John Kirby

Colorado western 106. Marshal a samuraj

Dva přátelé na Divokém západě. Ona byla šlechtična z Japonska, jejíž rodina byla vyvražděna mocnými nepřáteli. On byl samuraj, neústupný bojovník, který byl zasvěcen smrti a žil jen pro svou paní. I tady na západě Ameriky měli nepřátele, mocné a nemilosrdné. Moc japonských hodnostářů sahala daleko. Když se Jesse setkal s těmi dvěma, začalo nejpodivuhodnější dobrodružství jeho života. Ocitl se na rozhraní mezi dvěma kulturami, mezi psanci a nindži, mezi zradou a ctí.

Jezdci měli zapadající slunce za zády. Údolí pod nimi tonulo v jeho rudých paprscích. Na úzkém hřebeni proti karmínovému nebi se výhružně vypínaly jejich siluety.

V rukou drželi pušky. Mnozí je měli položené na sedlech, jiní si je pažbami opírali o stehna. Chladnýma, ostražitýma očima pozorovali údolí a malou farmu.

Na břehu řeky stál farmář japonského původu a sekal dřevo. Byl to štíhlý muž s krátkými černými vlasy a snědou, větrem ošlehanou tváří. Ve svých obnošených kalhotách a seprané košili se příliš neodlišoval od tisíců jiných farmářů v texaském pohraničí.

Vzhlédl a všiml si odlesku slunce od hlavní pušek. Viděl, že jezdci pobídli koně a cvalem se vydali k jeho farmě. V záři zapadajícího slunce vypadali jako démoni z temnot.

Bandité, zděšeně si pomyslel Akira Togi. Na zlomek vteřiny si vzpomněl na zlé duchy že své vzdálené vlasti. Pak se zase probral.

Ze dveří domu vyšla jeho žena a udiveně pohlédla na muže, kteří cválali k jejich farmě zahaleni zvířeným prachem.

Togi pustil sekeru na zem. „Běž dovnitř!“ vykřikl na svou ženu a vyrazil. V uších mu znělo dunění kopyt. Měl pocit, že k jeho farmě se blíží obrovský smrtící stroj, který chce zničit jeho rodinu i jeho samého.

Žena na něj nechápavě hleděla. Farmář běžel po udusaném dvoře.

„Běž dovnitř!“ vykřikl zoufale. Neodvážil se ohlédnout na jezdce.

Již téměř dorazil ke dveřím, když se do jejich rámu zaryly kulky a vyrvaly z něj dlouhé třísky.

Zároveň ho cosi trefilo do levé nohy. Vykřikl a upadl na zem. Bylo to, jako by tu nohu náhle neměl. Malým údolím u řeky zněly výstřely. Togi sebou trhl, když spatřil fontánky prachu, které vytryskly ze země kousek od něj.

Vtom se rozhostilo ticho.

Farmář se s hekáním převalil na bok a uviděl krev, která prosakovala levou nohavicí nad kolenem. Přesto se mu ulevilo, protože viděl, že svou nohu ještě má. Zdálo se, že jde o hluboký šrám.

Togi však byl příliš rozrušený na to, aby se teď mohl starat o své zranění. Hleděl na jezdce. Zastavili své koně jen několik kroků od něho Měli dobré koně, ale nešetřili je.

Šest mužů v sedlech na sobě mělo zaprášené tmavé oděvy, tmavé pláště a stetsony či městské klobouky s úzkou krempou. Bylo na nich vidět, že ještě před několika dny byli velmi elegantní. Puškami mířili na Akiru Togiho, který bezmocně ležel v prachu. Jejich oči byly chladné jako ocelové hlavně winchestrovek, které drželi v rukou.

„To byly jen varovné výstřely,“ řekl jeden z nich a zkoumavě pohlédl Togimu do tváře. „Abys neutekl dovnitř a neudělal nějakou hloupost. Někteří žlutí dělají hlouposti. Například ti, kvůli kterým jsme tady.“ Byl vysoký a hubený, měl černé vlasy a zákeřné, hnědé oči. V koutku úst měl vyhaslý doutník. V pravé ruce držel těžkou winchestrovku ráže 76, jako by to byla vycházková hůlka. Mířil jí Togimu na břicho.

