, ploché sombrero.

„Myslela jsem si, že už jsme je dávno setřásli.“

„Omyl,“ prohodil Sean a vyplivl nedopalek svého posledního doutníku do horkého písku.

Teresa spatřila oblak zvířeného prachu a jezdce ve stejný okamžik.

Zničehonic byli tam, jako by je vyvrhlo samo peklo. Rychlost, s níž jeli po temeni vzdáleného kopce, Seanovi a Terese prozradila, že vědí, kam mají jet. Kde je jejich kořist.

„Ten cantinero nás zradil!“ vyhrkla Teresa.

„Určitě ho mučili. Tak jako tebe. Pojeď!“ Otočil svého koně a pobídl jej do cvalu. Náhradní kůň a soumar jej následovali stejně tak jako obě zvířata, jejichž uzdy byly přivázané k sedlové hrušce Teresina koně.

Bok po boku Ir a mexická dívka ujížděli po úzké vymleté cestě, přes výmoly a koleje, které do cesty vyryly generace vozů.

„Dohánějí nás!“ vykřikla Teresa. „Měli bychom bojovat, než nás dostanou do kleští!“

„Už jsme jim přece jednou unikli, nevzpomínáš si?“ odvětil Sean.

Na písku a kamení duněla kopyta koní. Vítr se opíral do Seanova pláště jako do plachty na lodi.

Sean sjel z cesty a namířil si to přímo mezi trnité keře a kaktusy. Teresa jej následovala. „Kam chceš jet?“ zvolala.

Mlčel. Hnal svého hnědáka do mírného stoupání, šikmo k vrstevnici, aby zvíře příliš nenamáhal. Když se ohlédl, uviděl, že pronásledovatelé se rychle ženou po cestě.

Hnědák se dostal na temeno kopce a Sean spatřil úzkou stezku pod ním.

Bez váhání se vydal k ní. Dál na západě se stezka napojovala na cestu, kterou právě opustil. Sean se po stezce vydal na jihovýchod. Nebyla tak vymletá a rozbitá jako širší cesta za jeho zády. Dokonce byla zpevněná.

Sean a Teresa po této stezce jeli deset minut. Pronásledovatelé zůstávali za nimi, ale již nestahovali jejich náskok.

Když oba uprchlíci dojeli do jednoho údolí, spatřili náhle před sebou skupinu bíle nalíčených nízkých domků. Byly seskupeny kolem čtvercového prostranství. V troj stupu na něm stál oddíl jezdců. Také kolem domků byli vojáci, kteří měli pušky pověšené na ramenou nebo je drželi v rukou.

„Madre de Dios!“ bezděky zamumlala Teresa a sevřela uzdu. Valach pod ní zafrkal nevolí a zpomalil.

Na vysokém stožáru uprostřed posádky vlála francouzská vlajka.

+ + + + +

„Do rojnice!“ vykřikl Urbino na své muže. „Mějte zbraně připravené! Za chvíli je máme!“

Pane, opět je předáš do našich rukou, pomyslel si Urbino. Tam vpředu na konci cesty stála malá francouzská pevnost. Vojáci ty dva zadrží, dokud tam nepřijedeme, řekl si Urbino. Jedině, že by se otočili. Pak bychom je museli zastavit.

„Miřte na koně, když budete muset střílet!“ zvolal. Seděl na svém koni vzpřímeně, v rukou držel svou pušku Volcanic a vedl koně jen tlakem stehen.

„Chci je vidět na hranici! Proto je potřebujeme živé!“ vykřikl rozhorleně. V očích mu planuly podivné plaménky. Cítil se skoro všemocný, napravo i nalevo od něj jeli jeho muži, v ruce držel pušku, pod sebou měl cválajícího koně. Rozdrtíme je napadrť, pomyslel si, přičemž se ho zmocnilo vzrušení.

Odhodlaně nabil pušku.

Ještě několik kilometrů, řekl si, a ti ďáblovi služebníci budou naši.

Jeho jezdci řadě cválali k francouzské pevnůstce.

+ + + + +

„Dál!“ zvolal Sean na Teresu, která, jak se zdálo, chtěla otočit svého koně a zamířit na sever. „Neotáčej se!“

Teresa na něj užasle pohlédla. „Tam vpředu jsou Francouzi! Ti nás hned zajmou!“

„Já už to zvládnu. Buď zticha a zůstaň po mém boku!“ Seanův hlas byl neobvykle ostrý. Teresa chtěla protestovat, ale pohled Irových zelených očí ji umlčel.

O několik vteřin později zpomalili do klusu. Bok po boku mířili k opěrnému bodu francouzských okupantů.

Hlídky na severní straně posádky zalícily zbraně. Ze dvora pomalu vyjela skupina jezdců, kteří se vydali oběma uprchlíkům naproti. Na slunci se leskly stříbřité helmy, hroty kopí a hlavně pušek.

Šlo o třicet jezdců v parádních uniformách, jež vedl mladý důstojník s helmou a zlatě se lesknoucím kyrysem. Na sedle mu visela puška a šavle, za opaskem měl revolver.

Sean na něj kývl.

Muž zastavil oddíl deset metrů před nimi a pravou ruku položil na pažbu revolveru. Jezdci se pomalu seřadili. V rukou drželi krátké jezdecké karabiny. Vánek povíval s péry zdobícími jejich procovské helmy.

„Bonjour, mon capitaine,“ zdvořile pozdravil Sean. Teresa s údivem zjistila, že mluví plynně francouzsky, přičemž ona nerozuměla ani slovo. „Není moc času. Honí nás banda juaristů ze Sahuaripy. Vezu důležité zprávy pro štáb.“

Kapitán si jej nedůvěřivě prohlédl. Dívce jedoucí ve světlém jezdeckém oděvu věnoval jen letmý pohled. Sean opatrně sáhl pod plášť a vytáhl pečlivě složené dokumenty s pečetěmi francouzských úřadů. „Toto jsou mé legitimace, mon capitaine. Jsem poručík Jones, speciální oddíl.“

„Vy jste Angličan?“ Důstojník zaujatě pročítal ty papíry.

„Pracuji pro Francii, mon capitaine,“ odvětil Sean. „Ale narodil jsem se v Anglii, to je pravda.“

Kapitán mu podal ty papíry zpátky. „Můžete své informace sdělit mně, poručíku.“

„Musím hned dál do hlavního města,“ odvětil Sean. „Kromě toho mám důrazně nařízeno mluvit o těchto věcech pouze se svými přímými nadřízenými.“ Pousmál se a dodal: „Můžete se ale postarat o ty, kteří nás pronásledují. Jsou to juarističtí bandité, kteří zjistili, že pracuji pro vás. Musí se tu objevit každým okamžikem.“

Mladý důstojník přivřel oči. „Ta sebranka je čím dál drzejší. Já už se o to postarám. Jeďte dál, poručíku. Hodně štěstí!“

Sean zasalutoval a hned pobídl svého koně, načež vyjel do uličky přímo mezi kavaleristy, kteří se před ním rozestoupili. Teresa jej rychle následovala, aniž opětovala pohledy kopiníků, kteří ji svlékali očima.

Sean projel kolem pevnůstky a Francouzi se vydal na sever.

„Cos jim pověděl?“ zeptala se Teresa. „Co jsou to za papíry?“

Sean se usmál. „Vždycky se najdou důstojníci, kteří potřebují peníze a za to člověku udělají malou protislužbu. Například mi vydají papíry, podle kterých jsem důstojník tajné služby. Bylo to drahé, ale vyplatilo seto.“

„A Urbino?“

„Ten se má na co těšit.“ Sean se škodolibě usmál. „Ale měli bychom zmizet dřív, než někdo vytuší, o co tu jde.“

+ + + + +

„Pozor!“ zvolal Urbino. „Dorazili jsme k pevnosti!“

Měl pocit, že hned za temenem kopce se musí objevit oba uprchlíci.

Namísto toho ale uviděl blýskající se hroty kopí.

Francouzi jeli v dlouhé linii do kopce, kolem něhož se vinula cesta.

Urbino vyděšeně zastavil koně. Don Alcazar byl s Francouzi zadobře, ale Urbino měl pocit, že tito vojáci jej a jeho lidi neznají.

Za kopiníky jeli střelci. V mezerách mezi kopiníky mířili na Urbina a jeho muže.

Madre de Dios, pomyslel si Urbino s úděsem. Pátral po veliteli jezdců. Na levém konci dvojstupu spatřil jednoho jezdce s kyrysem a dlouhým pláštěm, který držel v pravé ruce zvednutou šavli.

Urbina se zmocnila předtucha, která mu naháněla husí kůži. Jeho muži, jež v rukou drželi pušky, váhali. Urbino otevřel ústa, aby na důstojníka na kopci něco zvolal.

Jeho slova však přehlušila salva výstřelů. Důstojníkova šavle ukázala na zem. Urbinův kůň se vzepjal a skácel se do prachu. Urbino se převalil a ztratil pušku. Do rukou a kolenou se mu zadřely trny.

Když se mu podařilo vstát, uviděl, jak kopiníci cválají dolů z kopce. Většina jeho lidí padla nebo byla raněna. Dva nebo tři otočili koně a v panice prchali pryč. Dva další sesedli a začali střílet na Francouze.

Urbino vytáhl revolver zpoza opasku a vykřikl: „Přestaňte střílet! My nejsme nepřátelé!“

Odpovědí mu byla kulka, která proletěla těsně kolem jeho ramene. Viděl, jak jeho lidé srazili jednoho z Francouzů ze sedla. Vztekle zaklel a vzal nohy na ramena.

Ti hlupáci! Neposlouchají mě! Jenom střílejí! Zoufale se rozhlížel po nějakém koni, většina zvířat však odběhla pryč. Vtom Urbino uslyšel dusot kopiníka, který musel být někde blízko. Třeskly výstřely.

Urbino zakopl o kořen a svalil se na zem. Vyplivl písek a každou chvíli očekával, že jej probodne kopí či šavle. Zmocnila se jej panika. Vůbec ho nenapadlo, že by mohl použít revolver, jenž držel v ruce. Posbíral se ze země a klopýtal dál.

Z boku se k němu hnal kopiník.

V tom okamžiku třeskl výstřel, Francouz se skácel ze sedla a zůstal ležet. K Urbinovi cválal jeho stopař Francisco. Vypálil na další dva kopiníky, jejichž koně se vzepjali a shodili své jezdce, a vykřikl: „Jefe! Jste v pořádku, jefe?“

Zastavil vedle Urbina.

Francouzi obklíčili poslední muže lovce čarodějnic, kteří se ještě bránili. Bylo jasné, že během několika vteřin Francouzi ty jezdce pobijí a vrhnou se na Urbina a na Francisca.

Urbino se chopil indiánovy ruky a vytáhl se za Francisca do sedla. Stopař otočil svého hřebce a pobídl jej ostruhami do slabin. Kůň však běžel velmi pomalu. Urbino byl všechno jen ne lehký.

Za nimi se ozývaly výkřiky Francouzů a strohé povely. Třeskly výstřely a jedna z kulek Urbina lehce škrábla na levém rameni.

„Je mi líto, Francisco, ale ten kůň nás dva neunese,“ řekl Urbino. Než mohl indián zareagovat, omráčil ho

Urbino pažbou revolveru a shodil ho ze sedla. Chopil se uzdy a pobídl koně.

Pak vyrazil na sever po úzké stezce, na které se ještě před několika minutami opájel myšlenkami na triumf. Další kulky, které na něj vypálili Francouzi, jej minuly. Po nějaké době ho přestali pronásledovat. Zničili velkou bandu domnělých juaristů, a to jim stačilo.

Urbino téměř neviděl stezku, po které kůň běžel. Jeho tvář byla poznamenána vztekem a nenávistí a nabyla tak vpravdě ďábelských rysů. Ta čarodějnice, pomyslel si. Za to může ta čarodějnice! Ve chvíli, kdy se měl její osud naplnit, jí pomohl satan a zničil mé statečné muže! Je krásná, ta čarodějnice - a možná právě v tom spočívá její moc. Možná že krásné čarodějnice jsou ty nejnebezpečnější!

Urbino s lítostí pomyslel na Francisca, kterého musel obětovat. Důležitější však bylo, aby zůstal naživu on, Urbino. Musel přece splnit svůj úkol.

Musel zabít tu čarodějnici!

A nemínil se nechat zastavit.

+ + + + +

Sean držel henryovku pevně v rukou, když jel do svahu.

Zapadající slunce oranžově svítilo skrze větve broskvoní, jeho paprsky se lámaly na jejich listech a stoncích trávy, která koním sahala skoro až po břicho. Pod stromy byl stín a ticho, do něhož při krocích koní šustila tráva.

Když se Sean přesvědčil, že vzduch je čistý, mávl na Teresu. Čekala dole v údolí s jeho sharpskou, aby ho v případě nebezpečí touto dalekonosnou zbraní kryla. Vstala, vzala pušku pod rameno a se svým koněm se vydala do kopce.

Když dorazila nahoru, seděl již Sean ve stínu broskvoně. Zamyšleně hleděl na horské štíty na západě, které na oranžově-rudém pozadí měly černou barvu.

Teresa se posadila vedle něj. Její šaty byly zaprášené a dívka vypadala velmi unaveně. V očích však již neměla bolest a také ji už „nezdobily“ obvazy, kterými ji Sean ovázal po útěku ze Sahuaripy.

„Je tu hezky,“ řekla tiše, jako by se bála narušit klid malého, zeleného údolí. „Přála bych si, abychom tu chvíli mohli zůstat.“ Pohled na opuštěné domy dole v údolí jí však stačil na to, aby poznala, že by nebylo moudré tam pobývat příliš dlouho. Lidé, kteří tam žili a pěstovali tyto broskvoně, neuprchli bezdůvodně.

Sean hodil své zaprášené sombrero do trávy. „Proč ne?“ prohodil. „Myslím, že po tom ranním masakru si nemusíme dělat starosti.“

Teresa se pousmála. „To bylo vůbec poprvé, co jsem byla ráda, že Francouzi jsou tak brutální. Tentokrát si to ti Mexičané, na které stříleli, zasloužili. Škoda že jsem se na to nemohla dívat.“

Sean na ni vrhl ustaraný pohled a chytil ji za ruku. Udiveně na něj vzhlédla. „Děvče,“ zamumlal, „pokus se zapomenout na svůj strach. Přežilas, a to je hlavní. Nenávist by

tě jen dostala do nebezpečných situací.“

„Ty k Francouzům necítíš nenávist?“ zeptala se jej trpce. „A k takovým, jako jsou Alcazar a Urbino, kteří jim pomáhají vykořisťovat a utlačovat lidi?“

Sean pokrčil rameny. „Odvykl jsem si nenávidět. Tomu, kdo cítí nenávist, se chvějí ruce. A s chvějícíma se rukama toho moc netrefíš.“

Terese se zachvěly rty. Odtáhla ruku od jeho a chladně se zahleděla do údolí. Mezi opuštěnými domy se plížily stíny noci. „Měla jsem to vědět,“ řekla. „Zapomněla jsem, že ti jde jen o peníze a o nic jiného.“

Sean rozzlobeně zavrčel: „Svatá panno guadelupská!“ zvolal. „Myslíš si, že bych bojoval za juaristy, kdyby mi šlo jen o peníze? Druhá strana by mi nabídla víc.“

„Bohužel ale druhá strana prohrává,“ opáčila chladně. „Znám lidi, jako jsi ty. Ničemu nerozumíte. Když to musí být, jste jako Urbino, a podruhé zase bojujete proti nim. Nechápete, že zlo se musí zničit, vidíte jen vlastní zisk…“

„I mě kdysi sžírala velká nenávist,“ klidně poznamenal Sean. „Myslel jsem si, že násilím něco změním. A přitom se má nenávist jen zvětšovala. Když jsem si všiml, že mi pomalu zatemňuje mozek, začal jsem brát věci s odstupem.“

„Ty nejsi Mexičan,“ opáčila Teresa. „Ty našemu boji nemůžeš rozumět. My bojujeme proti utlačovatelům a vrahům našeho lidu…“

„Jsem z Irska,“ řekl Sean. Když si všiml, že to dívce nic neříká, trpce sevřel rty. Teresu vyděsil vyčerpaný výraz, který se objevil v jeho chladných, zelených očích. „Tam je to podobné jako tady. Jenom nás okupují Angličané.“

Teresa na něj vrhla udivený pohled. „Tys proti nim bojoval?“

Sean si sáhl do kapsy vesty, ale už nenalezl žádný doutník. Již před nějakou dobou vykouřil poslední. Tiše zaklel.

„Vyprávěj mi o tom,“ řekla Teresa.

Zamyšleně na ni pohlédl. Do tváře jí svítilo zapadající slunce. Možná ji to opravdu zajímá, pomyslel si.

„Moje rodina byla bohatá,“ začal váhavě. „Podporovali jsme lidi, kteří byli pro svobodné Irsko, ale nikdy jsme nepomáhali lidem, kteří chtěli vést válku nebo házet bomby. Přesto byl můj otec zatčen a uvězněn a všechen náš majetek zkonfiskován. Mě také chtěli zatknout, ale utekl jsem. A pak jsem se zbraní v ruce bojoval proti Angličanům. Chtěl jsem se pomstít.“ Sean se zhluboka nadechl a pokračoval. „Myslel jsem si, že bych mohl bojovat a nezašpinit si při tom ruce. A potom to přišlo. Jednoho dne, když mě chtěli vojáci zatknout, byla při přestřelce zastřelena dívka, kterou jsem měl rád.“

Jeho tvář byla skryta ve stínu, ale Teresa vycítila z jeho hlasu, že se mu o tom nehovoří lehce. „Pak už jsem toho měl dost. To má nenávist ji zabila, nejen kulka toho vojáka.“ Sean se opět zhluboka nadechl. „Když Angličané sestavovali expediční sbor pro intervenci do Mexika, přihlásil jsem se, pod falešným jménem samozřejmě. Chtěl jsem pryč. Ve Veracruz jsem okamžitě dezertoval. A když se Angličané a Španělé zase stáhli, myslel jsem si, že brzy nastane mír. Jenže Francouzi tu zůstali. Neměl jsem chuť jen tak nečinně přihlížet jejich řádění. Ale už do toho nezatahuju své city.“

„Rozumím,“ zamumlala Teresa.