„Doufám, že chápeš, co tím myslím, Japončíku,“ poznamenal ten muž. „Moc času na to, abys to pochopil, mít nebudeš.“

Togi se ohlédl k domu. Dveře byly otevřené. Nikoho nebylo vidět. Togi věděl, že jeho žena je u dětí. Bylo mu jasné, že se je pokusí chránit, jak jen to půjde. To bylo moudřejší než běžet ven za ním a nechat se od těch bílých lumpů chytit. Togi byl v té chvíli na svou ženu hrdý.

Jezdci nyní namířili na dům. Na okna a dveře, aby mohli okamžitě začít střílet. Byli nervózní. Někoho honili a nevěděli, zda se už v následujícím okamžiku neobjeví v okně či ve dveřích. Pouze jejich hubený boss mířil na Togiho.

„Kdo jste?“ otázal se farmář tichým hlasem. Šok ho již přešel a Togi začínal cítit palčivou bolest. Do šedého prachu prosakovala krev.

„Bojíš se, že jsme tu omylem?“ potutelně se usmál muž. Měl velké, žluté koňské zuby. „Ale abych tě uklidnil - jmenuju se Bob Franklin. Někteří mi říkají Big Bob. Vsadím se, žes to jméno už slyšel.“

„Ne,“ odvětil Togi klidným hlasem. Pohlédl do tváře toho zabijáka a pak na svou nohu. Opatrně si ohmatal ránu. Doufal, že brzy přestane krvácet.

„Nemám rád takové hloupé žerty,“ zavrčel Bob Franklin. „A už vůbec ne z úst nějakého špinavého žlutého. Teď mi pěkně řekneš, kde se skrývá ta ženská. Ta malá, kterou hledáme. Vím, že byla tady.“ Franklin farmáře propaloval pohledem.

Togi mlčel.

„Podívejte se do té chatrče,“ řekl Franklin. „Ale nenechte se obalamutit. Víte, že ta malá má průvodce. A teď dělej!“

„Ne,“ rozrušeným hlasem odvětil farmář. Myslel na ženu a na děti. Jestli se v domě začne střílet…

„Drž hubu!“ zasyčel rozzuřený Franklin.

Jeho druhové seskočili ze sedel a vtrhli do domu.

Akira Togi se pokusil vyskočit. Franklinovu pušku při tom ignoroval. V té chvíli myslel jen na to, jak ochránit svou rodinu před brutálními muži.

Právě se mu povedlo dostat se na nohy, když jej Franklin udeřil pažbou pušky do zad. Togi se skácel na zem.

Z domu se ozval dětský křik a rámus padajícího nábytku. Někdo zaklel, načež padl výstřel.

Potom muži v tmavých pláštích vyvlekli ven farmářovu ženu. Za sukni se jí držely dvě plačící děti. Jeden z Franklinových mužů hodil na zem pušku značky Gallagher. „Chtěla z ní na nás střílet,“ řekl. „Vytrhl jsem jí ji.“

Franklin přikývl. Vrhl na muže posměšný pohled a zavrčel: „Velmi odvážné, Toby. Opravdu!“ Jeho kumpáni se chichotali. Franklin chladně dodal: „Myslím to vážně - dobrá práce! Tu ženu jste ale nenašli? Tu ženu, kterou hledáme.“

„Jenom tady tuto,“ zabručel Toby a ukázal na farmářovu manželku.

Franklin zamyšleně vzhlédl k nebi. Byla tma, teď už stopovat nemohou. Takže se lze v klidu pobavit s těmito dvěma. Beztak jsou to jen žlutí, řekl si Franklin. Nikdo se nebude ptát, co jsem s nimi provedl.

Seskočil ze sedla.

Pohyboval se rychlými, poněkud trhavými kroky jako čáp.

Farmář se pomalu probíral. Pokusil se vstát a sténaje se chytil za pravé rameno.