Chvíli tam mlčky seděli. Kdesi cvrkala cikáda. V korunách broskvoní šelestilo listí.

Sean náhle na svém rameni ucítil Teresinu ruku.

„Je mi to líto,“ řekla. „Nemyslela jsem to tak, předtím. Jenom jsem si vzpomněla na Urbina, a to mě rozzuřilo.“

Sean se dotkl její tváře. „To, cos zažila, také bylo horší než to, co se stalo mně,“ poznamenal. „Já jsem to tak také nemyslel. Je snadné říct, abys zapomněla.“

Překvapilo ho, když jej náhle mlčky objala. Přitiskl ji pevně k sobě a políbil ji.

+ + + + +

Probudil se v prvních ranních hodinách. Chvíli nechápal, že vedle sebe cítí Teresino nahé, teplé tělo, ale pak se rozpomenul.

Pousmál se. Tu noc se vášnivě milovali, než v objetí usnuli.

Sean si dlouho prohlížel její tvář. Ve spánku vypadala tak vlídně a nevinně. Sean byl rád, že ty hrozné věci, kterými prošla, už ji netrápí ve snech.

Zatímco se tiše oblékal, uvažoval nad jiným problémem. Pomyslel na Miguela Orozca, mladého coronela juaristů. Na ustaraný výraz, s nímž ho pověřoval osvobozením Teresy. Orozco se choval, jako by šlo o důležitého spolupracovníka a o nic jiného. Když se Sean tenkrát dozvěděl, že má zachránit nějakou dívku před smrtí, myslel si, že tomu rozumí. Nyní však byl poněkud zmaten: Podle toho, co od Teresy věděl o Orozcovi, k ní ten mladý coronel nemohl cítit víc než sounáležitost s dobrým spolubojovníkem.

Proč však byl ochoten zaplatit patnáct set pesos, jestli v Terese neviděl nic víc než jednoho z mnoha svých vojáků?

Když seděli u snídaně, řekl Sean: „Myslím, že by nebylo moudré jezdit do Tonichi.“

Teresa na něj udiveně pohlédla přes hrnek s kouřící kávou. „Ale tam na nás přece čeká Miguel.“

„No právě,“ prohodil Sean. „Nemuselo by se mu líbit, jak se věci vyvinuly, jestli mi rozumíš?“

Teresa váhavě přikývla. „Ty myslíš, že doufal, že mě získá? Tím, že mě nechá zachránit před Alcazarem?“

„Zatím se ti nepokoušel dvořit?“

„Ne.“ Teresa si neklidně točila hrnkem v dlaních, aby jej pak postavila do trávy. Teplý ranní vánek si pohrával s jejími dlouhými, hedvábnými vlasy. „Ovšem vždycky jsem měla pocit, že se chová jako můj starší bratr, jako by měl povinnost mě ochraňovat nebo něco takového. Je možné, že doufal, že by si mě jednou mohl vzít, třeba po válce.“

Sean přikývl. „Když mi dával tento úkol, byl velmi ustaraný, víš. Já

Miguela znám. Obávám se, že se mu to nebude moc líbit, až se dozví, že my dva - jsme spolu.“

Teresa na něj vrhla užaslý pohled. „Takže ty si chceš nechat ujít ty peníze?“ Nechápavě zavrtěla hlavou a dodala: „Seane, to je patnáct set pesos!“

„Ach, zatraceně!“ zavrčel Sean. „Jestli si Miguel opravdu myslí, že si tě za to koupí, tak mě nechá zavřít a pak si tě vezme. Má na to prostředky, Tereso. Vždyť je to nejmocnější velitel v této oblasti. Je válka. Kdo se bude ptát, co je s tebou nebo se mnou, má milá?“

V očích se jí objevily jiskry. „K ničemu mě nedonutí!“

Sean jí položil ruku na rameno. „Bude lepší to nezkoušet.“

„Ale tolik peněz…“ zašeptala Teresa. „A tys kvůli tomu riskoval život.“

„Peníze si můžu vydělat všude. Ale ty jsi jen jedna.“ Sean se usmál a dodal: „Pojedeme do Yecory. V té vesničce se Miguel zastavuje jen občas, a pokud vím, je tam francouzská posádka. Její důstojníci si rádi zahrají karty.“

„Zdá se, že tvé vztahy s Francouzi nejsou tak špatné,“ poznamenala Teresa a vrhla na něj zkoumavý pohled.

„Většina důstojníků neví, že pracuji pro juaristy. Proč bych toho nemohl využít? Výměnou za odpuštění dluhů z karet mi mnoho Francouzů udělalo protislužbu, která později pomohla juaristům. Například mi dali ty falešné papíry, které s sebou nosím. Nebýt záliby jednoho plukovníka tajné služby v kartách, tak bych se k nim nikdy nedostal. Vyprávěl jsem mu, že by mi takové lejstro mohlo pomoci v mém povolání.“

Teresa se zasmála. „To je pravda. Jen nevěděl, jaké je tvé opravdové povolání. Žoldák!“

Sean se usmál a vypil svou kávu.

„A teď pojedeme do Yecory!“

+ + + + +

Sebastian Urbino viděl už z dálky černý kouř hranice, když se blížil k Alcazarově haciendě. Don očividně i bez jeho přispění odhalil další spiknutí. Urbino dospěl k závěru, že to může mít něco společného s útěkem čarodějnice z arény v Sahuaripě.

Cvalem sjel ze svahu, který spadal k vysokým zdem staré haciendy. V těch zdech bylo přesto, že byly bíle nalíčeny, cosi pochmurného. Možná to způsoboval kouř, který stoupal ze dvora usedlosti.

Urbinův kůň byl vyčerpán, když zastavil před tmavou bránou. Teprve nad ránem vyměnil své poslední zvíře, které téměř uštval. Urbino měl naspěch, chtěl se dostat na haciendu co nejdřív. Jednak proto, že se sám cítil zranitelný a bezmocný, jednak proto, že chtěl co nejrychleji sestavit nové mužstvo. A pak musel obnovit hon na čarodějnici a jejího osvoboditele!

Muži s šedými sombrery namířili své pušky na Urbina, ale hned je sklonili, když ho poznali.

„Seňore Urbino! Vy jste sám?“ zvolal jeden z nich z hradby, zatímco ostatní běželi otevřít bránu.

„Vždyť to vidíš!“ odsekl Urbino. Sotva se brána jen pootevřela, pobídl koně ostruhami do slabin a vklouzl dovnitř. Od okovaných kopyt jeho koně na dlažbě, jíž byl pokryt úzký dvůr, odlétávaly jiskry. Z děsivě páchnoucí hranice uprostřed dvora stoupal dým.

Urbino nevěnoval výsledku de Alcazarova soudu větší pozornost, přenechal koně jednomu ze sluhů a vešel do rozlehlé, chladné přijímací haly donovy rezidence.

Vedle dveří stáli ozbrojení strážci, kteří okamžitě strnuli a zasalutovali, jakmile samozvaný padre prošel kolem nich. Urbino byl od hlavy až k patě pokrytý prachem. Na tváři mu rašilo strniště a vlasy měl slepené. Jeho holínky zanechávaly světlé stopy na lesknoucí se mramorové podlaze.

„Oznam jefemu, že jsem zpátky!“ vykřikl Urbino na jednoho ze sluhů, kteří tam nervózně přiběhli. „Adelante!“

Don de Alcazar se však již objevil v hale.

„Jsem rád, že vás zase vidím,“ řekl don. „Bez vás ten poslední čarodějnický proces nestál za moc. Odhalil jsem jednu přítelkyni té čarodějnice Escobarové a učinil jsem jejím rejdám jednou provždy přítrž.“ Alcazar se zasmál. „No, kde je ta čarodějnice? Nebo jste ji musel zabít?“

Na okamžik Urbino pocítil pošetilé pokušení říct, že oba uprchlíci jsou mrtví. Že je odkrouhli předtím, než přijeli Francouzi. Kdo se mohl dopátrat pravdy?

Jenže ta čarodějnice žila a kdo mohl vědět, čeho ještě byla schopná. Co když se vrátí?

Urbino otevřel své sevřené rty a řekl: „Něco nám do toho vlezlo, doně Eusebio.“

Alcazar přivřel oči. V jeho tváři se zračila směsice strachu a hněvu. „Urbino, ta žena mě uhranula! Proklela mě! Jestli ji nenajdete, zemřu.“

„Teď je daleko,“ odvětil Urbino.

„Jak víte, jak silná je její magie? Už dvakrát nám unikla! Urbino, přikazuji vám, abyste mě zbavil prokletí! Zabijte tu čarodějnici!“

„Najdu ji a přivleču ji sem za vlasy. Položím vám ji k nohám, doně Eusebio, a pak ji upálíme! Všem pro výstrahu, aby věděli, že boží hněv nic nezastaví!“ Urbino téměř křičel. V jeho úzkých, šikmých očích se zračila nenávist.

„Co se stalo?“ zašeptal don Alcazar. Opřel se o fontánu a chytil se za hruď. Zbledl a náhle vypadal staře, až neživě, skoro jako kostlivec. „Jak to, že vám už podruhé unikla, Urbino?“

„Poštvala proti mým mužům Francouze. Nevím, jak se jí to podařilo, ale napadla nás celá setnina hulánů, než jsem jim mohl vysvětlit, kdo jsou jejich skuteční nepřátelé. Během minuty byli všichni moji muži mrtví. Já jsem jediný, kdo s boží pomocí unikl.“

„Moc té ženy je strašlivá,“ řekl Alcazar. Urbino jej musel podepřít a pak jej dovedl k lavičce. V záři horského slunce Alcazarova hlava vypadala jako lebka. „Poslal ji proti nám satan. Ten ochraňuje své padlé služebnice. Před mou spravedlností! „ Alcazar se chvěl. „Ona mě zabije, Sebastiane. Pomozte mi. Prosím!“

Urbino mu položil ruku na rameno chtěje ho uklidnit. „Musíte být silný, doně Eusebio! Pak vám nic neudělá. Modlete se! A především - informujte nejbližší francouzskou posádku. Ta žena není jen čarodějnice, ale i nebezpečná juaristka. Francouzi by ji měli začít hledat. Navíc se tak vyhneme podobným nedorozuměním, k jakému právě došlo.“

Don Eusebio, váhavě přikývl. „Děkuji vám, Sebastiane. Jsem rád, že stojíte po mém boku. Bez vás…“

„To je přece samozřejmé,“ zabručel Urbino. „Já tu čarodějnici najdu, jak jsem slíbil. Shromáždím okolo sebe lidi a ještě dnes vyjedeme.“

„Jste můj opravdový přítel,“ řekl unaveně don Eusebio. „Pospěšte si. Necítím se dobře, dokud ta žena žije.“

+ + + + +

Když Sean a Teresa přijeli do yecorského údolí, ve vesnici se to jen hemžilo juaristy.

Francouzská pevnůstka ležela v troskách a nad vesničkou vlála mexická vlajka.

„El Mercenario se vrací!“ volali muži ve vesnici. „A má s sebou tu dívku! Zase se mu to podařilo!“

Sean na první pohled viděl, že většina bojovníků není střízlivá. Museli pevnůstku dobýt teprve nedávno. Oslavy byly v plném proudu. Opilí muži obstoupili jejich koně a smějící se ženy a děti na ně mávaly. Juaristům se zdařil další zničující úder proti Francouzům. Yecora byla osvobozená! Všichni oslavovali.

Také Teresa se smála. Jeden mladík jí podal láhev pulque, ona se napila a nabídla Seanovi. Jeho tvář byla zachmuřená, přestože všichni kolem opěvovali El Mercenaria. Z jeho zelených očí se nedalo nic vyčíst. Pravou ruku měl jako by náhodou položenou na slonovinové pažbě svého armádního koltu, který měl zastrčený za šerpou.

„Co je s tebou, lásko?“ zeptala se Teresa. Napila se z láhve, načež ji podala komusi jinému. „Je přece lepší, když jsou tu juaristé, než kdybychom se zase měli vybavovat s Francouzi.“

„O tom bych pochyboval,“ odvětil Sean. Kývl před sebe a Teresa zadržela dech, protože uviděla to, na co se Sean již delší dobu díval.

Směrem k nim kráčel mladý muž v černém charru se dvěma revolvery v opasku a zlacenými náramníky. Muži mu ustupovali z cesty.

Byl to Miguel Orozco, coronel juaristů.

+ + + + +

Když unikli hluku oslav a dostali se do malé, tiché místnosti, objal Miguel Teresu.

Chvíli si to nechala líbit, ale potom jej klidně odstrčila. Sean se mezitím posadil na jedinou židli v místnosti. Čekal.

„Myslel jsem, že budeš v Tonichi,“ utrousil Sean, když se Miguel otočil k němu.

Miguel se vesele zasmál. „Obsadili jsme Tonichi bez boje. Byl by hřích nepostoupit dál a dopřát Francouzům odpočinek. Včera jsme dobyli Yecoru. Nebylo to snadné vítězství, ale Francouzi na nás neměli. Dalším cílem je…“ Miguel se zarazil a řekl: „Co děláš tady, kdyžs mě očekával v Tonichi? Myslel jsem si, že ses doslechl o tom boji nebo aspoň o mém postupu?“

„Museli jsme uniknout Urbinovým zabijákům,“ odvětil Sean. „Naštěstí nám pomohli Francouzi. Mysleli si, že Urbino a jeho chlapi jsou juaristé.“

Miguel se rozesmál. „Madre de Dios, to myslíš vážně?! Juanito, ty jsi génius!“

Sean pokrčil rameny. „Tak či onak, jsem švorc. Dlužíš mi patnáct set zlatých pesos, amigo.“

Miguel mu poklepal po rameni, z něhož se následně vznesl prach. „Nejdřív ti dám pět set, Juanito. Ukořistili jsme peníze na žold, ale potřebujeme zbraně a střelivo. Máš mé slovo, že brzy dostaneš zbytek.“

Sean pohlédl na Teresu a usmál se. Jeho oči však zůstaly chladné. „Tak se z lidí dělají vlastenci. Prostě a jednoduše musí věřit ve vítězství, protože jim Juarez dluží peníze.“

Miguel se rozesmál a chytil Teresu za ruku, nedbaje toho, že dívka jej ignorovala. „Své peníze brzy dostaneš, příteli. A Teresa a já se ještě dnes vezmeme!“

Teresa pohlédla na Miguela a strhla jeho ruku ze svého ramene: „Zbláznil ses, Migueli?“

„To je správná otázka,“ zamumlal Sean, opřel se o židli a pomalu natáhl prsty směrem k pažbě revolveru.

Miguel měl nevinný, ovšem nikoli zaskočený výraz. „Je mi líto, že jsem ti o tom ještě neřekl, Tereso, ale hodně jsem přemýšlel o naší budoucnosti,“ řekl Miguel. „Jistě sis všimla, že jsem byl v Sahuaripě častěji, než bylo nutné, přičemž jsem riskoval svůj život. Předpokládám, že tě to potěšilo. Přemýšlej, jsem coronel, po válce budu mít hodně peněz a už teď nejsou má moc ani mé finanční prostředky malé. Možná se dokonce po válce dostanu do vlády Benita Juareze. Každopádně by pro tebe bylo výhodné si mě vzít.“

Miguel Orozco se přátelsky usmál. Vypadalo to, že chudé rolnické děvče, navíc ještě pronásledované za čarodějnictví, může odpovědět jedině ano.

„Migueli, Migueli,“ povzdechla si Teresa. „Tak jednoduché to není. To prostě nejde, abys sem jen tak přišel a řekl, že si mě vezmeš a hotovo.“ Pohledem prosila Seana o pomoc.

„Ech, hombre,“ řekl Ir, „chápeš snad, co tím myslí.“

Miguel nejprve pohlédl na Seana a potom na Teresu. Oba se tvářili vážně. Věděli, že je nebezpečné takovýmto způsobem provokovat někoho, jako je Miguel Orozco. Ten byl totiž zvyklý, že dostane, co se mu zlíbí. Byl to bojovník, který si bral vše, na co měl podle svého mínění právo. Umožňoval lidem, aby za to požadovali nějakou cenu - ovšem odepírat mu to, to mohlo být nebezpečné.

„Myslím, že vím, o co jde!“ zavrčel Miguel. Vypadal velmi podrážděně, jako by ho někdo urazil. Byl bledý

jako stěna a v očích se mu jiskřilo. Upíral oči na Seana. „Juanito, ty bastarde jeden, to přece - sakra, bylo by dobré, kdybys mi řekl, že to, co si myslím, není pravda!“

V místnosti chvíli panovalo ticho. Coronel držel dlaně nad pažbami svých koltů.

El Mercenario s chladným výrazem v očích odvětil: „Je to pravda, Migueli. Teresa odtud odejde se mnou. Je mi to líto.“

„Ty prase!“ vykřikl Miguel. „Ty zatracené žoldácké prase! Ty si ji přece nechceš vzít! Ty s ní chceš jenom do postele, abys ji potom jednoho dne opustil, až bude těhotná!“

Sean pomalu vstal. Pravou rukou se opíral o pažbu svého armádního koltu, dlaň měl lehce natočenou směrem ven, aby mohl bleskurychle tasit, natáhnout kohoutek a vypálit. „Já se s tebou nechci hádat, Migueli,“ řekl klidným hlasem. „Takže si, prosím, promluvme bez emocí. Ale jestli chceš za každou cenu tasit, tak to udělej, když chceš, aby tě tu pohřbili. Já jsem rychlejší a ty to víš!“

„Migueli,“ poznamenala Teresa, „prosím, nedělej hlouposti! Promluvme si, ano?“

„Ty mlč,“ vyštěkl Miguel, aniž by spouštěl Seana z očí. „Ty tuto válku a tyto muže neznáš. Jenom tě využije, když to připustíš. A potom…“

„Ty nějak moc dobře víš, co je pro mě dobré,“ odsekla Teresa a rychlým pohybem z šatů vytáhla revolver ráže 22, který jí před několika dny dal Sean. „Doufám jen, že víš, co je dobré i pro tebe, amigo!“

Coronel na ni zaraženě hleděl. „Tereso, já jsem ti zachránil život!“

„Vydals rozkaz, ale život mi zachránil Sean. A já mu důvěřuji, Migueli. Miluji jeho, ne tebe. Na tom se nic nezmění, i kdyby ses tu rozčiloval sebevíc, i kdybys sahal po revolveru.“ Teresa zůstala vážná. Pohlédla na malý revolver, který držela v dlani, a dodala: „A když budu muset, tak tě zastřelím, Migueli.“

Miguel vzrušením polkl. Otočil hlavu a pohlédl na Seana. „Nedokážu uvěřit tomu, že to je něco jiného než jeden z tvých oblíbených kanadských žertíků, Juanito. Opravdu chceš tu dívku strhnout do neštěstí? Poslouchej, dlužím ti patnáct set a ty ti hned dám. Pak odsud zmizíš, ano? Víš přece sám, že pro Teresu bude lepší, když si vezme nějakého vysoce postaveného muže, někoho, kdo jednou bude bohatý a uznávaný.“

Sean pokrčil rameny a ušklíbl se. Jeho oči zůstaly chladné jako kus ledu. „Nebo mrtvý, hombre.“

„To stále nechápeš, že nejsem k maní, Migueli?“ otázala se Teresa.