Franklin do něj dloubl chladnou hlavní pušky. Jeho lidé stáli kolem Togiho a šklebili se na něj. Dva z nich dávali pozor na farmářovu ženu.

„Yuko Takagi,“ řekl Franklin. Hovořil pomalu, aby to japonské jméno vůbec dokázal vyslovit. „Hledám ji. Má u sebe jednoho muže, svého osobního strážce. Vím, že Yuko tu byla. A ty mi teď řekneš, kam jeli.“

Farmář zaklel, ale japonsky, takže Franklin tomu nerozuměl. Togi klečel v prachu a se sevřenými rty hleděl před sebe.

„Tak dost!“ křikl Franklin. „Už mám těch zatracených žluťochů plné zuby! Mluv, ty zatracený bastarde!“ Otočil se a namířil pušku na jedno z dětí. Malá dívenka nechápavě a vyděšeně hleděla do hlavně winchestrovky. Její matku přidržoval mohutný pistolník.

„Nejdřív oddělám tu malou,“ vztekle sykl Franklin. „Pak tvou ženu. A potom toho druhého spratka. A jestli ani pak nepromluvíš, tak si s tebou trošku pohraju.“

„Ne!“ vykřikl farmář a pokusil se vstát. Jeden z mužů v tmavých pláštích ho však brutálně srazil k zemi.

„Až napočítám do tří, sejmu ji a pak je na řadě tvá žena,“ řekl Franklin nyní naprosto tichým hlasem. Hlaveň pušky byla vzdálena jen několik palců od tváře dívenky. „Jedna, dvě…“

„Budu mluvit!“ vykřikl farmář. Franklin počítal velmi rychle. „Všechno vám řeknu, pane Frankline! Ale oddělejte tu pušku, prosím!“

Franklin se zazubil. „No, to už je lepší, můj žlutý příteli, ale myslím, že na to děcko ještě chvíli budu mířit. Možná pak budeš mluvit rychleji.“

Togi k němu vzhlédl vytřeštěnýma očima a řekl: „Přijela sem včera, pane! Se svým samurajem. Dal jsem jim koně a zásoby. Chtěla jet na sever, do hloubi Oklahomy. Tam je tak málo lidí, že si myslí, že tam snáze zmizí. Ale jejich přesný cíl neznám. Opravdu to nevím!“

Farmář hovořil velmi rychle a dobrou angličtinou. Jeho výslovnost byla dokonce lepší než Franklinova. Togi myslel jen na jediné - že Bob Franklin může zabít jeho dítě. A udělal by všechno, aby tomu zabránil, bez ohledu na to, co slíbil Yuko Takagiové. Nemohla po něm přece žádat, aby obětoval svou rodinu!

„Musel jsem jí pomoct!“ zoufale zvolal farmář. „Její otec hodně pomohl mému otci! Byl to v Japonsku mocný muž a nikdy k nám nebyl zlý! Byla to věc rodinné cti, pane Frankline! Nesmíte nás za to trestat.“

Franklin si odplivl do prachu. Noc mu ve tváři vyčarovala hluboké stíny.

Pomalu otočil winchestrovku, až jí namířil do tváře mladého farmáře.

„Tvá rodinná čest mě pranic nezajímá,“ zavrčel. „Osobně proti tobě nic nemám. Ale znám vás, žluté pacholky, moc dobře. Držíte při sobě. Proto Yuko najde střechu nad hlavou všude.“ Franklin si potěžkal pušku v ruce. „Něco jiného by bylo, kdyby se pomáhat jí nevyplácelo. Kdyby každého, kdo by té couře pomohl, stihl krutý trest. To by bylo něco úplně jiného! Rozneslo by se to - a nikdo už by pro ni nepohnul prstem. Co na to říkáš, chlapče?“

Farmář šeptal: „Nechtě mou rodinu naživu, pane Frankline…“ Byl bledý jak stěna.

Franklin se usmál. „Uvidíme,“ prohodil.

Pomalu přiložil prst na spoušť.

V tom okamžiku jeden z Franklinových lidí zařval bolestí. Franklin se bleskově otočil a zvedl pušku.