Miguel si jí nevšímal. „Já tě oddělám, ty pse!“ vykřikl na Seana. Jeho hlas v malé místnosti přehlušil hluk oslav, který tam pronikal okny. Jeho pravá ruka trhla směrem ke koltu, rychle a nerozvážně.

Seanovi stačil jen nepatrný pohyb. Rychleji, než to mohl Miguel zachytit, tasil kolt a namířil přímo na knoflík na coronelově límci. Miguel se teprve dotkl pažby vlastní zbraně. Ozvalo se výhružné cvaknutí kohoutku.

„Svatá panno guadelupská,“ zašeptala Teresa, která ani nestihla natáhnout kohoutek svého vlastního revolveru.

Miguel Orozco tam stál jako opařený.

Jeho prsty se nervózně chvěly na chladné pažbě zbraně. V očích se mu zračilo zoufalství.

„Stačí, jen abych to zmáčkl, a je po tobě,“ řekl nevzrušeným hlasem Sean. „Takže se uklidni, příteli!“

V tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř vtrhlo několik juaristů. Brokovnicemi s uřezanými hlavněmi a velkorážními revolvery mířili na Seana a Teresu. V jednom z oken se objevila hlaveň pušky Volcanic. Tváře za těmito zbraněmi byly zmatené, ale odhodlané. Tito lidé by coronela bránili do posledního dechu.

Teresa zbledla. Orozco se otočil a vytrhl jí revolver z ruky. Sean mu pořád mířil na krk.

„Za pět vteřin bude ten kolt ležet na podlaze, nebo tě rozstřílíme na kaši!“ zvolal muž, tělnatý mestic s kníry a velkou brokovnicí v rukou.

Sean těkal pohledem mezi Teresou a Miguelem.

Pomalu, velmi pomalu, sklonil kolt, otočil jej a s ironickou úklonou jej předal Miguelovi. „Zvítězils na body, amigo,“ řekl Ir.

Miguel mu zpoza opasku vytáhl i druhý kolt, načež mu po těle začal hledat další zbraně. Po nějaké době na židli, na níž předtím seděl Sean, leželo několik nožů a kapesních revolverů.

„Co se vlastně stalo, jefe?“ zeptal se juarista. „Slyšeli jsme tě křičet a hned jsme přiběhli. Pracuje pro Francouze?“

Miguel polkl. Pak zavrtěl hlavou a drsným hlasem řekl: „Odveďte ho! A zavřete ho do vězení!“

„Mě rovnou zavřete s ním,“ dožadovala se Teresa. „Chceš mě mučit, Migueli? Nebo o co ti jde?“

„Nevíš, co říkáš,“ opáčil Miguel. Viděl, jak jeho lidé vystrkávají Seana hlavněmi zbraní ven.

Sean kývl na Teresu. „Neměj strach, muchacho, brzy zase bude rozumný!“ zvolal, než se za ním zavřely dveře.

Miguel pohlédl na oba strážné, kteří tam zůstali. „Dávejte pozor na to, aby se odtud seňorita nedostala. Ale buďte k ní zdvořilí!“

„Smí seňorita mít své sedlové brašny?“ zvolala Teresa. „A radši jim řekni, že smím na záchod, jinak mi to zakážou!“

„Ty sedlové brašny dostaneš,“ odvětil Miguel. „Až z nich vezmu nebezpečné věci.“ Vrhl na ni rozhněvaný pohled a dodal: „Dnes večer si spolu promluvíme, chico! Teď bych se příliš snadno mohl přestat ovládat.“

„To ti věřím!“ zvolala Teresa, ale dveře se již zavřely.

+ + + + +

Byl večer a venku zavládlo ticho. Ze soumraku zbýval již jen fialový pruh na západním obzoru. Sean viděl přes mříže své cely hvězdy zářící v sametové černi oblohy.

Cela předtím sloužila jako vězení francouzské posádky. Většina budov byla zničena, malé vězení však přečkalo bez úhony. Pouze tam byl cítit kouř.

Sean se odvrátil od okna a přistoupil ke dveřím. Za nimi se nacházela malá místnost, v níž seděl jeho žalářník, unavený campesino s puškou. Vykládal si karty.

„Hej, to jsem jediný v celé této budově?“ zeptal se Sean.

„Jediný, kdo j e za mřížemi,“ odpověděl muž a usmál se. „Ty jsi El Mercenario, že?“

„Na to se můžeš spolehnout,“ odvětil Sean. „Kde jsou vlastně Francouzi, co tu kdysi sídlili?“

„Většina z nich je mrtvá,“ odvětil campesino. „Ostatní nechal coronel odvést na sever. Možná by nám mohli něco říct.“ Vrhl na vězně zkoumavý pohled a dodal: „Proč tě nechal coronel uvěznit? Tos na něho opravdu vystřelil?“

„Kdybych to udělal, tak by mě nemohl nechat uvěznit,“ odpověděl Sean. „Trochu jsme se pohádali. První kolo jsem vyhrál já, druhé on. Bohužel to druhé bylo rozhodující, jak se ukázalo.“

„Ach, coronel je O. K.,“ zabručel campesino. „Jestlis nikoho neoddělal, nebo něco neukradl, tak tě zítra zase pustí.“

„Obávám se, že tak jednoduché to není,“ řekl Sean. Pohlédl na karty, jež ležely na stole. „Není to trochu nudné hrát sám se sebou?“

„Jde to.“

„Šlo by to lépe ve dvou. Přes mříže by to přece šlo.“ Sean se otočil a přitáhl si ke dveřím cely rozviklanou stoličku. „Posuň sem stůl, amigo. Proč bychom se měli nudit?“

Muž váhal. „Nevím, co by na to řekl coronel, kdyby nás tu tak viděl.“

„Nenechal mě zavřít kvůli kartám,“ poznamenal Sean a mrkl na žalářníka. „Poslouchej, proslavilo mě pár triků. Mohl bych tě je naučit. Slibuju ti, že každý z nich ti může vynést pěkné peníze. Souhlasíš?“

Sean jej pozoroval, jak bere pušku ze stolu, opírá ji do nejvzdálenějšího kouta a potom přisunuje stůl k mřížím. Ten byl široký a znemožňoval Seanovi dostat se campesinovi k tělu. Na opasku se mu přitom houpal svazek klíčů.

„Ale budeme hrát jen o sirky,“ řekl nedůvěřivě campesino. „A nemysli si, že se mnou budeš hrát o klíče nebo o něco takového!“

Sean prostrčil nohy skrz mříže a posunul si stoličku blíž. „Neměl bys být tak nedůvěřivý. Miguel Orozco je můj přítel. A přátelé se občas pohádají, ale to zas rychle přejde. Klidně si se mnou můžeš zahrát, hombre.“

Campesino začal skládat karty, které ležely rozložené po stole. „Jmenuju se Emilio,“ zabručel. „A nepokoušej se mě podvést. Nemáš šanci!“

„Za pět minut budu mít všechny tvé sirky,“ vesele odtušil Sean. A v duchu dodal: A s trochou štěstí i něco jiného!

+ + + + +

Teresa rozepnula své sedlové brašny a chvíli se v nich přehrabovala, pak vytáhla láhev vína. „Tak,“ řekla. „Teď se napiju. A víte proč?“ Při tom vrhla rozzlobený pohled na oba strážce. Jeden z nich stál u dveří, druhý u okna. Vypadali navýsost znuděně a nikdo z nich jí neodpověděl.

„Povím vám, proč,“ dodala Teresa. „Abych dokázala snést pohled toho zatraceného coronela, až sem za chvíli vpadne!“ Vytáhla zátku a přihnula si. Strážci si ji prohlíželi a ona to cítila. Zamlouvalo se jí to.

Ještě se budete divit, pomyslela si. Doufám, že Miguel nepřijde tak brzy. Postavila láhev na zem a uzavřela ji. Pak se dál přehrabovala v sedlových kapsách, přičemž koutkem oka pozorovala oba muže.

Dveře se náhle otevřely. Na prahu stál Miguel Orozco. Oproti svému zvyku nebyl nyní ozbrojen. Měl na sobě čisté oblečení, které vypadalo jako nové, a vyleštěné holínky. Vlasy měl pečlivě učesané.

Teresa na něj vrhla zničující pohled. „Tak tady jsi. Já o vlku a vlk za dveřmi.“

Miguel se obrátil k oběma strážcům. „Můžete jít. Počkejte, prosím, venku.“

„Si, coronel.“ Když se za druhým mužem zavřely dveře, opřel se Miguel o zeď. Smutně hleděl na Teresu. „Myslím, že sis špatně vyložila mé úmysly, Tereso,“ řekl.

„Možná,“ opáčila. „Ale Sean je ještě pořád ve vězení. Nebos ho už nežitím nechal zastřelit?“

Miguel rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Ty toho muže neznáš, Tereso! Já jsem s ním ale měl dlouho co do činění. Má prsty ve všem, co vynáší.

Obchod se zbraněmi, hazard, špionáž, přepady. Za peníze udělá všechno. Má kontakty mezi Francouzi i u nás. Nevěřím mu ani slovo.“

„Takže bych mu neměla věřit ani já?“ sarkasticky se zeptala Teresa.

„Chci ti jenom vysvětlit, že ten člověk jde přes mrtvoly,“ řekl zoufalým tónem Miguel. „Když jsem ho viděl naposled, zrovna zastřelil tři muže. Tvrdil, že to jsou žoldáci konzervativců. Ale možná je jenom podvedl v kartách. Každopádně mu nevěřím ani slovo.“

„Dobrá,“ prohodila Teresa. „Povíš mi i nějaké historky o ženách?“

„Historky o ženách?“ zaraženě se otázal Miguel.

„Ano,“ odvětila Teresa. „Má ve zvyku opouštět ženy? Lže i jim?“

Miguel svraštil čelo a pokrčil rameny. „Upřímně řečeno jsem ho ještě nikdy s ženou neviděl. Ale co, to přece není nic, čím by se mohl chválit. Spíš to hovoří proti němu.“

Teresa mlčela. Vytáhla ze sedlové brašny dva plechové hrnky a postavila je na zem.

Miguel přišel k ní a klekl si. Ona zůstala sedět na židli. Ignorovala ho. Miguel se jí pokusil pohlédnout do očí. „Poslouchej,“ začal vážným tónem. „Měla bys myslet na sebe, Tereso. Já tě miluju a jsem připravený si tě vzít. To je šance, kterou tak brzy nedostaneš. Možná ses zamilovala do toho žoldáka, ale já ti říkám, že to zase brzy přejde. A pak tu budeš stát s prázdnýma rukama. Takoví, jako je on, se nevážou. Ten bude pořád jenom táhnout světem a zabíjet a podvádět lidi.“

„Myslím, že ho podceňuješ,“ řekla Teresa. „Svým způsobem to je čestný muž. A vrah to není. A když něco slíbí, tak to také splní.“

Miguel se zahleděl do podlahy.

Teresa si povzdechla a jemně se dotkla jeho ramene. „Vidím, že si o tom musíme promluvit. Pojď, napijeme se vína. Pošli stráže pryč, ano? Jinak se budu cítit jako ve vězení.“

Miguel strnul. „Nepokoušej se mě nějak obalamutit,“ varoval ji tiše. Pak vstal, otevřel dveře a pověděl svým lidem, že si tam vystačí sám. Než se otočil, nalila Teresa víno do hrnků. Jeden z nich mu podala a on si jej vzal, aniž na něj dával pozor. Trocha červeného vína se vylila.

„Chceš se mnou uzavřít obchod?“ zeptala se Teresa a usrkla vína. „Necháš Seana běžet, oženíš se se mnou a nabídneš mi bezstarostnou budoucnost. Rozuměla jsem ti správně?“

Miguel vypil svůj hrnek naráz a postavil jej na zem. Klečel před Teresou a dlouze jí hleděl do tváře. „Jsi tak krásná, Tereso. Miloval jsem tě od chvíle, kdy jsem tě spatřil.“

Teresa se usmála a zajiskřilo se jí v očích. „Mohlo by se přece stát, že by tě trefila kulka, Migueli. Co bych z tebe potom měla? Co by bylo z mé skvělé budoucnosti po tvém boku?“

„Jestli chceš,“ řekl Miguel, „dám ti po naší svatbě peníze a rancho v Chihuahue. Kdybych padl, byla bys jako má žena naprosto zajištěná.“

Teresa zamyšleně přikývla. „To zní dobře, amigo.“ Dolila mu a zvedla svůj hrnek. „Na tvé zdraví, Migueli!“

+ + + + +

Sean vyložil karty na stůl. Rubem nahoru, takže Emilio nemohl vidět, jakou má Sean figuru.

Hráč se provokativně usmál. „Tak se to dělá, amigo.“

Pak natáhl ruku po penězích, které ležely uprostřed stolu. Už dlouho nehráli o sirky.

„Chci vidět, cos měl,“ zavrčel Emilio, který byl rudý vztekem. „Dokud jsme hráli o sirky, pořád jsem vyhrával. Ale teď…“

„To je život,“ odvětil Sean. „Nemusím ti ukazovat své karty. Dals pas.“

Žalářník položil svou širokou dlaň na hromádku bankovek a mincí a přitáhl si peníze k sobě, z dosahu hráče.

Sean, jenž seděl za mřížemi, proti tomu nemohl nic dělat.

„To je nefér, amigo,“ namítl. „ Opravdu ti nemusím své karty ukazovat.“ Sáhl po nich a záměrně nechal tři z nich spadnout. Ve svitu svíčky bylo vidět, že jde o tři dámy.

Sean viděl, jak Emilio přivřel oči. Rychle se pro ty karty sklonil.

„Hej, vsadím se, žes víc než ty tři neměl, ty bastarde,“ vykřikl Emilio. „Ani jsem nemusel vystoupit ze hry!“ Sklonil se nad stůl, aby se chopil obou karet, které tam Sean nechal.

Hráč však náhle vyskočil ze židle. Emilio ani nevěděl, jak se to stalo, když mu Ir svými úzkými prsty sevřel zápěstí. Než mohl campesino nějak reagovat, přitáhl jej Sean prudce k sobě a Emilio tak hlavou narazil do mříží.

Okamžitě ztratil vědomí. Bankovky se rozletěly na všechny strany, mince spadly na zem.

Sean si oddechl. Konečně, pomyslel si. Trvalo to dlouho, než Emilio zapomněl, že tam není kvůli kartám, ale kvůli hlídání vězně. Nyní se však Seanovi trpělivost vyplatila.

Prostrčil ruku skrze mříže, vytáhl žalářníkovi z opasku svazek klíčů a odemkl dveře cely. Potom jeho těžké tělo přivlekl dovnitř, načež muže svázal jeho vlastním opaskem. Odtrhl si cár košile a nacpal mu jej do úst jako roubík. Bylo jasné, že Emilio se brzy probudí, a Sean potřeboval náskok. Krom toho musel osvobodit Teresu…

Tu se za ním se skřípěním otevřely vchodové dveře.

Sean se otočil mrštně jako kočka a už už se chtěl vrhnout na postavu ve dveřích. Teprve na poslední chvíli se zarazil.

Byla to Teresa. V ruce držela svůj Smith & Wesson ráže 22. Udiveně pohlédla na omráčeného strážce, načež se zasmála.

Sean ji objal a přitiskl ji k sobě.

„Jsem tak ráda, že ti nic neudělali,“ zašeptala Teresa, když ji zase pustil. „Dřív jsem to nestihla, cariňo.“

Sean dokončil spoutávání Emilia. „Jak se ti povedlo uniknout?“ zeptal se dívky.

Teresa zaklepala na jeden z jednoduchých železných prstenů, které jí zdobily prsty. Byly to úzké kroužky s prostými rytinami, jež byly na horní straně poněkud silnější. Sean viděl, že jeden z nich otevřela. Miniaturní schránka pod víčkem byla prázdná.

„Nasypala jsem mu něco do vína. Ráno ho bude pěkně bolet hlava.“

Sean se zasmál a pečlivě Emiliovi přitáhl roubík. „Myslíš Miguela?“

Teresa přikývla. Stála u dveří a hleděla na potemnělou vesnici. „Měl dokonce u sebe můj malý revolver. Asi se mu musel líbit.“

Sean vzal z rohu místnosti brokovnici, kopl do dveří cely a ty se zavřely. Zámek s cvaknutím zapadl.

„Tak, můj anděli, a teď odtud zmizíme,“ řekl takřka pobaveným tónem.

„Moje řeč,“ přisvědčila Teresa a vydala se za Seanem do chladné temnoty, s revolverem v ruce a sedlovými brašnami přes rameno.

Ve vesnici bylo ticho. Po půlnoci se oslavující juaristé již dost vybouřili. Sean spatřil strážní oheň na opačném konci vesnice. Tu a tam se o stěny domů opíraly opilé postavy. Bylo dobré dívat se pod sebe, aby člověk nezakopl o nějakého ležícího bojovníka za svobodu.

Hlídač u stáje měl vedle sebe postavenou láhev s kořalkou a klímal. Sean se krátce rozhlédl, načež ho udeřil pažbou pušky do hlavy. Muž škytl a zhroutil se.