Mohl střílet, ale to, co uviděl, bylo prostě neuvěřitelné. Proto na okamžik zaváhal.

Farmářova manželka vykřikla. Franklinovi lidé se pokusili zvednout zbraně a navzájem si při tom překáželi.

A pak vypuklo peklo…

+ + + + +

Ona hledaná žena byla v té chvíli jen necelou míli odtud.

Yuko Takagiová stála za vzrostlým keřem a hleděla do údolí. Kdyby ji někdo náhodou pozoroval, jistě by se podivil nad jejími svéráznými šaty. Tato drobná mladá žena na sobě měla prosté tmavé kimono, hedvábnou šerpu a japonské sandály. Tento šat musel v tom kraji vzbuzovat pozornost, jenže Yuko byla na útěku. A nechtěla se zdržovat nošením západního oděvu, který by jí překážel při jízdě nebo při rychlejších pohybech.

Yuko viděla, jak se v třpytu hvězd leskne hladina řeky. Farma v té tmě skoro nebyla vidět. Spatřila však záblesky doprovázené třeskem výstřelů. Chladný noční vítr jí přinesl k uším výkřiky.

Yuko rozhněvaně sevřela rty. Tam dole v údolí byli muži, kteří ji pronásledovali už od jejího příjezdu do Galvestonu. Muži, kteří ji chtěli chytit a předat Larsenovi. A pokud by ji Ken Larsen mohl vydat jejím nepřátelům v Japonsku, otevřela by se mu cesta k tomu, aby se stal nejvýznamnějším mužem v obchodu se zemí vycházejícího slunce.

Yuko Takagiová měla v Japonsku mocné nepřátele. A Ken Larsen, který byl v jejich službách, byl zase mocným nepřítelem v Americe. Yuko věděla, že jeho muži ji budou pronásledovat všude.

A nyní to vypadalo tak, jako by byla v celé té veliké, nepřátelské zemi úplně sama.

„Neměls tam chodit, Toširo,“ tiše zašeptala. Podařilo se jí zadržet slzy. Útěk byl patrně jejím osudem. A možná že Toširovým osudem bylo zemřít té noci. To museli přijmout. Nemělo smysl se proti tomu vzpírat a dostat vlastní duševní rovnováhu do stavu nebezpečného neklidu.

Přesto bylo pro Yuko velmi těžké se s tímto zlým osudem smířit. 6

Toširo Watake ji doprovázel na jejím útěku, zachránil jí život a nesčíslněkrát jí radil a chránil. Byl poslední, kdo jí zůstal věrný, když musela uprchnout z Japonska. Vzali jí dědictví a majetek a teď ji chtěli zabít. Stala se psancem a Toširo Watake stejně tak - protože jí jako bojovník a osobní strážce zůstal věrný.

Yuko slyšela, že přestřelka v údolí skončila. Stále se tam však ozývalo volání mužů. Viděla, jak u břehu řeky vzplály pochodně. U řeky a na dvoře té malé farmy se pohybovaly stíny v kloboucích a tmavých pláštích s puškami a revolvery v rukou.

To znamenalo, že Toširo byl mrtev - že padl, protože chtěl pomoct bezbrannému farmáři.

Yuko a její osobní strážce přijeli na tu farmu, kde bydleli přátelé jejího zavražděného otce. Přijali je tam přátelsky, ale nemohli zůstat dlouho. Na obzoru se rychle objevil oblak prachu, který zvířili jejich pronásledovatelé. Museli prchat dál.

Proto hned odjeli. Pak uslyšeli výstřely na farmě. Toširo ji poprosil, zda by se nemohl vrátit. Chtěl pomoct těm farmářům a chtěl také vyřídit pronásledovatele.

Jenže podle toho, jak to vypadalo, vyřídili pronásledovatelé jeho.

Yuko se dívala, jak se pochodně v údolí zformovaly do krátké řady. Nato pistolníci vyjeli. Po tmě hledali její stopy. Věděli, že Yuko musí být poblíž.