Sean ho zase posadil, narovnal mu pokrčené sombrero a otevřel vrata stáje.

Jejich koně stáli i se zavazadly v boxu vedle Miguelových koní, což Sean očekával. Coronel si jejich věci chtěl určitě důkladně prohlédnout.

Sean nespěchal. Z jedné sedlové brašny vytáhl nabitý revolver, strčil

si jej za opasek kalhot a osedlal koně.

O deset minut později opustili stáj. Oba osedlané koně vedli za uzdy, za nimi kráčeli soumaři. Pak prošli kolem vězení, aniž si jich někdo všiml. Teprve několik set metrů dál nasedli a svižným tempem se vydali směrem na východ.

„Miguel se asi bude tvářit pěkně kysele, až se zítra probudí,“ řekl Sean. Věděl, že to nebude žádná slast, jet dvanáct hodin v kuse. Musel to však zvládnout.

„Ty bys také měl být rozhořčený,“ podotkla Teresa. „Dluží ti peníze. A strčil tě do vězení.“

Sean pokrčil rameny. „Jednou si to všechno uvědomí. A když ne, tak se mu jednoho dne nemile připomenu.“ Tón jeho hlasu Terese naháněl hrůzu.

„Myslíš, že nás bude pronásledovat?“ otázala se Teresa.

„Jestli Francouzi nezaútočí, tak určitě,“ řekl Sean. „Doufejme, že zítra bude mít na práci něco jiného než nás pronásledovat.“

Teresa si povzdechla: „Přesně to si myslím i já.“

+ + + + +

Miguel zaklel.

Oči ho bolely, jak mu do nich svítily sluneční paprsky, cítil se, jako by měl žaludek plný nějaké kyseliny. Nejistě vrávoral mezi domy.

Hlídač u brány stáje seděl schoulený u stěny a tiše chrápal. Miguel otevřel vrata stáje a zaklel, když spatřil prázdné boxy. Přesně toto čekal.

Kopl do spícího hlídače a muž sebou trhl. Hlídač sáhl po pušce, ale uprostřed toho pohybu se zarazil a chytil se za hlavu.

„Co se divíš, že tě bojí hlava, když chlastáš, namísto abys hlídal,“ zavrčel Miguel zlostně. Chtělo se mu zvracet. Odkopl láhev, jež stála vedle hlídače, a dodal: „Ještě si promluvíme, hombre!“

Muž vyskočil a chtěl se omluvit, ale Miguel Orozco ho rázným gestem umlčel. „Běž do vězení a podívej se, jestli Emilio ještě žije. Toho hráče tam určitě nenajdeš.“

Zatímco hlídač na něj zaraženě hleděl, vrátil se Miguel zpátky k domku, ve kterém ho v noci uspala Teresa. Za ním stál jeho kůň. Vyšvihl se do sedla a vyrazil k táboru.

Jeho pobočník Fernando unaveně seděl u ohně a vařil si kávu.

Fernando vstal a usmál se, když se tam přiřítil Miguel. „Ech, coroneli, vypadáš špatně. Přehnals to s Teresou, nebo s alkoholem?“ Byl to dobrý Miguelův přítel a mohl si dovolit takovou důvěrnost.

„Spíš to druhé,“ zavrčel Miguel. „Ten zatracený žoldák zdrhl a Teresa také. Sebrali s sebou všechno, s čím přijeli.“

Fernando zamyšleně přikývl. „Ošálila tě, amigo?“

„Dá se to tak říct,“ poznamenal Miguel. „Budeš muset na nějakou chvíli zaujmout mou pozici. Pokusím se vrátit co nejdřív.“

Fernando pokrčil rameny, sklonil se a zvedl z ohniště kouřící konvici s kávou. Nalil ji do hrnku a podal ho Miguelovi, přičemž řekl: „Radím ti dobře, amigo, podle mě bys na tu ženu měl zapomenout. Ten bastard Urbino asi ví, proč ji odsoudil.“

„To je moje věc,“ zavrčel Miguel a opatrně usrkl horkou kávu. „Podle mě Teresa neví, co dělá. Ten žoldák je všemi mastmi mazaný, amigo! Musím zabránit tomu, aby ji strhl do záhuby.“

Fernando si vzal Miguelův prázdný hrnek. „A ty víš, co děláš, Migueli? Chceš se vydat za El Mercenariem! Sám. A to jenom kvůli jedné ženské! Radši zůstaň tady, Migueli, Chicu najdeš na každém rohu.“

„Já to vidím jinak!“ opáčil Miguel. „Teresa není jen tak nějaká chica. A pokud jde o situaci tady, tak jsi stejně kompetentní jako já a můžeš tu zaujmout mé místo. Ech, Fernando, copak už dlouho netoužíš po takové šanci? Teď můžeš ukázat, co v tobě je, amigo! Zažeň ty zatracené Francouze zpátky do hlavního města!“

Fernando si povzdechl. „Tvá důvěra mě samozřejmě těší. Nelíbí se mi ale to, že jedeš sám. Proč myslíš, že El Mercenario má takovou divokou pověst? Vezmi si s sebou tucet lidí, příteli.“

„To je jenom moje osobní záležitost. Nemůžu kvůli tomu riskovat životy svých mužů. Nebo snad nevěříš, že se dokážu vypořádat s někým takovým, jako je Juanito?“

„Buď opatrný,“ prohodil Fernando.

„A ty se nenech zaskočit,“ odvětil Miguel. „Adios, můj příteli!“

„Adios,“ ponurým tónem zamumlal Fernando, zatímco Miguel otočil svého koně a vyjel k zásobovacímu povozu. Musel se vybavit na cestu -zbraněmi, potravinami i dalšími věcmi.

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptal se jeden z mužů u ohně. Ti mlčky naslouchali rozhovoru mezi coronelem a jeho pobočníkem.

Fernando si nalil další hrnek kávy.

„Doufám v to,“ odpověděl Fernando, ale jeho hlas prozrazoval, že tomu příliš nevěří.

+ + + + +

„Kam to jedeš?“ zeptala se Teresa. „Do Chihuahuy je to tudy.“ Nato ukázala na východ, kde se před několika hodinami vyhouplo slunce nad hory. Vzdálené vrcholky hor se v tetelícím se vzduchu pohybovaly.

„Jedeme oklikou,“ odvětil Sean. „Sjel jsem z tvrdé cesty. Toho si všimne jen hodně dobrý stopař. Nechť naši pronásledovatelé jedou až do Chihuahuy, když je to bude bavit.“

„Doufám, že nás nikdo nepronásleduje,“ řekla Teresa a znovu se ohlédla. „Od svítání jsem nikoho nespatřila.“

„Možná je to tím, že máme velký náskok. Nesmíme spoléhat na to, že Miguel nad tím mávne rukou. Jestli chce zahojit svou poraněnou hrdost, pak…“ Sean se pochmurně odmlčel.

„Kam vlastně jedeme, když ne do Chihuahuy?“

„Na západ od Yecory leží Benitos Tienda, malá obchodní stanice. Miguelovi lidé tam nezabloudí. Je tam všechno, co potřebujeme: cantiny i pulquerie.“ Sean se rozesmál. „A z kopce, na kterém ta stanice stojí, je vidět široko daleko. Jestli tudy potáhnou oddíly juaristů, pojedeme po jejich stopách zpátky na sever. Ti tak rozryjí zem, že mezi tolika otisky kopyt naše stopy nikdo nenajde.“

Teresa se tvářila ustaraně. „Na severu se rozkládá panství dona Alcazara, cariňo.“

„To je naše výhoda. Miguel nebude předpokládat, že bychom mohli jet Urbinovi přímo do náruče, a Urbino také ne. Ale neměj strach - celé té oblasti se vyhneme obloukem, abychom nenarazili na Urbinovy pohunky. Urbino nás hledá daleko na jihu, jestli nás ještě vůbec hledá. Upalování nevinných žen mu asi dělá mnohem větší radost.“

Teresina tvář se sevřela vztekem a trpkostí. „Přála bych si, abych ho ještě někdy potkala, se zbraní v ruce. Ten zbabělý ksindl by už pak nikoho nemohl mučit.“

„Zapomeň na něho! Takových je tu víc než dost. Až se Juarez znovu dostane k moci, skoncuje s těmito poměry. Dlouho už to trvat nemůže.“

„Doufejme,“ podotkla tiše Teresa.

Jeli dál, hodinu za hodinou, krajinou spalovanou nemilosrdným sluncem. Sean se pokoušel zůstat bdělý, ač se mu únavou klížily oči. V té oblasti řádili bandité, kterým by se jistě zamlouvalo, kdyby mohli ukořistit koně, zbraně a hezké děvče. Tito krutí gauneři ještě zhoršovali válečné utrpení.

Po krátké polední zastávce pomalu pokračovali dál skalnatým terénem, jenž později přešel v pahorkatinu. Krajina byla porostlá suchomilnou vegetací, především trnitými keři a kaktusy. Před koni létali ptáci.

Sean a Teresa se stále častěji ohlíželi, ale žádné pronásledovatele zatím nespatřili.

Brzy po poledni dorazili na onu obchodní stanici. Šlo o nízký cihlový domek postavený na skalnatém kopci, z něhož byl výborný výhled. Do Benitos Tienda vedla klikatící se stezka.

Ze dvora stanice uviděli oblak prachu na východě, přibližně v místech, kde ležela Yecora. Sean si všiml obrovské vlajky a poznamenal: „Juaristé táhnou na jih.“

Teresa si posunula klobouk do týla a povzdechla si: „Doufejme, že Miguel je mezi nimi.“

Sean zamyšleně přikývl.

„Ty bys na něho střílel jen nerad, co, Juanito?“ zeptala se.

„Si,“ zamumlal. Jako by byl duchem někde jinde, pohladil pažbu pušky, načež sesedl a odvedl koně ke studni.

„To jsem ráda,“ řekla Teresa. „Koneckonců právě on tě poslal za mnou a…“ Náhle se odmlčela.

Sean pustil vědro, které s rachotem spadlo zpátky do studny. Otočil se a pravou rukou sáhl na pažbu koltu, který měl za šerpou. „Co je?“

Teresa ukázala na sever. Vidíš tam ten remízek? Měla jsem pocit, jako by se tam pohybovali jezdci. Ale teď už je zase nevidím.“

„Jedou sem?“ otázal se Sean.

„To se nedalo poznat,“ odvětila Teresa. Ještě stále napjatě hleděla na vzdálený lesík.

„Proč by sem nikdo nemohl jet?“ zeptal se za Seanem čísi hlas ze vchodu podlouhlé, na bílo nalíčené budovy. „Hodně lidí sem jezdí nakupovat.“

Sean se otočil a uviděl ve dveřích obchodu statného šedivého muže. Pod paží držel pušku. Oknem ven vyhlížel jeden rozčileně vypadají mladík. Bezpochyby to byl jeho syn a rovněž byl ozbrojen.

Teresa pohlédla na pušku toho muže a řekla: „My nejsme bandité, seňore.“

„Máme peníze,“ podotkl Sean. Sáhl si do kapsy svého dlouhého kabátu a vyhodil do vzduchu váček s mincemi a pak jej zase hned chytil. Mince přitom pěkně cinkaly. „Někdo by se měl postarat o koně, Benito. Ale pořádně, ano?“

Benito si jej změřil pohledem. Tvářil s,e zamyšleně a nedůvěřivě zároveň. „My už se odněkud známe.“

„Už jsem tu jednou byl,“ přisvědčil Sean. „Ale raději na mě zapomeň. Mohli by se tě na mě ptát špatní lidé.“

Pak se vydal ke dveřím obchodu. Teresa jej následovala. V ruce držela Seanovu henryovku. Mladík, který se staral o koně, na ni hleděl vytřeštěnýma očima.

Sean začal systematicky vybírat věci z polic a stolů a skládat je na pult. Šlo o potraviny, krabičky s náboji, oblečení, mýdlo. Nakonec k pultu přivlekl pytel ovsa. Druhý Benitův syn těkal pohledem mezi ním a Teresou. Stále v ruce držel pušku.

„Máš koně?“ zeptal se Sean, když Benito přišel ke dveřím a mlčky začal počítat.

„Jistě,“ odvětil obchodník. „Chceš je vyměnit za svá zvířata?“

Sean zavrtěl hlavou. „Potřebujeme odpočaté náhradní koně.“ Šel ke dveřím, ale Benito se nepohnul.

„Jste juaristé?“ otázal se ostrým hlasem.

Sean se pomalu otočil a odstoupil od dveří, takže měl nyní za zády zeď. Z očí obchodníka a jeho syna se nedalo nic vyčíst. Zvenčí se ozývaly zvuky, jeden z Benitových lidí odsedlával koně.

„A kdyby?“ opáčila Teresa.

Benito na ni vrhl mrazivý pohled, ale ona ho vydržela. Benito pohlédl na svého syna. Očividně si uvědomoval, že by bylo nebezpečné tuto ženu podcenit.

„Kdo vás pronásleduje?“ zeptal se Benito.

Sean doufal, že Benita odhadl správně. Špatná odpověď by mohla vyvolat přestřelku. Ne, že by se jí bál, ale nenáviděl zbytečné sváry.

„Urbino,“ řekl Sean. „Lovec čarodějnic dona de Alcazara.“ Pohlédl Benitovi do očí připraven při sebemenším náznaku útoku střílet. Ten muž však nyní užasl.

„Jak to, že Urbino? O tom ksindlovi už jsem neslyšel dlouhé měsíce.“

„To je dlouhá historie,“ odvětil Sean, aniž zvedl dlaň z pažby revolveru. „Rád bych se podíval na ty koně. Doufám, že jsou dobří.“

Benito pokrčil rameny a položil svou pušku na pult. „Dobrá. Jdeme.“

Sean si odechl. Přesto nevzdaloval ruku od koltu, když kráčel za obchodníkem ven. Benitův druhý syn přivedl koně do stínu, kde je nyní hřebelcoval.

Vedle studny čekali dva jezdci.

Obchodník na ně pohlédl přivřenýma očima. Chladně jeho pohled opětovali. Na hlavách měli šedá sombrera a oba byli oblečeni do zaprášeného vaquerovského šatu. Každý z nich měl za opaskem dva revolvery a na rameni bandalír na moderní pušku Volcanic. Tyto pušky měli v sedlových pouzdrech.

„Buenos dias,“ váhavě pozdravil obchodník.

Oba indiáni jej ignorovali. Hleděli pouze na Seana. Jeden z nich řekl: „To jsou tvoji koně, amigo?“ Při tom ukázal na koně ve stínu. Sedla a sedlové brašny visely za sebou na dlouhé tyči.

Sean si zastrčil oba palce za svou černou šerpu a zůstal stát u dveří. „Ano,“ přisvědčil. „Vy jste od Urbina, amigos?“

„Ty jsi El Mercenario,“ řekl indián, který promluvil jako první. Měl zjizvený obličej s tvrdými rysy. Druhý muž vypadal mladší. Také budil nebezpečnější dojem. Jeho tvář zdobil úzký knírek.

„Dej nám tu čarodějnici,“ tiše poznamenal mladší z mužů. „Nebo tě odděláme,“ dodal. Jeho hlas byl chladný jako kus ledu.

Obchodník Benito nejistě ustoupil stranou. Neměl žádnou zbraň a bylo by od něj hloupé, kdyby zůstal stát tak blízko Seana.

Sean se pousmál a přivřel oči. Nedalo se z nich nic vyčíst. „Tak to zkus, ty mrňousi,“ snažil se provokovat.

V očích chlapce se objevily divoké a zlé jiskry. Sevřel pažbu revolveru, avšak když se pokusil jej vytáhnout, Sean bleskově trhl pravou rukou. Jako nějakým kouzlem se mu v dlani objevil armádní kolt, z jehož hlavně okamžitě vyšlehl výstřel.

Mladší muž se svalil ze sedla. Jeho druh se vrhl na zem, převalil se a ještě během tohoto pohybu vypálil. Jedna kulka hvízdla kolem Seanova kolena, druhá kousek od jeho obličeje. S typickými zvuky se zavrtaly do zdi obchodu.

Sean zamířil a zmáčkl spoušť. Indián se toporně zvedl, načež se zase skácel do prachu. Ještě jednou vystřelil, ale už jenom do písku. Koně se neklidně pohybovali a frkali.

Sean neváhal a s koltem v ruce přistoupil k oběma mužům. Benito a mladík, který hřebelcoval koně, na něj hleděli s úžasem.

Sean krátce pohlédl na obě bezvládná těla, načež řekl: „Myslím, že už tvé koně nebudu potřebovat, Benito.“ Sáhl si do kapsy pláště, vytáhl z váčku několik zlatých mincí a dal je obchodníkovi. Benito tam chvíli zaraženě stál s penězi v ruce, pak poznamenal: „Přinesu vám drobné zpátky.“ Odtrhl pohled z těl na zemi a otočil se.

„Nech si je,“ řekl Sean.

Teresa vyběhla z obchodu, s plnou náručí věcí. Starší Benitův syn vlekl pytel s ovsem. Chvatně osedlali koně a na soumary naložili nakoupené věci.

Ze severu se někdo blížil, zatím jen jako obláček prachu.

„Další,“ podotkl rozčilený Sean. „Aspoň že máme koně těchto dvou milých hochů.“ Sklonil se a vzal si nábojové opasky obou mrtvých. Pak se vyšvihl do sedla šedé klisny, na níž přijel starší indián.

„Co mám říct Urbinovi, k čertu?“ zvolal úzkostlivě Benito, který vyděšeně hleděl na oba mrtvé. „Vypálí mi obchod!“

„Ne, když mu vyřídíš pozdrav od El Mercenaria,“ řekl Sean. „Jedeme na sever - to mu můžeš říct, jestli se bude namáhat a přijede až sem nahoru.“

„Na sever?“ podivil se obchodník. „Ale…“ Mlčky ukázal na muže, kteří přijížděli ze severu k Benitovu kopci. Jeli v sevřeném tvaru, aby tak mohli snáze ujíždět po úzké stezce. Byli zahaleni prachem. Uprostřed jel jeden vysoký, mohutný muž, který byl celý v černém.

Urbino, lovec čarodějnic.

„Na sever.“ Sean pobídl koně, který ho zpočátku moc nechtěl poslouchat, ale pak zkrotí. Svého náhradního koně a soumara vedl na dlouhém laně.

„Ty chceš projet kolem nich?“ zvolala Teresa.

„Tak nějak.“ Sean zpomalil, aby mohla přijet k němu. Natáhl ruku a na okamžik jí stiskl dlaň. „Dobře mě poslouchej! Uděláš to, co ti řeknu, rozumíš? Jestli zaváháš, nebo odmítneš, tak jsme oba vyřízení.“ Hovořil ostrým hlasem, díval se na ni pronikavým pohledem.

Přikývla.

„Budeme se držet vedle sebe,“ řekl Sean. „Tudy pojedeme dolů.“ Ukázal na strmý, nesjízdný svah, který po několika stech metrech přecházel do širokého údolí. „Jen klid, spolehni se na koně. Když začnu střílet, jeď tak rychle, jak to jen půjde. Neváhej! Já za tebou určitě přijedu!“ Viděl pochyby a zmatek v jejích očích a pochopil, že musí jednat.

„Teď!“ vykřikl. Pobídl koně vpřed a tryskem vyrazil dolů ze svahu.

Několik set metrů od nich se Urbinovi muži plahočili po klikatící se stezce nahoru ke stanici.

+ + + + +

Miguel zastavil, když uslyšel výstřely. Jedna rána z revolveru následovaná v rychlém sledu dalšími třemi a pak čtvrtou. Potom se opět rozhostilo ticho. Bylo tam ticho a horko.

„To musí být u Benita,“ zamumlal Miguel. Ztratil hodně času, protože hledal místo, kde Juanito sjel z cesty. Našel ho však, protože s takovým rafinovaným trikem počítal. Juanito byl přesně ten typ člověka, který byl schopen vydat se na útěku zpátky k místu, odkud prchal. Určitě ho musí bavit vymýšlení takových kousků, pomyslel si Miguel.

Lehce se dotkl svého silného horského ponyho ostruhami a zvíře cvalem vyrazilo.

Miguel v dáli na kopci viděl zářící bílé zdi. To byla Benitova stanice. Právě tam padly výstřely.

Doufám, že Benito, ten hlupák, si to nerozdal s El Mercenariem, pomyslel si zachmuřený Miguel. Byl to

statečný muž, ale ani se svými třemi syny by proti pistolerovi, jako byl Juanito, neměl šanci.

V tom ho napadlo něco jiného a polil jej studený pot.

Snad se nic nestalo Terese!

Miguel energicky pobídl ponyho. Pokusil se přenést svou váhu dopředu, sklonil se k jeho krku a několikrát jej udeřil koženým jezdeckým bičíkem po zadku. Zvíře cválalo zběsilou rychlostí vysokou trávou a nepoddajnou vegetací. Miguel si byl vědom toho, že by stačila jedna jediná díra, do které by pony mohl šlápnout, může jeho divoký hon ukončit, ale vypudil tu myšlenku z hlavy.

Rychleji, pomyslel si. Rychleji!

Když překonal jeden kopec, uviděl jezdce, kteří stoupali po úzké stezce k Benitos Tienda. Šlo o velkou skupinu ozbrojených mužů. Na hlavách měli sombrera a očividně byli vyzbrojeni dobrými puškami.

To nejsou Francouzi, pomyslel si a chvíli je považoval za Fernandovy juaristy. Potom si však uvědomil, že způsob, jakým jedou v těsné formaci, zná.

Právě tak jako pušky, jež poznával i z dálky.

Madre de Dios, zvolal v duchu Miguel. Hnal koně dál směrem k temeni, ale v tom strnul.

Ti muži byli lidé Sebastiana Urbina!

+ + + + +

Zdálo se, že svah pod nimi se musí každou chvíli utrhnout, ale zvíře se nezřítilo. Kopyta jeho koně se zarývala do země, zvedala oblaka prachu a rychle a šikovně se pohybovala, aby tak zabránila neustále hrozícímu pádu.

„Dál!“ vykřikl Sean. „Dál, dál!“ Kůň nezpomaloval, dokud křičel a hnal ho, a napůl běžel a napůl klouzal jako po dlouhé, prašné skluzavce. Do Seanových nohavic a holínek se zabodávaly trny. Šedá kobyla zakopla o kořen, zapotácela se, ale nespadla. V Seanovi by se v té chvíli krve nedořezal.

Teresa jela za ním, o něco pomaleji. Sean tomu byl rád. Kdyby se zřítila ona, bylo by po všem.

Urbinovi lidé si jich nyní všimli. Někteří z nich začali střílet, ale na jejich krátké karabiny Volcanic se slabými dávkami střelného prachu v nábojích byla vzdálenost příliš velká. Přesto výstřely, které se ozývaly v salvách, zněly Seanovým uším navýsost nepříjemně. Jedna z kulek proletěla tak blízko, že bylo slyšet, jak hvízdla.

„Zastavte je, vy hlupáci!“ křičel Urbino. „Vpřed, čeho se bojíte?“

Pistoleros rovněž hnali své koně po svahu dolů, ale ten byl u cesty strmější než tam, kde z něj sjížděli Sean a Teresa. Jeden muž se okamžitě zřítil dolů, ale ostatní se pomalu blížili.

Sean objel jedno nebezpečné písčité místo a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku Volcanic. Na hrudi se mu leskly ukořistěné náboje.

Jeden z jezdců se dostal až na sto metrů k nim. Vypálil na Seana z pušky, ale díky prudkým pohybům svého koně minul. Sean své zvíře zastavil, opřel si karabinu o rameno a vystřelil.

Muž se předklonil a potom se skácel ze sedla.

Sean nabil. Klisna již před sebou měla poslední kousek svahu. Už mnoho nechybělo a dorazili by na rovinu. Teresa projela kolem něj.

„Jeď dál!“ vykřikl za ní Sean a v rychlém sledu vypálil z karabiny na protivníky, kteří teď jeli po svahu v široké řadě. Nad hlavou mu hvízdaly kulky. Nad jezdci se vznášel kouř z výstřelů. Někteří Urbinovi muži se vrátili z nebezpečného svahu a nyní cválali k rovině, aby Terese odřízli cestu na sever.

Sean zasáhl koně jednoho z pistoleros, ten se zřítil a strhl s sebou další dva jezdce. Zmatek, který tam nastal, způsobil, že jeho pronásledovatelé museli na chvíli zastavit.

Sean pobídl klisnu a vydal se dolů. Vedl ji pouze stehny, uvolněně seděl v záklonu a pálil od boku na muže, kteří se hnali za Teresou. Nic nedbal na divokou palbu za svými zády. Už byl mimo dostřel volcaniců.

Když se jeden z pronásledovatelů Teresy zhroutil ze sedla, otočili ostatní koně a zamířili k Seanovi. Ten strčil vystřílenou pušku do sedlového pouzdra, vytáhl kolt a vyrazil jim naproti.

Vzdálenost se rychle zmenšovala. Měl co do činění ještě se čtyřmi muži. Pálili na něj z karabin za jízdy. Očividně moc střílet neuměli, protože mířit ve cvalu je neuvěřitelně obtížné. Jejich kulky se zarývaly do písku, nebo hvízdaly v bezpečné vzdálenosti od Seana a jeho koně.

Když už je dělilo jen padesát yardů, zastavili své neklidné koně. Sean pádil k nim sedě v záklonu a s koltem u boku. Než ti čtyři dostali své koně pod kontrolu, byl už Sean vzdálen jen dvacet metrů od nich.

Jeho první kulka zasáhla jednoho z jezdců do ramene. Muž zavrávoral a sevřel uzdu. Zvíře odtančilo stranou a přimělo ostatní koně, aby uhnuli. Přesto tři jezdci zvedli pušky a namířili na Seana.

Ten dvakrát vypálil tak rychle za sebou, že výstřely se slily v jeden. Jeden z mužů pustil pušku a chytil se za obličej, zatímco jeho kumpán neslyšně spadl z koně.

Poslední pistolero byl tak vyděšený, že minul.

Rychle nabil svůj volcanic, ale to už byl Sean u něj. Pažbou koltu ho udeřil do spánku a omráčený muž se skácel ze sedla.

Aniž by se o ně dál staral, pobídl Sean koně a vydal se za Teresou.

Za ním cválala Urbinova hlavní skupina.

+ + + + +

Miguel projel nevelkým lesíkem a náhle je všechny měl před sebou jako na dlani. Jen několik set metrů odtud cválala po rovině Teresa a vedla za sebou na laně dva koně. Za ní jel Sean. A za ním uhánělo zhruba deset mužů, z nichž někteří neustále pálili - ovšem bezvýsledně. Vzdálenost byla příliš velká, ale oni to pořád zkoušeli a mrhali municí.

Urbinovi pochopové jsou chlapi, kteří rádi znásilňují ženy, to nejsou žádní bojovníci, pomyslel si Miguel.

Přemýšlel jen krátce. Pak vyrazil za Seanem a pohnal svého koně pronikavým výkřikem. Doufal, že jeho zvíře bude dost rychlé. Jinak by se snadno mohl dostat na dostřel pušek Urbinových ničemů.

Zlomyslně se usmál, když pony prokázal, že má dostatečnou rychlost. Juanito se ještě bude divit! řekl si. Miguel doufal, že Ir na něj nebude střílet, dokud budou poblíž Urbinovi lidé. A kdyby přece - Miguel si věřil, že umí střílet stejně přesně. Jednou si to přece musí rozdat!

Pony se prohnal korytem vyschlého potoka. Když stoupal do břehu, zaryla se mu pod kopyty do prachu kulka. Urbinovi lidé začali střílet na Miguela. Zřejmě předpokládali, že chce Seanovi a Terese pomoct - což také byla pravda.

Miguel vytáhl z opasku jeden ze svých revolverů, pootočil se v sedle a dvakrát vypálil. První jezdci okamžitě zastavili své koně.

Bastardi, pomyslel si Miguel.

Jeho kůň nyní cválal směrem k Terese a Juanitovi. Za jeho zády třeskla salva výstřelů, ale žádná z kulek mu nebyla nebezpečná. Však také trefit v takovém terénu a za plného cvalu, to by muselo být skutečné mistrovství.

Miguel viděl, jak se Sean obrátil v sedle. Na okamžik se jejich pohledy setkaly, pak se Sean zase otočil dopředu. Miguel se sklonil ke krku koně. Od kopyt stoupal zvířený prach. Jeho kůže byla mokrá od potu.

Jenom vydrž, pomyslel si Miguel. Neodpadni, koníčku. Jinak by…

V tom okamžiku pony šlápl do nory.

Zvíře zařehtalo bolestí, načež se zřítilo k zemi. Miguel byl katapulto-ván do vzduchu, jako by jej zasáhla neviditelná pěst. Připadalo mu, že padá celou věčnost.

Natáhl ruce před sebe, ale i tak dopadl tvrdě. Udeřil se do ramene a převalil se. Ochromila jej bolest.

Pak narazil hlavou do něčeho tvrdého a ztratil vědomí. To poslední, co slyšel, byl dusot jeho pronásledovatelů.

+ + + + +

Když se probral, měl pocit, že má hlavu plnou vřící vody. Pravou rukou skoro nemohl hýbat a rameno měl strnulé.

To první, co uviděl, byly zaprášené boty mužů, kteří stáli kolem něj. Bolelo ho, když otočil hlavu, ale přesto to udělal. Spatřil tři chlapy v kožených kabátech a s nábojovými opasky. Revolvery měli v pouzdrech či za opaskem kalhot. V rukou drželi karabiny.

Za těmito třemi muži stál Urbino.

Zachmuřeně na něj hleděl.

„Mám ho oddělat?“ zeptal se jeden z mužů. Nabil pušku a pomalu si opřel její pažbu o rameno. V jeho strništěm zarostlém obličeji se objevil chladný úsměv. Úsměv člověka, kterého baví zabíjet.

„To jsme mohli udělat už před pěti minutami,“ řekl Urbino. „Myslíš, že tu stojíme jen tak pro zábavu?“

Sklonil hlaveň, která mířila na Miguela, odstrčil pistolera stranou a přistoupil k Orozcovi. V očích se mu zračila mrazivá nenávist.

„Patříš k těm dvěma, ty ničemo?“ otázal se Urbino. V pravé ruce uvolněně držel svůj postříbřený revolver.

„Ke kterým dvěma?“ Miguel sotva poznával svůj hlas. Převalil se a sáhl si k opasku, ale kolty tam neměl.

„Ta čarodějnice,“ řekl Urbino. „Ty tu čarodějnici znáš, že ano?“

„Jakou čarodějnici?“ otázal se Miguel. Byl rád, že na sobě neměl kabát se zlatými nárameníky. Urbino by ho nechal pověsit na nejbližším stromě, kdyby věděl, s kým má tu čest.

„Takže tys tudy projížděl jen náhodou?“ zeptal se Urbino. „A náhodou jsi jel za tím parchantem a tou satanovou courou?“ Pomalu si klepal hlavní revolveru do levé dlaně.

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl Miguel a pokusil se vstát. Urbino ho kopl do ramene, a tak ho srazil zpět do prachu. Miguel hlesl a automaticky sáhl po noži, který měl v holínce, ale ani ten už neměl.

Urbino odstoupil a řekl ke svým lidem: „Dělejte si s ním, co chcete!“

Ti tři přiskočili k Miguelovi jako jeden muž, ale než ho mohli začít kopat, zvedl Urbino ruku a zvolal: „Počkat!“

Udiveně se zarazili a pohlédli na něj. Dosud jim nikdy nebránil v tom, aby nějakému nešťastníkovi, kterého chtěl přinutit mluvit, zlámali všechny kosti.

Urbino si těch tří pistoleros dál nevšímal. Přivřenýma očima hleděl na sever. Jezdci, kteří pronásledovali Seana a Teresu, cválali zpět.

Jestli byli zbabělí, tak je nechám pověsit, pomyslel si rozezlený Urbino. Zatracení hlupáci! Nechají se oblafnout jedním jediným chlapem a teď si ještě dovolí vrátit se zpátky!

Urbino si svou zlost vylil na Miguelovi. Namířil mu na břicho a zavrčel: „Tak poslouchej, ty bastarde! Často jsem tě vídal v Sahuaripě, jaks tam chodil k té poběhlici, kterou teď pronásledujeme. Znáš ji. A znáš i to prase, které ji osvobodilo. Buďto začneš mluvit, nebo to zmáčknu.“ Urbino se sadisticky zašklebil a dodal: „A bude ti trvat tři dny, než zhebneš.“

Miguel mu ten škleb opětoval.

„Takže ty chceš vědět, koho honíš? Říká ti něco přezdívka El Mercenario?“ Miguel se divoce se rozesmál. „To hledíš, co?“

Tři pistoleros, kteří ještě před chvílí překypovali odvahou, se nyní zachmuřili. Urbino v šoku zapomněl na svůj hněv. Ruka s revolverem mu klesla.

„To je ten muž, který sám vyhodil do vzduchu muniční sklad v Hermosillu,“ řekl Miguel. „To je ten člověk, kterého před dvěma měsíci v Alamos obklíčilo sedm Francouzů. Těch sedm teď leží na hřbitově v Alamos, hombre. Na tvém místě bych si nepřál dostat se do jeho blízkosti.“

Urbino se k Miguelovu údivu usmál a kývl na něj revolverem. „Dobře, žes mi to řekl,“ poznamenal Urbino. „Jsem ti opravdu zavázaný. Teď už totiž neznám jenom jeho jméno, ale i tvoje! Kdyžs zmínil toho proklatého žoldáka, napadlo mě, že jsem tvou tvář už někde viděl. A ne jen v Sahuaripě.“

Miguel se ohlédl, ale všichni tři pistoleros na něj nyní mířili puškami. Patrně se báli, že by přítel El Mercenaria mohl být stejně dobrý jako on.

„Ty jsi Orozco,“ řekl Urbino. „Coronel juaristů. Jednou jsem tě pozoroval z dálky. Tenkrát jsi měl u sebe sto mužů. Ale teď jsi sám, hombre.“

Urbino se otočil, když vedle něj zastavil houf jezdců. Dva z nich byli poranění, jeden v obličeji, druhý na ruce. Urbino je předtím přesto poslal za Seanem a Teresou.

Teď se všichni vraceli se zachmuřenými tvářemi.

„Co se stalo?“ otázal se Urbino. Každé slovo znělo jako rána bičem.

„Objevila se tam celá setnina juaristů,“ vyhrkl vůdce houfu a ukázal směrem, odkud se svými lidmi přijel. „Musela je přilákat ta přestřelka.“

Urbino se rozzlobeně ušklíbl. „A ta čarodějnice?“

„I se svým přítelem se juaristům vyhnula,“ odpověděl pistolero. „Nemohli jsme je pronásledovat, vjeli bychom těm bandidos přímo do náruče!“

Urbino pohlédl na sever. Nyní i on viděl velký oblak zvířeného prachu. Ten muž, jak se zdálo, mluvil pravdu.

„To budou Estigovi lidé,“ chladně poznamenal Miguel. Vstal a oklepal si prach z oblečení, jako by byl hostem na nějaké siestě. „Coronel Estigo. Chtěl se přidat k mým mužům, ale opozdil se. Měl byste se co nejdřív vrátit domů, Urbino, ke svým čarodějnicím.“

„To také udělám,“ zavrčel Urbino. „A ty pojedeš s námi!“

Kývl na své lidi a ti dali Miguelovi ruce za záda a svázali mu je. „Jestli tě Francouzi budou chtít dostat, tak mi budou muset pomoct chytat čarodějnice. No, co si o tom myslíš?“ Urbino se pobaveně zasmál. „Cesty Páně jsou nevyzpytatelné, amigo!“

+ + + + +

„Proč nejedeme k nim?“ zeptala se Teresa. „Ti určitě nepatří k Miguelově jednotce!“ Hleděla na dlouhou kavalkádu jezdců, kteří klusali na jih k Yecoře.

Juaristé, jak se zdálo, nemínili pronásledovat Urbinovy muže, kteří uprchlí na východ. A Seana a Teresu, kteří čekali skryti za vysokým keřem, neviděli. Jejich koně odpočívali, nebo se pásli. Pronásledování je vyčerpalo.