Z hrdla se jí vydral přidušený vzlyk. Otočila se a přispěchala ke svému koni. Trny ji bodaly i přes kimono, ale ona to ignorovala. Vyšvihla se do sedla a kopla koně patami.

Kůň zafrkal a vyrazil do temnoty. Yuko měla v očích slzy. Ještě nikdy v životě se necítila tak osamělá.

+ + + + +

Mezitím se Bob Franklin otočil, zvedl pušku a pokusil se rychle získat přehled o situaci. To, co viděl, ho na krátkou chvíli ohromilo.

Zpoza domu se objevil muž. Zezadu zlikvidoval jednoho z Franklinových lidí, ale další si toho všiml a varovně vykřikl. Nyní všichni zvedli zbraně a namířili je na toho cizince.

Byl to Japonec tak jako farmář u Franklinových nohou. Neměl však na sobě západní šaty, ale tmavé kimono se zesílenými širokými rameny, volné kalhoty a světlé sandály. Šlo o statného muže střední postavy, jehož pohyby prozrazovaly, že to je zkušený bojovník. Za širokou hedvábnou šerpou měl krátký japonský meč. Druhý, delší, mu visel na zádech. Zpoza pravého ramene mu trčela jeho úzká rukojeť.

Byl to Toširo Watake, který tam přišel, aby se postavil svým pronásledovatelům a zachránil farmáře.

Franklin se pokusil vystřelit, jenže Japonec byl rychlý jako stín. Takřka neslyšně přiskočil k nejbližšímu pistolníkovi, jednou rukou mu srazil hlaveň pušky a druhou ho zasáhl tak tvrdě do hrudi, že muž se skácel k zemi.

Než ten zabiják dopadl do prachu, vytáhl samuraj s hrozivým kovovým zvukem dlouhý meč z pochvy. Držel tu dlouhou, lehce zahnutou zbraň obouručně. Franklin viděl, jak se od její čepele odráží měsíční svit. Namířil na něj svou winchestrovku, ale ještě než stačil vystřelit, vypálil z koltu muž, jenž stál mezi ním a Toširem. Japonec uskočil rychleji, než se dalo okem zachytit, a dlouhý meč opsal půlkruh.

Pistolník před Franklinem vykřikl a zhroutil se.

Japonec vyrazil proti Franklinovi. Jeho tvář ve sporém svitu hvězd připomínala masku. Yard dlouhá čepel, ostrá jako břitva, byla smrtící hrozbou.

Franklin vyděšeně vrávoral zpět. Namířil Japonci na hruď, ale než zmáčkl spoušť, zasáhla jeho pušku Toširova noha. Winchestrovka odletěla a kulka, kterou Franklin ještě stačil vypálit, mířila kamsi do nebe.

Franklin spadl na zem, a to mu zachránilo život. Ucítil záchvěv vzduchu, když se čepel mihla místem, kde ještě před chvílí stál.

Na dvoře malé farmy zaduněly výstřely.

Japonec se otočil. Připomínal smrtící temný stín. Vykřikl a ozval se řev dalšího zneškodněného pistolníka. Nikdo si vlastně ani nevšiml rychlé čepele jeho meče.

Franklin tasil kot. Ležel na zemi a chvěl se strachy, ruka se mu však netřásla. Věděl, že toho ďábla musí zastavit. Japonec spěchal k poslednímu muži, který ještě stál na nohou. Pistolník na něj zbrkle vypálil - a utekl.

V tom okamžiku Franklin střelil Toširovi do zad.

Náraz kulky samuraje pootočil. Zavrávoral, ale meč udržel v ruce. Když Franklin vypálil podruhé, vrhl se Japonec na zem a převalil se. Franklin střílel dál, ale byla tma a Toširo se navíc pohyboval rychle jako zajíc. Než Bob Franklin stačil namířit, zmizel za rohem domu.

Franklinovi divoce bušilo srdce. Vstal, vytáhl zpod pláště druhý kolt a přeběhl přes dvůr. Jeden z jeho mužů se rovněž sebral ze země a vydal se za ním. Připojil se k nim též onen hrdina, který před Toširem utekl.

Franklin oběhl roh domu. Předpokládal, že zpoza rohu se na něj vrhne samuraj se smrtícím mečem, jenže Japonec byl na břehu řeky a už se nepohyboval tak rychle jako ještě před několika vteřinami.

„Oddělejte ho!“ křičel rozzuřený Franklin. Zvedl své kolty a vypálil z nich, načež ho napodobili jeho dva kumpáni. Šplouchnutí, s nímž se Toširo skácel do vody, bylo přehlušeno třeskem výstřelů.

Franklin stále držel v rukou kolty. Břeh byl strmý a porostlý trávou a křovinami. Franklin málem uklouzl do vody. Plášť a kalhoty mu rozdíraly trny.

Když se dostal k vodě, rozhlédl se, ale po Toširovi nikde ani stopy. Franklin zatnul zlostí zuby. Rozhlížel se, ale nikde nespatřil sebemenší pohyb, nic nenarušovalo hladkou, černou hladinu.

„Dostali jsme ho,“ řekl jeden z mužů za jeho zády. „Šel ke dnu jak kámen.“

„Drž hubu!“ vyštěkl Franklin. „Běž zpátky a přines louče. Dělej!“ Muž se vrátil s hořícími pochodněmi - a s dalším kumpánem, který si sténaje mnul krk.

„Ten parchant mě dostal zezadu,“ zamumlal ten pistolník. „Neslyšel jsem ho, Bobe - opravdu. Přísahám!“

„Buď rád, že použil pěst a ne tu svou zatracenou šavli,“ zavrčel Franklin. Pokoušel se ve svitu pochodní najít nějaké stopy či pohyb na břehu. „Co je s Joem a s Dickem?“ Vzal si pochodeň a vydal se s ní po břehu. V pravé ruce držel kolt. Nic však nenašel.

„Jsou mrtví,“ řekl muž za ním. „Ten chlap je zabil šavlí. Není na ně pěkný pohled.“

„Stačil mu jeden úder,“ zamumlal rozlícený Franklin a s hrůzou pomyslel na kovový zvuk čepele vytahované z pochvě. „Ten chlap svému řemeslu rozumí, to se mu musí nechat!“

„Je po něm,“ zavrčel jeden z jeho mužů na břehu, podsaditý chlapík s hustým plnovousem. Ukázal loučí

na řeku a dodal: „Trefils ho a potom se utopil. Teď ho už žerou ryby, Bobe.“

„Možná a možná také ne,“ odsekl Franklin. Otočil se a dlouhými kroky vylezl po břehu nahoru. „Určitě to byl osobní strážce té ženy, kterou hledáme. A jestli tu byl on, nemůže být ona daleko.“ Mávl pochodní do kruhu kolem sebe a poznamenal: „Ten chlap přišel ze severu z druhého břehu. Hledejte stopy, krucinál! Když půjdeme po jeho stopách, najdeme i tu ženu. A někde musí být i jeho kůň.“

Stopovat Franklinovi muži uměli dobře.

Po několika minutách už seděli v sedlech svých koní. Voda vysoko stříkala, když se brodili přes řeku. Od hlavní koltů a pušek a odhodlaných očí čtyř mužů se odrážela oranžová zář pochodní. Nepokoušeli se znovu chytit farmářovu rodinu, nebo aspoň farmáře samotného. Během toho krátkého boje Togiové totiž uprchlí.

Pro Boba Franklina však nebyli důležití.

Důležitá byla jenom Yuko Takagiová.

A Franklin tušil, že se s ní ještě této noci setká.

+ + + + +

Za ranních červánků se její kůň zhroutil k zemi.

Yuko vykřikla zděšením. Spadla na kamenitou zem a odskočila pryč dřív, než ji mohlo zvíře zavalit. Trochu jí při tom překážely šaty, ale přesto se jí podařilo vstát. Nechápavě pohlédla na koně, který ležel před ní a oddechoval. Šlápl do nory, skácel se k zemi a už neměl sílu na to, aby se zvedl a šel dál.

Mladá žena pochopila, že její útěk skončil.