„Nemám chuť skončit za mřížemi,“ odvětil Sean. Strčil poslední zápalku do pistonu bubínku koltu a spokojeně si zbraň strčil za šerpu. Nyní byla opět nabitá.

„Mohli by nám pomoct,“ řekla Teresa. „A musíme jim říct, že Miguel se dostal do spárů padreho Urbina.“

Sean přistoupil ke svému koni, sáhl do jedné ze sedlových brašen a vytáhl krátkohlavňový revolver ráže 36, který si také zastrčil za šerpu.

„Pověz mi, kolik zbraní vlastně máš?“ zeptala se Teresa.

„Už moc ne,“ odpověděl. „Ale rád se pojistím pro případ nouze. Zůstat v nesprávnou chvíli beze zbraně je ta nejhorší lapálie ze všech.“ Ukázal na juaristy, kteří už nyní byli mnohem dál, a poznamenal: „Abych se vrátil k tomu tvému návrhu: Dám krk na to, že ti muži tam se setkají s Miguelovými lidmi. A Miguelovi důstojníci o nás vědí! Ti by nás oba zavřeli, protože si myslí, že jsme Miguela chtěli oddělat. Pak by začali honit Urbina, ale z toho bychom my moc neměli, protože bychom seděli za mřížemi.“

Teresa pokrčila rameny. „Asi máš pravdu. Ale považuješ to za správné ponechat chudáka Miguela svému osudu?“

„Věděl, do čeho se pouští,“ řekl Sean. „Já jsem ho neprosil, aby jel za námi.“

Teresa pohlédla na východ. Oblak prachu nad Urbinem a jeho pistoleros byl ještě vidět. „Dokážu si představit, co s ním Urbino provede. Nebo Francouzi.“ Pohlédla na Seana a dodala: „To Urbino udělal i se mnou. Jenže já jsem všechny ty nesmysly, ze kterých mě Urbino obviňoval, hned přiznala. Miguel svá vojenská tajemství tak rychle neprozradí.“

„Ty myslíš, že bychom měli něco podniknout?“ Sean si posunul sombrero do týla a vzhlédl k jasné obloze. Přemýšlel. „Na tom něco je. Urbino se vyhnul juaristickému oddílu. Pojede přímo do svého sídla - do Sahuaripy. Tam také odvlečou Miguela. Vsadím se, že budou chtít uzavřít nějaký špinavý obchod s Francouzi.“

Teresa přikývla. Zaleskly se jí oči. „Znám juaristy, kteří se musejí skrývat na panství dona Alcazara. Pomůžou nám.“ Dotkla se Seanova ramene. „Hej, amigo, na Miguelovu hlavu je vypsaná velká odměna! Jak tě znám, tak nechceš jenom Miguela, ale i ty peníze.“

Sean se náhle usmál. „Ty myslíš, že bychom jim měli vydat Miguela, shrábnout ty peníze a potom Miguela zase osvobodit?“

Teresa přikývla.

„To je nemožné,“ řekl Sean.

Teresa s vážnou tváří potěžkala pušku v rukou. „Pro nás ne.“

Sean pokrčil rameny. Vylezl do sedla a pohlédl na sever. „Asi máš pravdu.“ Rozesmál se a dodal: „Ano, asi máš pravdu!“

Pak vyjeli na sever.

+ + + + +

Důstojníci, kteří vešli do malé kanceláře dona Alcazara, se tvářili velmi vážně. Věděli, že pán Sahuaripy po nich bude požadovat nějakou protislužbu. Za to, že jim vydá Orozca.

Proto byli zachmuření, chtěli tak zvýšit svou autoritu. Na uniformách se zlatými třásněmi jim visely řády. Nejstarší z Francouzů měl zlacenou přilbu, šavli a revolver.

„Plukovník Vanne,“ představil se. Nepodal ruku ani donu Alcazarovi ani Urbinovi.

Urbino se opíral o zeď vedle okna a lhostejně pozoroval obraz u vchodu.

Plukovník Vanne pohlédl na důstojníka, jenž stál vedle něj. „Capitaine Tuant z vojenské tajné služby.“ Muž krátce přikývl. Vypadal průměrně, avšak jeho světlemodré oči měly nepřirozeně mrazivý výraz.

Alcazar zůstal sedět za mohutným psacím stolem a řekl: „Pánové, napsal jsem vám své požadavky. Souhlasíte s nimi?“

Capitaine Tuant na něj vrhl ocelový pohled. Ruce v bílých rukavicích měl schované za zády. Lehce se narovnal, když řekl: „Máte ve své moci jednoho důležitého juaristického důstojníka. Víte, že je vaší povinností nám toho muže vydat.“

„Přesto bych upřednostňoval, kdybyste splnili mé podmínky,“ chladně odtušil don, jenž vydržel capitainův pohled.

„Problém je v tom, že podléháte mé vojenské správě,“ namítl plukovník Vanne. „Takže klást si podmínky, je, dejme tomu, poněkud opovážlivé, monsieur!“

„Vy odmítáte s námi vyjednávat?“ otázal se Alcazar a položil své kostnaté prsty na hladkou desku stolu. V jeho vrásčité, vyschlé tváři nyní působily živě pouze jeho oči - ale ten život, který se v nich zračil, byl zlý.

„Žádáme to, co nám náleží,“ odvětil plukovník Vanne. „A máme tam dole na dvoře dostatek vojáků na to, abychom se svého práva v případě potřeby domohli násilím. Jestli toho muže nevydáte, nechám vás okamžitě zatknout. A pak prohledáme celý dům. Nemůže být těžké najít vaše vězení, doně Alcazare.“

„Jste pošetilí,“ řekl s úsměvem Urbino. „To si vážně myslíte, že bychom tak důležitého muže věznili tady? Je v horách, hlídán mými nejlepšími lidmi. Jestli do několika dnů nedostanou zprávu, dají Orozcovi koně a zbraně a nechají ho běžet. Pak brzy dosáhne dalších vítězství, o tom nemám nejmenších pochyb. Sami víte, jak je Orozco nebezpečný.“

Tuant zalapal po dechu. Starý plukovník byl bledý jako stěna. Věděl, že Urbinovo hodnocení situace bylo přesné.

„To je vydírání,“ řekl Vanne. „Za to bych vás měl okamžitě nechat zatknout.“

„Tím svou válku nevyhrajete,“ odtušil don de Alcazar.

Urbino si pohrával s těžkým stříbrným křížem na krku, aniž si dál všímal Francouzů. Ticho v místnosti bylo tísnivé.

„Přivedu sem své lidi,“ chladně řekl capitaine Tuant. Otočil se na podpatku, ale plukovník Vanne jej zadržel. „Počkejte, capitaine. Nemá to smysl.“

Capitaine rozčileně pohlédl na něj, ale potom jen zasalutoval a dál nic neřekl. „Takže - co chcete?“

„Dáte mému mayordomovi Sebastianu Urbinovi k dispozici sto elitních vojáků,“ vypočítával Alcazar. „Já je posílím o třicet svých lidí a deset indiánských zvědů. Otec Urbino pronikne na juaristy zamořené území na jihu a polapí jistou osobu, kterou musím bezpodmínečně dostat do vězení. Většina rebelů přece proti francouzským jednotkám bojuje pravena jihu.“

„To je nanejvýš dobrodružné, pokud se mám vyhnout slovu nezodpovědné,“ vyhrkl plukovník Vanne. „Já tu potřebuju každého muže.

Kromě toho pochybuji o vojenské kvalifikaci vašeho padreho!“

„Jsem si jistý, že mi vaši důstojníci mohou dát cenné podněty.“ Urbino na plukovníka vrhl chladný pohled. „Kromě toho moji zvědové vysoce převyšují ty vaše, co se znalostí terénu týče.“

„Nestálo by za pokus proniknout do týlu nepřítele, zničit jeho zásobovací základny a vypálit jeho vesnice?“ Don Alcazar se chlácholivě usmál. „Pokud páter Urbino splní svůj úkol, nezůstane na tom území jediný juarista.“

Plukovník Vanne si povzdechl. „Mohu vám půjčit dvacet mužů.“

Urbino zavrtěl hlavou. „Sto! Nemám chuť prchat před každým houfem juaristů, u kterého se zrovna skrývá ta čarodějnice! Teď se bude bojovat!“

Capitaine Tuant tiše poznamenal ke svému nadřízenému: „Ten nápad se zničením zásobovacích základen juaristů je dobrý, mon colonel.“

„Pokud mám být zcela upřímný, tak se mi to, že budu muset podpořit vaše pochybné metody trestního stíhání, vůbec nelíbí,“ řekl Vanne hacienderovi. „To upalování čarodějnic musí skončit, doně Alcazare!“

Don chtěl něco energicky namítnout, ale Urbino jej předešel. „Nejde jen o tu čarodějnici, plukovníku. Jde také o muže, který ji doprovází. Možná vám přezdívka El Mercenario něco říká?“

Capitaine tajné služby užasle zvedl obočí. „Jste si jistý, seňore Urbino?“

„O tom není pochyb,“ odvětil padre.

„Bien,“ klidně řekl Vanne. „Dostanete svých sto mužů. Moji důstojníci dostanou příkaz podpořit vaši výpravu a chytit El Mercenaria a jeho družku. Kromě toho budou provádět nezbytné vojenské akce proti juaristům, přičemž vaši lidé budou muset naše vojáky podpořit. Ale velení zůstane v rukou důstojníka, kterému tu jednotku podřídím, monsieur Urbino!“

„Děkuji vám, plukovníku,“ klidným hlasem řekl don Alcazar. „Jakmile sestavíte váš expediční oddíl a předáte jej padremu Urbinovi, dostanete Orozca.“ Vrhl na plukovníka Vannea tvrdý pohled a dodal: „A nezapomeňte na těch dvacet tisíc pesos, které jste vypsal za Orozcovu hlavu.“ „Vy opravdu nezapomenete na nic, že?“ zamumlal Vanne.

„Bohužel jsem k tomu přinucen. Vy nerozumíte vážnosti úkolu, který tu plním.“ Don Alcazar vstal. „Buenos dias, seňores.“

Oba důstojníci jen přikývl a šli ven. Když se ocitli na chodbě, rychle po ní přeběhl sluha. Než zmizel za dveřmi, mávl na něj Urbino.

„Cos tu zapomněl?“ ostrým hlasem se otázal Urbino, který nedůvěřivě pátral po sebemenší známce zrady ve sluhově obličeji.

Sluha byl mladý a zdálo se, že nic neskrývá. Zaraženě pohlédl Urbinovi do obličeje a řekl: „Mám tam přece uklidit, seňore!“ Při tom ukázal do místnosti, na jejímž prahu se zastavil. Urbino stál vedle něj s dlaní položenou na pažbě revolveru. Po chvíli řekl: „Máš pravdu, musí se tu uklidit.“ Mlčky se otočil a vrátil se k donu Alcazarovi.

Z okna Urbino pozoroval, jak vojáci odjíždějí. „Jste si jistý, že nás ti vojáci

nezatknou, jakmile budou mít Orozca?“ zamumlal zachmuřený padre.

Don Alcazar se pobaveně rozesmál. „To si nemohou dovolit. Já jsem zárukou míru v celém kraji. Moji muži drží na uzdě campesinos a juaristické bandity. V mém kraji nejsou žádní juaristé. Francouzi by byli hloupí, kdyby mě zatkli. Pak by se totiž museli o pořádek starat sami. Kromě toho se jim to, co jsme jim navrhli, hodí. Vanne potom může tvrdit, že to všechno byl jeho nápad.“

„Hlavně když najdeme tu čarodějnici,“ řekl Urbino.

+ + + + +

Dusot kopyt se rychle blížil.

Hubený campesino sedící v malé chatě vytáhl zpod stolu dlouhý revolver a přikročil k oknu. Sean Connaught jej s henryovkou v ruce napodobil.

Viděli mladého muže jedoucího na starém koni. Nebyl ozbrojen a měl na sobě ošuntělý oděv. Víc ve svitu měsíce neviděli.

„To je on,“ řekl campesino. „Ignacio je sluha na haciendě. Je to jeden z mála spolehlivých informátorů, které u Alcazara máme.“

Sean přikývl. Ten campesino se jmenoval Pancho Armendarez a byl vůdcem místních rebelů. Juaristé to proti po zuby vyzbrojeným, brutálním zabijákům padreho Urbina neměli lehké. Skoro nikdo se neodvažoval juaristům pomoct. Proto neustále byli v početní nevýhodě vůči Alcazarovým lidem a zaostávali za nimi i v jiných ohledech.

Armendarez se dobře znal s Teresou. Často pomáhala jeho lidem. Měla talent na zjišťování tajných informací.

Nyní však bylo po všem - Teresa Escobarová byla nejhledanější ženou v kraji.

Opatrně otevřela dveře, když Ignacio zaklepal. Mladík na ni pohlédl s úctou a údivem v očích. „Vy jste tady, seňorito?“

„Tady mě Alcazar hledat nebude,“ odvětila Teresa.

Ignacio zavrtěl hlavou. „Ten ksindl vás hledá všude. Je šílený! Občas si přeju, abych tolik nelpěl na životě. Potom bych ho totiž mohl oddělat velice jednoduše, nožem. Bylo by to snadné, seňorito.“

Pancho zavřel dveře a zamumlal: „Nech těch řečí. Nemáme čas. Nesledoval tě nikdo?“

Ignacio zavrtěl hlavou a pohlédl na Seana, který oknem hleděl do temnoty. „Ujistil jsem se o tom, a to nejednou,“ řekl Ignacio. „Myslí si, že jsem se jel do Sahuaripy napít. To také potom udělám. Ten parchant Urbino mě málem odhalil! Naštěstí mě napadla dobrá výmluva.“

„Bueno,“ zabručel Pancho. „Musíš hned dál, kdyby tě náhodou hledali Urbinovi špioni. Cos zjistil o Orozcovi?“

„Zavřeli ho do jedné z Urbinových čarodějnických kobek. Všude jsou jeho pochopové. Urbino celý den běhá po vězení a všechno kontroluje. Francouzům namluvili, že Orozca drží v horách.“

Pancho se hořce zasmál. „Toho by se Urbino nikdy neodvážil. V horách by to byla hračka Orozca osvobodit..“

„Francouzi dají Urbinovi sto elitních vojáků, kteří mu mají pomáhat hledat seňoritu a pustošit zázemí našich jednotek. Včera se znovu setkali a dohodli termín Orozcova vydám.“

Sean se otočil. „Dobrá, amigo. Kdy a kde?“

„Pozítří. Přímo před branou haciendy. Francouzi s sebou budou mít těch sto mužů a 20 tisíc pesos ve zlatě. Urbino jim předá Orozca, hned jak bude mít v rukou výnos o povýšení na coronela záložního vojska. Celé se to má odehrát za východu slunce.“

„Ještě něco dalšího?“ otázal se Sean. Posadil se na rozviklaný stůl uprostřed místnosti a dodal: „Něco, co by nám pomohlo osvobodit Miguela, i když ho bude hlídat více než sto mužů?“

Ignacio vypadal ustaraně. Zavrtěl hlavou. „Bohužel, seňore. Urbino neponechává nic na náhodě. Nechal vykopat zákopy a zbudovat valy. Bojí se útoku Panchových lidí.“

„Jako kdybych mohl s dvaceti muži něco podniknout,“ zavrčel Armendarez.

„Něco jsem slyšel, ale nevím, jestli to pomůže,“ poznamenal Ignacio. „Pro svou akci si Urbino vyžádal povoz plný střeliva a výbušnin. Myslí si, že Francouzi jsou příliš špatně vyzbrojení, protože nemají žádné opakovačky.“

„A tak jim chce dodat aspoň dost munice,“ řekl Sean.

„Nesmějí Orozca dostat do rukou!“ zvolal Ignacio. „Já Urbina znám. Se stovkou vojáků bude páchat masakry, jaké Mexiko ještě nepoznalo!“

„Něco ještě vymyslíme,“ řekl Armendarez. „Děkuju ti, amigo. Teď raději jeď dál. A nenech se chytit.“

Mladík se nejistě usmál. „Pokusím se. Adios.“ Pak rychle odešel. O několik vteřin později uslyšeli, jak odjíždí.

„Je to dobrý muž,“ poznamenal Armendarez. „Modlím se, aby ho Urbino neodhalil.“

„Něco musíme udělat!“ vykřikla Teresa. „Už nejde jen o Miguela! Musíme Urbinovi zabránit vést válku.“

„Měl bych jeden nápad,“ řekl Sean. „Znáš cestu, po které Alcazar dováží munici?“

Pancho na něj nechápavě pohlédl. „Jasně. Alcazar všechny své zásoby včetně střelného prachu přiváží z Hermosilla. Normálně bych využil té šance a přepadl bych některý z jeho transportů, ale teď máme na starosti důležitější věci.“

„Můžeš mi udělat laskavost,“ řekl Sean. „Potom dostaneme Orozca, aniž by někdo přišel k úhoně.“

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se užasle Pancho.

Sean se tajuplně pousmál. „To ještě uvidíš, hombre. To ještě uvidíš.“

+ + + + +

Časně ráno přišli a vyvlekli Miguela z cely. Mnoho dnů strávil v temné kobce bez oken, v níž to páchlo jak v jímce na močůvku.

Miguel očekával, že ho budou mučit, ale nechávali ho na pokoji. Občas mu tam dírou ve dveřích strčili chleba, vodu a kaši. Někdy slyšel křik ostatních vězňů, většinou žen, ale i několika mužů. Jeho nenávist k Alcazarovi a jeho kumpánům narůstala s každým takovýmto zážitkem.

A teď si přišli pro mě, pomyslel si. Teď na tom budu stejně jako ti chudáci, které jsem slyšel.

Dva mohutní muži ho chytili za ruce, dva další mu mířili puškami na záda. Věděli, že Miguel je nebezpečný, a nemínili nic riskovat.

Po úzkých špinavých schodech jej dovlekli nahoru. Oslepil ho sluneční svit. Celou minutu musel mít zavřené oči. Po dlouhém pobytu v temnotě mu dokonce i světlo, které pronikalo přes víčka, vyvolávalo bolest.

Brutálně jej přivlekli k jakési káře. Na kůži cítil teplo slunečních paprsků - a to bylo to jediné příjemné, co tam cítil.

„Chcete mě zastřelit, vy psi?“ otázal se, když ho zvedali na káru. Postrčili ho do ní a kdosi mu dloubl puškou do zad.

„Buď zticha,“ řekl tvrdě jeden z mužů. „Teď pojedeme a jestli se jen pohneš, tak to bez váhání zmáčknu.“

Kára se se skřípěním rozjela.

Když Miguel otevřel oči a mžouravě se rozhlédl, spatřil boty šesti mužů. Tři seděli napravo, tři nalevo od něj. Jeden z nich na něj mířil puškou.

Kára sebou házela. Ostruhy na holínkách jeho strážců se blýskaly. Miguel slyšel dusot koní táhnoucích káru.

Než mohl začít přemýšlet nad tím, co by mohl podniknout, kára zastavila. Kdosi ho zvedl, postavil ho na nohy a vystrčil ven. Ozvalo se výhružné cvaknutí kohoutků zbraní.

Miguel se rozhlédl. Několik tuctů metrů za ním stály budovy haciendy. Všude byli Urbinovi muži, mnozí ozbrojení puškami Volcanic. Stavěly se tam vysoké valy, jež měly haciendu chránit před útokem. V mělkých zákopech stáli střelci, kteří zachmuřeně hleděli na Francouze, kteří stah sto metrů odtud. Dlouhé řady pestrých uniforem a lesknoucích se přileb. V horkém větru se třepotala trikolóra.

Miguel odhadoval, že Francouzů tam bylo skoro sto padesát. Před mužstvem čekali dva důstojníci, jeden starší a jeden mladší. Hrdě seděli v sedlech a pohrdavě hleděli na Urbina a Alcazara.

Několik metrů od Alcazara Miguelovi jeho strážci přikázali, že má stát. Obklopilo ho několik mužů, kteří na něj mířili revolvery. Dívali se na něj s nedůvěrou a nenávistí, jako by byl dravá šelma, která každou chvíli může začít běsnit.

Urbino a Alcazar se bavili, aniž si Miguela všímali. Miguel slyšel, jak Urbino říká: „Ten povoz měl dorazit už včera ráno. To mě zneklidňuje.“

„O to se teď nemůžeme starat. Ale jestli chcete, mohl byste tomu povozu se svou novou jednotkou vyjet naproti. „Alcazar s úsměvem ukázal na Francouze, kteří stáli před nimi.

„To také udělám, jefe,“ řekl odhodlaně Urbino. Otočil se k Miguelovi, který nevěřil vlastním uším. Chvíli přemýšlel nad tím, zda by se na Urbina neměl vrhnout. Kulky jeho pohunků by jej však provrtaly, ještě než by stačil zvednout ruce. Muži, kteří na něj mířili, jen čekali na takovou příležitost. Nenáviděli ho, protože to byl juarista.

Urbino se pousmál, když spatřil výraz Miguelových očí. „Ano, můj milý coroneli,“ řekl Urbino. „Slyšels dobře. Zatímco tvoji lidé táhnou na jih, my zničíme vaše zásobování - ale přirozeně až tehdy, až najdeme tvou sladkou Teresu. Víš, co s ní potom uděláme?“

Miguel měl co dělat, aby se ovládl. Pohlédl kamsi za Urbina, jako by Alcazarova lovce čarodějnic neviděl.

Urbino vylezl na skvostného bílého hřebce, kterého mu přivedl jeden z jeho mužů. Kývl na Francouze a oba důstojníci mu vyjeli naproti pomalu, volným krokem, jako na nějaké přehlídce. Také Urbinův kůň o několik vteřin později vykročil.

Tito tři muži se setkali uprostřed mezi svými jednotkami. Miguel neslyšel, o čem mluví. Viděl jen to, jak starší z obou důstojníků vytahuje svitek papíru na němž visela velká pečeť.

Urbino si jej dlouze a pečlivě četl. Pak jej spokojeně strčil do sedlové brašny v přední části svého sedla.

Teď mě vydají, pomyslel si Miguel. A Francouzi se potom pokusí ze mě dostat všechno, co vím. Nebylo by lepší s tím hned skoncovat? Rychle a bezbolestně?

Je to lepší než mučírna, pomyslel si Miguel.

V tom okamžiku spatřil povoz.

Jel z východu a velmi rychle. Byl to velký, od pohledu těžký povoz, který sebou na nerovné cestě házel jako loď na neklidném moři. Táhlo jej osm mezků. Za povozem se vznášel oblak hnědého prachu.

Něco na tom voze Miguelovi zabránilo napadnout své strážce a tímto posledním projevem odporu ukončit svůj život. Možná to byla skutečnost, že jel tak rychle - nebo že na kozlíku seděl jen jeden muž. V nejistých časech, jaké tenkrát panovaly, by bylo rozumnější jet přinejmenším s jedním ozbrojeným průvodcem, raději však s celou eskortou.

Něco tady nehraje, pomyslel si Miguel.

Urbino nechal klesnout ruku, kterou zvedl. I on si všiml povozu. Otočil se k Miguelovým strážcům a dal jim znamení. Měli čekat.

Francouzi zneklidněli a něco poznamenali. Urbino však ukázal na povoz, který se blížil velkou rychlostí. Zdálo se, že Francouzům vysvětluje, že by bylo lepší Orozca vydat, až povoz projede kolem.

Chce si ten špinavý obchod vychutnat, trpce si pomyslel Miguel. Možná bych mohl uniknout, když jsou všichni tak zaujati tím povozem.

Ten projel kolem Francouzů, pak sjel z cesty a po nerovném terénu se vydal přímo k houfu kolem Miguela a Alcazara.

Urbino chtěl otočit svého koně, aby se mohl vrátit ke svým lidem, ale mladší důstojník náhle na Urbina namířil revolver. Miguel slyšel, že mu hlas přeskakoval zlostí. Obviňoval Urbina z toho, že je chce podvést.

V tom okamžiku zastavil povoz poblíž Miguela. Zvířený prach se rozplynul.

Na kozlíku seděl usmívající se Sean Connaught. Koltem mířil na dona Alcazara.

+ + + + +

Než se mohl kdokoli vzpamatovat z šoku, řekl Sean ostrým, zvučným hlasem: „Jestli se někdo jen hne, dojde ke katastrofě!“

Alcazar nechápavě hleděl do hlavně velkého revolveru. Jeho osobní strážci zvedli pušky a namířili je na Seana, věděli však, co by se stalo jejich jefemu, kdyby vystřelili.

„Možná tento povoz znáte, doně Alcazare!“ zvolal Sean tak, že to všichni mohli slyšet. „To je váš muniční vůz. Je plný výbušnin. Jeden výstřel a všichni vyletíme do vzduchu, amigos!“ Pohlédl do Alcazarovy bledé, propadlé tváře a dodal: „Dělejte, řekněte svým lidem, ať odhodí pušky na zem. Mám ve voze dva muže, kteří všechno vyhodí do vzduchu, jestli mě zastřelíte.“ Sean lehce pohnul svým koltem. „Adelante!“

„Odhoďte zbraně!“ zvolal Alcazar. „Odhoďte je!“

Tucty pušek a koltů dopadly do prachu. Muži se pomalu a nenápadně klidili od muničního vozu.

„Moc hezké,“ řekl uznale Sean. „A teď coronelu Orozcovi rychle sundejte pouta!“ Ani na okamžik nespouštěl Alcazara z očí.

Don přikývl a jeho strážci odemkli Miguelovi želízka. Z druhé strany jel k povozu Urbino a Francouzi. Jeden z obou důstojníků ještě stále držel v ruce kolt.

Miguel sebral několik zbraní a nábojových opasků, načež vylezl na kozlík vedle Seana. Jedním ukořistěným revolverem namířil na Urbina, který k němu přijel až na několik metrů.

„Nic nepodnikejte!“ vykřikl Alcazar na Urbina a oba Francouze. „Povoz je plný výbušnin! Ti bandité všechno vyhodí do vzduchu!“

„Vy jste bandita,“ řekl Miguel, který se chvěl hněvem. „Vy vykořisťujete lidi a vraždíte je, já ne.“ Namířil na Urbina a procedil mezi zuby: „Měl bych tě oddělat, ty proklatý, pokrytecký bastarde!“

„Radši toho nech,“ řekl tiše Sean. „Stačí jeden výstřel a všechno vyletí. Musíme zmizet, amigo!“

Urbino byl bledý. Oči mu žhnuly nenávistí, když vyhrkl: „Já si vás najdu, to vám přísahám! Toto už je příliš!“

„Nedostanou se daleko,“ prorokoval capitaine Tuant, mladší z obou důstojníků. „S tím povozem rozhodně ne.“ Usmál se. To, že poblíž stálo více než sto jeho vojáků, mu očividně dodávalo pocit převahy.

Úsměv mu však zmrzl na rtech, když pohlédl Seanovi do očí.

„Á, mon capitaine, vy přece u sebe něco máte, na co jsem skoro zapomněl,“ řekl El Mercenario zdánlivě lhostejným hlasem a ukázal na dva napěchované kožené vaky, které visely na Tuantově sedle. „Myslím, že to j sou Miguelovy peníze.“

„Sem s nimi,“ řekl Miguel, který druhým revolverem, jehož se chopil, namířil Tuantovi na břicho. Francouz zbledl. Výraz Mexičanových očí mu naháněl husí kůži. Juaristický coronel měl všechny důvody k tomu, aby nenáviděného francouzského špiona zastřelil.

Tuant mu mlčky předal peníze.

Sotva druhý kožený vak dopadl na dno povozu, chopil se Sean biče a práskl jím nad hlavami koní. Povoz sebou trhl a pak stále rychleji odjížděl pryč.

Za ním vypukl naprostý chaos.

+ + + + +

„Udělejte něco!“ vykřikl Alcazar na Urbina. Don se otočil a zařval na své lidi, aby přiběhli k němu a namířili na povoz. Urbino křičel, že mají okamžitě střílet. Vytrhl svou pušku ze sedlového pouzdra, nabil ji a namířil. Povoz už byl dost daleko, takže případný výbuch by Urbinovy muže nemohl ohrozit.

Capitaine Tuant mu sklonil hlaveň jeho volcanicu dolů.

„Zbláznil jste se?“ zavrčel capitaine. „Potřebujeme Orozca živého, vy idiote!“

Urbinova tvář byla sevřena do nenávistné grimasy. S vypětím všech sil překonal náhlý záchvat zloby, přicválal ke svým mužům a zvolal na ně, že nemají střílet, ale nasednout na koně. „Doženeme ty svině!“ křičel Urbino. „A olovem je srazíme z toho proklatého vozu!“

Plukovník Vanne se již vrátil ke svým lidem a chvatně vydával pokyny. Jezdci se zformovali a pomalu vyjeli za povozem.

Urbino a jeho lidé je následovali. Tuant jel vedle Urbina.

„Musíme je obklíčit a postřílet koně v zápřahu,“ radil Tuant Urbinovi. „Dávejte pozorná to, abyste se k tomu povozu příliš nepřiblížili. Jestli vybuchne, tak vznikne ohromná tlaková vlna!“

„Ti ten povoz nevyhodí do vzduchu,“ odsekl Urbino. „Teď ne! Teď už chtějí žít - a proto je dostaneme.“

+ + + + +

Povoz rachotil po úzké cestě zahalený prachem. Miguel Orozco se jednou rukou držel kozlíku a ohlížel se. Sean neustále práskal bičem a hnal mezky hlasitými výkřiky. Povoz nebyl nijak moc naložený a těch osm mezků bylo velmi silných a relativně odpočatých. Takto jel přímo neuvěřitelným tempem k temeni kopce.

„Pronásledují nás!“ vykřikl Miguel.

„Mám pocit, že dokonce i Alcazar se vyšvihl do sedla!“

Kolem nich se míhaly stromy a keře. Povoz se nebezpečně vzepjal a naklonil, když najeli na velký kámen. Málem se převrátil, ale jen málem. Sean tiše zaklel a znovu práskl bičem.

„Blíží se k nám, ti bastardi,“ řekl Miguel. „Ale živé nás nedostanou, že, amigo?“

„To bych zatím neřešil,“ odvětil Sean. Zatáhl za opratě a za brzdovou páku, povoz se skřípěním udělal oblouček a v oblaku zvířeného prachu

se zastavil. Jedno kolo viselo nad výmolem.

Sean seskočil z kozlíku. V pravé ruce držel henryovku, v levé těžký vak plný zlatých mincí.

Miguel jej mlčky následoval s druhým vakem.

Z údolí po cestě cválali Francouzi a Urbinovi pistoleros. Hlavně pušek se na slunci blýskaly. Zdálo se, že ta dlouhá řada jezdců nemá konce.

Sean proběhl houštinou na kraji cesty ke stromům, kam ukryl dva koně. Pověsil kožený vak na sedlo, vyšvihl se na koně a vyjel na cestu.

Když se ocitli u povozu, začali na ně první z jezdců pálit. Byli to francouzští kavaleristé, kteří zbrkle stříleli na vzdálenost několika set metrů. Kulky hvízdaly vzduchem.

Některé z nich protrhávaly plachtu, nebo se zavrtávaly do bočnic povozu či do nákladu.

„Ne,“ vykřikl Miguel a přikrčil se.

Sean se jen zasmál, pobídl svého hřebce ostruhami a projel kolem povozu směrem k údolí na opačné straně. Miguel jej následoval, zatímco povoz, jenž nyní bránil pronásledovatelům ve výhledu na oba uprchlíky, provrtávaly kulky.

„Proč to nevybuchne?“ zvolal Miguel na Seana, když cválali mezi chaloupkami a poli campesinos.

„Ten povoz?“ Sean se opět zasmál. „Myslíš, že jsem vážně tak hloupý, abych do něj naložil střelný prach? To by bylo trochu příliš nebezpečné!“

Miguel na něj chvíli nechápavě hleděl, načež se i on začal smát. „Příliš nebezpečné! Madre de Dios, měl jsem co dělat, abych neměl plné kalhoty!“

„Ten prach ještě můžeme potřebovat, Pancho a já!“ odvětil Sean. Ohlédl se přes rameno a s uspokojením zjistil, že pronásledovatelé zaostávají. Obloukem se vyhnuli povozu v obavách, že ještě exploduje, a navíc neměli tak dobré koně jako Sean a Miguel.

„Ti nevypadají na to, že by to brzy vzdali,“ řekl Miguel. Několikrát se ohlédl přes rameno na jezdce, kteří uháněli za nimi. Mezi poněkud nervózně jedoucími Francouzi se motali Urbinovi pistoleros. Nad svahem se vznášel oblak zvířeného prachu.

„Brzy to budou muset vzdát,“ odvětil Sean. „Dávej pozor.“ Sjel z cesty na úzkou pěšinu, která se vinula ke skalnatému návrší.

„Ty chceš jet arroyem Maria?“ zvolal Miguel.

Sean mlčel. Koncentroval se na to, aby správně vedl koně. Stezka byla úzká a náročná, byla to spíš pěšina pro kozy než něco, co by mohl použít kůň. Nejednou se pod kopyty jeho hnědáka uvolnil kámen, který se potom zřítil do údolí.

S vypětím všech sil dorazili k úzkému bradlu na temeni svahu, které rychle přejeli, až se dostali na místo, kde se cestička rozšiřovala. Vedla do úzké rokle mezi vysokými skalními stěnami. Ano, toto bylo arroyo Maria.

Několik minut jím cválali, až se dostali na planinu.

Na konci arroya Sean zastavil svého hřebce a seskočil ze sedla. Chvíli šel a za několika skalami zůstal stát a škrtl sirkou, která hned zhasla. Zaklel a zkusil to podruhé.

„Co to tam děláš?“ zvolal Miguel. Neklidně hleděl do arroya a čekal, zda neuslyší dusot pronásledovatelů. Zatím však bylo ticho.

Sean neodpověděl. Druhou sirku už zapálil úspěšně a náhle ve skalách vyskočila jiskra, která běžela po kamení, načež zmizela v jedné jeskyňce.

Sean vyskočil, přiběhl ke svému koni a vyšvihl se do sedla. Miguel už byl o několik tuctů metrů dál.

„Trhavina?“ zvolal Mexičan, když se k němu připojil Sean.

„Řekl jsem ti přece, že ten prach můžeme využít lépe,“ odvětil Sean. „Až se ústí arroya zavalí, tak nás těžko budou moct pronásledovat.“

Cvalem zamířili k mese.

Za jejich zády jiskra pomalu běžela ke svému cíli.

+ + + + +

Klapot kopyt se odrážel od skal, když Urbino hnal svého koně bičem vpřed. Jen těsně rameny a koleny míjel ostré výčnělky skal, ale o to se Urbino nestaral. Posedla ho lovecká horečka, která mu zatemnila mozek a nutila ho štvát se za svou kořistí.

Za Urbinem jelo několik jeho lidí, capitaine Tuant, don Alcazar a jednotka francouzské kavalerie. To bylo čelo pronásledovatelů, to byli ti nejrychlejší. Většina zaostala v náročném svahu před arroyem.

Urbina hnala temná předtucha. Arroyo se mu nelíbilo, bál se, že brzy může být pozdě - nevěděl proč, ale bylo mu jasné, že si musí pospíšit.

Proto tak štval svého koně.

Tu se před ním objevil konec rokle. Jasný sluneční svit Urbina bodal do očí. Rozzlobeně zavrčel a znovu koně udeřil bičíkem. Za sebou slyšel výkřiky nějakého muže, který s ním zatím celkem držel krok.

Urbino vyjel z rokle.

Velmi daleko před ním se vznášel obláček prachu.

Ti parchanti, pomyslel si. To musí být satanovi synové, ano, určitě je to tak! Kde by jinak vzali tak rychlé koně?

Rychle se vydal za nimi. Za ním cválali ostatní následujíce černého jezdce na bílém hřebci.

Něco Urbina přinutilo, aby se ohlédl.

Uviděl, jak Alcazar vyjíždí z rokle s několika francouzskými vojáky. A tu se za nimi náhle zvedla země!

K nebi se vznesl sloupec kouře, prachu a kamení vysoký sto metrů. Zemí zatřásl výbuch, načež vše zahalil oblak hustého prachu. Koně a jezdci se káceli k zemi. Urbino ohluchl a jeho kůň se splašil.

V podivném omámení se snažil nespadnout ze sedla a dostat své zvíře opět pod kontrolu.

To mu trvalo několik minut.

Když se bílý hřebec konečně uklidnil, vznášel se hustý prach ještě pořád ve vzduchu. Ústí arroya díky němu nebylo vidět, ale Urbino si byl jist, že tudy už nikdo neprojede.

V písku bezvládně leželo několik mužů a koní. Dva koně a několik vojáků se nejistě sbírali ze země, ostatní zůstali ležet. Urbino ke svému

uspokojení zjistil, že z jeho vlastních lidí jsou všichni v pořádku.

Potom spatřil svého jefeho. Don Alcazar ležel na zemi. Jeho kůň ho shodil. Capitaine Tuant klečel vedle něj. Pak pomalu vstal.

Urbino přijel blíž. Zvuk v uších mu ustal, ale stále byl jakoby omámený. Seskočil ze sedla a poznal, že don Alcazar je mrtvý. Při pádu z koně si zlomil vaz.

Ta čarodějnice, pomyslel si Urbino. To tě zasáhla její kletba, jefe. Měls pravdu - je mocnější, než jsme si mysleli.

Za ním capitaine Tuant svolal své muže a nechal spočítat mrtvé a raněné. Z těch, kteří se dostali z arroya, mu zbylo šestnáct mužů. Urbino měl pět pistoleros.

Tuant pomalu přistoupil k lovci čarodějnic, který ještě stále klečel u mrtvého haciendera. Zdálo se, že Urbino je duchem nepřítomen.

„Máme více než dvacet mužů,“ řekl chladně capitaine. „Ještě pořád jsme schopni s tou pakáží zatočit. Jeďme dál, monsieur Urbino.“

Trvalo několik vteřin, než ta slova pronikla do Urbinova vědomí. Pak se muž v černé sutaně prudce zvedl.

Tuanta polil studený pot, když spatřil tvář lovce čarodějnic. V Urbinových očích bylo něco, co capitainovi nahánělo husí kůži. A to přitom Tuant už viděl i sám provedl hodně ošklivých věcí!

Ten muž je šílený, pomyslel si zděšený Tuant. On se skutečně musel zbláznit!

Urbino měl ve tváři ďábelský výraz a v očích mu plály plameny. Přiběhl ke svému koni, vylezl do sedla a chraplavě a mrazivě se zasmál.

„Jeďme, hombres!“ vykřikl. „Zničme ty zplozence satanovy!“

Pak vyjeli na jih, po stopách Miguela a Seana.

+ + + + +

Bylo to časně odpoledne, když dorazili k chatě, ve které se měl Sean setkat s Teresou a Panchem Armendarezem. Pancho měl s sebou jednoho ze svých mužů. Byl to mladý peon. Nyní už nepracoval pro Alcazara, ale bojoval s juaristy proti němu.

Ten mladý muž, jmenoval se Ricardo, nadšeně mával na Seana a Miguela, když přijížděli do mělkého údolí, v němž chata stála. O několik vteřin později se tam objevila Teresa, opřela pušku o stěnu chaty a rozběhla se k Seanovi.

Miguel se kabonil, když Sean objímal Teresu. Přišel tam Armendarez a zeptal se: „Pronásledují vás?“

„Pravděpodobně ano,“ odvětil Miguel. „Juanitovy nálože vybuchly příliš pozdě. Pár Urbinových zabijáků možná arroyem stačilo projet.“

Sean dodal: „Nikoho jsme neviděli, ale brzy to budeme vědět.“

„Takže musíme rychle jet dál,“ konstatoval Pancho. „Ricardo, přiveď naše koně.“

„Děkuju ti za to, žes mě odtud vytáhl, hombre, „ poznamenal Miguel k Seanovi.

„Není zač,“ řekl Sean. Strčil si doutník do úst a zamyšleně pohlédl Miguelovi do očí. Cosi ve výrazu juaristického coronela se mu nelíbilo.

„Musíme si ale promluvit o Terese,“ podotkl Miguel o poznání vážnějším tónem.

„Madre de Dios,“ rozzlobeně zamumlala Teresa.

Sean si vytáhl doutník z úst a dlouze se na něj zahleděl. „Není o čem mluvit, compadre,“ prohodil a zase si doutník strčil do úst. Potom na Miguela vrhl chladný pohled. „Nemám sebemenší chuť se před tebou ospravedlňovat, Migueli.“

„Jestli znovu vydáš rozkaz k našemu zatčení, tak ho Pancho neprovede, coroneli,“ dodala Teresa.

„To je mužská záležitost,“ procedil Miguel mezi zuby. Vypadal však nejistě.

Sean tichým a rozčileným hlasem řekl: „Migueli, dlužíš mi patnáct set pesos. Právě jsem ti zachránil tu tvou dubovou palici. Myslíš, že mám chuť ti teď provrtat břicho kulkou?“

Pancho, který se předtím vrátil do chaty, nyní zase vyšel ven a užasle pohlédl na oba muže. „Co se děje, amigos?“ otázal se.

Miguel byl bledý. Pohlédl na Teresu, ale ta jen trucovitě zavrtěla hlavou.

„Tereso….“ začal váhavě.

„Jestli ti můžu radit, Migueli,“ řekla, „tak si s Juanitem nezačínej.“ Obrátila se a zamířila k chatě, aby si tam vzala svou pušku.

Od chaty vyšel Ricardo s koňmi. V tom okamžiku třeskly první výstřely.

Miguelův kůň se vzepjal a začal se plašit. Sean se vrhl do písku a vytáhl z opasku oba revolvery. Pancho Armendarez zavrávoral, opřel se zády o zchátralou stěnu chaty a pomalu se po ní sesunul na zem. Užasle hleděl na velkou krvavou skvrnu, která se mu šířila na košili.

Zatímco Ricardo se snažil zvládnout plašící se koně, spatřil Sean střelce. Byli rozmístnění na skalách obklopujících údolí a pálili ránu za ranou. Nad místy, kde leželi, se vznášely obláčky dýmu. Třesk výstřelů se mnohonásobně odrážel od skal, hvízdaly tam kulky.

„Francouzi!“ vykřikl Sean na Miguela. Jedna z kulek srazila Seanovi sombrero z hlavy. Teresa klečela vedle umírajícího Armendareze a mířila puškou na střelce, kteří nebyli ani sto metrů od nich. Zdálo se, že na ni nikdo nestřílí, ačkoli všude jinde to bylo životu nebezpečné.

„Na koně a pryč odtud!“ zvolal na ni Sean. Ani se nepokoušel opětovat palbu. Jeho revolvery by mu na tuto vzdálenost stejně moc nepomohly. A na volném prostranství, na němž se nacházeli, by toho moc nepořídili ani s puškami. Sean se rozběhl k Terese, která vypálila na jednoho z nepřátel. Ira však předběhl Miguel. Ačkoli kolem něj hvízdaly kulky, rozběhl se k děvčeti, chopil se jí a zvedl ji do sedla, do kterého se vzápětí vyhoupl. Teresa ležela na sedle před ním. Miguelův kůň vyrazil cvalem po stezce k průsmyku, který nepřátelé ještě neobsadili.

Mladý Ricardo střílel ze staré brokovnice na Francouze, kteří pomalu postupovali kryti palbou Urbinových mužů.

Sean se vyšvihl do sedla svého hnědáka a zvolal na mladíka: „Zmiz odtud, ty idiote! Proti nim nemáš šanci!“

Ricardo se chopil uzdy jednoho koně, skočil do sedla, ale hned vzápětí jej srazila kulka. Kůň odběhl pryč a Ricardo zůstal bezvládně ležet v prachu.

Sean hnal hnědáka za Miguelem. Coronel už byl téměř v průsmyku, ačkoli kulky se zarývaly do země blízko kopyt jeho koně. Střelci se pokoušeli zasáhnout zvíře. Chtěli Miguela a Teresu živé.

Jedna z kulek narazila do vaku se zlatem, který visel na Seanově sedle. Druhá střela proletěla cípem pláště, jenž vlál za Irem.

Sean zaklel, pobídl koně a vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku.

Když dorazil do průsmyku, zasáhly hřebce současně tři kulky. Jedna z nich Seanovi provrtala pravé stehno.

Nárazy kulek zvíře srazily k zemi. Sean sletěl ze sedla, tvrdě dopadl na suť a pokusil se odplazit od umírajícího koně. To první, co uviděl, byla krev, která mu tryskala z pravé nohy. Nemohl jí pohnout.

Další kulky zasáhly koně a hvízdly těsně nad Seanovou hlavou. Zůstal ležet za mrtvým koněm. Jinde se krýt nemohl.

Miguel se v sedle průsmyku zastavil a udiveně pohlédl na mrtvého koně a zraněného El Mercenaria, jako by nechtěl věřit vlastním očím. Teresa se pokusila seskočit ze sedla, ale Miguel ji držel pevně.

„Zmizte!“ vykřikl Sean. „Já je zdržím! Jeďte, sakra!“

Miguel váhal jen zlomek vteřiny. Tři na jednom koni, to bylo nemožné. Kromě toho Sean nebyl schopen jízdy. Jako zkušený důstojník Miguel věděl, že Ir je ztracen.

„Adios, Juanito!“ zvolal Miguel.

Teresa se bránila, ale Miguel ji se slzami v očích držel. Tak překonali průsmyk. Kolem Seana hvízdaly kulky, ale toho si nevšímal. Zachytil ještě jeden Teresin pohled, než Mexičan s dívkou zmizeli za skalami. Zatnul zuby a nabil svou henryovku. Věděl, že to je jeho poslední boj.

A já se postarám o to, aby byl dobrý, pomyslel si. Teresa potřebuje každý metr náskoku a já jí ho získám.

Položil hlaveň pušky na mrtvého hnědáka a začal střílet.

+ + + + +

Urbinovi trvalo celou hodinu, než El Mercenaria obklíčil.

Když se mu to však podařilo, bylo Seanovi jasné, že je ztracen.

Ležel za koněm a strkal poslední náboje do zásobníku henryovky. Sharpska a oba revolvery ležely vedle něj. Náboje tam ležely naskládané vedle sebe jak krátké doutníky, ale Sean pochyboval o tom, že je ještě použije. Noha ho hrozně bolela, ačkoli si ji pevně stáhl. Cítil, že je s každou minutou slabší.

A věděl, že jeho nepřátelé jsou tucet kroků od něj. Doslova je cítil. Slyšel je, a to nejen když stříleli.

Leželi u cesty i na suťovém svahu. Někteří z nich se ani moc nekryli, ale Sean na ně nemohl střílet. Okamžitě by totiž byl zasažen kulkou, kdyby jen zvedl hlavu z místa za tělem mrtvého koně.

„Nemáš šanci, Ire!“ vykřikl kdosi se silným francouzským přízvukem. Sean odhadoval, že to je capitaine Tuant. „Vzdej se a neprodlužuj své utrpení! Musí ti tam být zatraceně horko!“

Tak si pro mě přijďte, pomyslel si Sean. Neplýtval silami na zbytečné výkřiky. Však jich ještě pár dostanu, řekl si v duchu.

Jako by mu na dálku četli myšlenky, začali ho zběsile ostřelovat. Sean se přikrčil a čekal.

Když palba polevila, objevili se přímo před ním. Tři Francouzi s puškami u boku. Měli nasazené bajonety.

Sean se převalil a několikrát vypálil z henryovky. Jedna kulka narazila do skály vedle něj. Pak ti tři zavrávorali a skáceli se k zemi. Dva z nich ještě žili. Když Sean znovu vystřelil, vycítil za sebou pohyb. Chtěl se otočit, ale v tom se jeho krku dotknul chladný kov nože.

Jeden z Urbinových indiánů se k němu připlížil z druhé strany, zatímco se věnoval Francouzům.

Ten muž šeptal, jako by se bál, že svou oběť příliš vyděsí. „Pusť tu pušku, El Mercenario. Můj jefe by tě rád chtěl živého.“

Sean pustil henryovku na zem.

„Mám ho!“ vykřikl indián.

V tom okamžiku Sean jednal. Pravou rukou chytil indiána za zápěstí. Muž na chvíli zaváhal, a když se konečně rozhodl zaútočit, bylo už pozdě. Sean mu otočil ruku a vší silou mu ji zkroutil. Indián zavrávoral a zakopl o prostřílené sedlo, za nímž Sean ležel. Indián trhl rukou k opasku, sevřel pažbu svého koltu a bleskurychle jej vytáhl.

Sean ale byl o zlomek vteřiny rychlejší. Krátkohlavňová šestatřicítka, kterou měl ještě před chvílí položenou na zemi, dvakrát vypálila. Urbinův zvěd se bezvládně svalil. Potom však Sean spatřil temnou hlaveň jednoho francouzského revolveru. Capitaine Tuant měl přivřené oči. Přiběhl k Seanovi, namířil mu na hlavu a vykřikl: „Zahoď to, nebo je po tobě!“

Sean se unaveně usmál a tiše řekl: „Ty mě potřebuješ živého? Máš smůlu, že já tebe ne.“

Sean i Tuant vystřelili takřka zároveň, ale Seanova kulka capitaina zasáhla přece jen o něco dřív. Francouz se zapotácel a skácel se na zem. Jeho střela trefila Seana do pravé ruky.

O několik vteřin později již u Seana byli Urbinovi lidé.

+ + + + +

Holínky odkoply zbraně, jež ležely na zemi, a několik pušek současně namířilo Seanovi na hlavu. Pistoleros byli rozzlobení, ale ovládli se. Jejich jefe chtěl Ira živého.

Urbino prošel kolem ležícího capitaina, kolem nějž stálo několik ustaraných vojáků. Francouze náhlá ztráta jejich velitele zmátla. Tuant byl jediný důstojník, kterému se podařilo včas dostat z arroya Maria. Urbina to však nezajímalo.

Chladně se usmál, když pohlédl na svého zajatce. Sean si tiskl levou dlaň na ránu na pravém nadloktí. Přemýšlel, zda by nebylo lepší zastřelit sebe místo Tuanta.

Nyní už ale bylo pozdě.

„Takže tys obětoval svůj život pro tu čarodějnici,“ řekl pohrdavě Urbino. „Teď mi rychle řekneš, kde se skrývá, příteli.“

Sean na první pohled viděl, že Urbino byl odhodlán tu informaci z něj dostat za každou cenu. Přesto řekl: „Obávám se, že to budeš muset zjistit bez mé pomoci, hombre.“

Urbino si jej změřil pohledem, načež si sáhl pod sutanu a vytáhl odtud dýku. „Existují prostředky, jak někoho přinutit mluvit. Obzvlášť raněného!“

Jeden z Francouzů přistoupil k Urbinovi a oznámil mu: „Capitaine Tuant je mrtev, monsieur. Průstřel hlavy. Co chcete dělat, monsieur Urbino?“

„Coroneli Urbino,“ chladně ho opravil lovec čarodějnic. „Zapomínáte, že již několik hodin mám důstojnickou hodnost. Shromážděte své lidi a připravte je na odjezd. Do té doby mě nerušte!“ Urbino se otočil k mužům, kteří hlídali Seana. „Pevně ho držte!“

Sean se pokusil bránit, ale pochopitelně neměl sebemenší šanci. Urbinovi mučitelé ho zvedli na nohy a padre mu zašermoval nožem před obličejem.

„S čím začneme?“ tiše se zeptal Urbino. „Nemáme moc času… „Jeho tvář nabyla výrazu děsivé grimasy.

V očích mu plály plameny šílenství. Špička dýky, která se pomalu blížila k Seanově tváři, se lehce chvěla.

Sean se vzepjal, ale Urbinovi muži jej drželi pevně.

Neměl jsem zastřelit Tuanta, ale sebe, pomyslel si Sean.

Čepel už byla hodně blízko.

A tu nůž spadl na zem. Třesk výstřelu se odrážel od skal. Sean pohlédl do Urbinových vytřeštěných očí. Uprostřed čela mu zela malá dírka.

Urbino se zhroutil. Jeho lidé pustili Seana, otočili se a zvedli pušky.

Zaduněla bizonobijka a muž vedle Seana se skácel na zem. Sean se vrhl na něj a chopil se jeho volcanicu.

Nemusel však pušku použít. Ostatní pistoleros utekli. Urbino byl mrtev a oni už neměli důvod tam dál zůstávat v křížové palbě dvou střelců. Přiběhli ke svým koním a odcválali pryč. Francouzští vojáci je následovali, když se kulky začaly zavrtávat do země i v jejich blízkosti. Ani oni už neměli velitele a také je náhlý obrat situace naprosto zaskočil. A neměli chuť stát se dalšími oběťmi tohoto boje.

Sean sklonil ukořistěnou pušku a pomalu se opřel o rozpálenou skálu. Před ním ležel Urbino. Už nebude mučit lidi, pomyslel si Sean.

Po chvíli na Urbinovo tělo padl něčí stín.

Stála tam Teresa. V ruce držela pušku, kterou zastřelila Urbina. Miguel se Seanovou sharpskou slézal ze skal.

Teresa mrtvému věnovala jen letmý pohled. Pustila pušku, otočila se a klekla si k Seanovi. V očích měla slzy, když se jemně dotkla jeho obličeje.

„Už jsem si myslela, že přijdeme pozdě,“ řekla. „Seskočila jsem z Miguelova koně a zeptala se ho, jestli se mám vrátit sama, nebo zda půjde se mnou.“

Miguel, který tam mezitím přišel, se usmál. „Měla u sebe tu zatracenou dvaadvacítku, amigo. Neměl jsem na vybranou.“

Sean se pousmál a pohladil Teresu po vlasech. „Umíš dobře střílet.“

„Ano, to umí,“ přisvědčil Miguel. „Nikdy bych tomu nevěřil, kdybych to neviděl na vlastní oči. A ještě něčemu bych nikdy nevěřil - že ty -však ty víš, amigo.“

Sean přikývl. „Občas se člověk zmýlí, amigo.“

„Ovážeme tě a vyrobíme smyk. S trochou štěstí se zítra dostaneme k chatě toho chudáka Pancha. Vydržíš to do té doby?“ zeptala se Teresa.

„Jistě,“ řekl Sean. „Jistě.“

Byl sužován krutou bolestí, ale přesto měl pocit, že se ještě nikdy necítil tak dobře.