Vzhlédla ke slunci, které se před chvílí vyhouplo nad obzor. Už několik hodin nevěděla, kam to vlastně jede. Tuto hroznou, vyprahlou zemi neznala. Zdálo se, že pahorky kolem nebudou mít konce - do všech stran se rozprostírala vyschlá krajina připomínající kamenné moře, kde byla jen velmi sporá, suchomilná vegetace.

Celou noc za sebou viděla pochodně svých pronásledovatelů. Občas zaslechla jejich zvolání či signální výstřel, když narazili na novou stopu. V noci se zvuky nesly daleko. Ticho pouště bylo děsivé.

Yuko prchala bez jakéhokoli plánu. Jela rovnou za nosem v naději, že ty muže setřese. Mohla doufat jen v náhodu. Krajinu, ve které se nacházela, vůbec neznala. A stejně tak málo dokázala číst stopy. Uměla ovšem dobře jezdit, čehož nyní využívala.

Dokud se její kůň nezhroutil.

To je konec, pomyslela si sklíčeně. Nedokázala odtrhnout pohled od zaprášené koňské hlavy a očí, které se bezmocně otáčely směrem k ní.

Jsi na konci stejně tak jako já, řekla si v duchu.

Přesto strhla ze sedla láhev s vodou, otočila se a začala běžet. Do tváře jí svítilo ranní slunce, což bylo po chladu noci celkem příjemné. Yuko však v té krajině pobývala dost dlouho na to, aby věděla, že už za necelou hodinu bude slunce péct.

Brzy pociťovala únavu. Půda byla nerovná a zrádná a její sandály nebyly zrovna nejvhodnější obuví pro běh v poušti. Přes veškeré vypětí se nedostala daleko. Rychle poznala, že moudřejší bude jít. Běh ji pouze vyčerpával a navíc při něm riskovala, že si vykloubí kotník.

Jednou se ohlédla. Její zhroucený kůň zmizel za kopcem, který právě překonala. Nad jeho temenem se vznášel prach, který oznamoval příjezd jezdců.

Srdce jí divoce bušilo. Rozhlížela se po nějakém úkrytu, do kterého by se mohla schovat. Byly tam však jen nízké křoviny a trsy žluté trávy.

K nebi se vznesl malý ptáček. Yuko k němu vzhlédla a na okamžik na všechno zapomněla. Přála si umět létat.

Potom uslyšela jezdce.

Vedli za sebou náhradní koně a Yuko viděla, že jeden z nich patří Toširovi. Takže oni našli jeho koně! To znamenalo, že jim neutekl, že je mrtev!

Yuko zůstala v cizí zemi sama.

Špatné místo pro smrt, pomyslela si. Zmocnil se jí zvláštní klid vyvěrající z vědomí, že se zde naplní její osud. Tady a teď, jiná možnost není.

Dívala se do neholených brutálních tváří jezdců. Jejich tmavé pláště byly šedé od prachu pouště. Bezohledně hnali své koně ostruhami. V ranním slunci se leskly jejich pušky a revolvery.

Už jsou jenom čtyři, pomyslela si. Dva z nich Toširo vyřídil. Podcenil je, ty bílé bastardy.

Yuko cítila, že vánek si pohrává s jejími neučesanými vlasy. Naprosto vyrovnaná a klidná stála v tom šedém, kamenitém údolí, malá, křehká postava v bledě zeleném kimonu.

Jezdci se k ní opatrně blížili. Jejich velkorážní palné zbraně byly namířeny na ni.

Yuko pomalu pohnula rukou směrem k rukojeti v obi, šerpě kimona. Rukojeť krátkého meče byla chladná a hladká. Ten dotek ji potěšil. Byl to kus vlasti.

Yuko věděla, co musí udělat.

Usmívala se, když se jezdci blížili, tupí bílí muži, kteří mysleli jenom na své peníze a na vlastní primitivní zábavu. Muži, kteří měli strach dokonce i před ní, protože zažili, jak umí bojovat její osobní strážce.

Rychlým, odhodlaným pohybem vytáhla krátký meč.

+ + + + +

Na farmě panovalo ticho. Nad dvorem se ještě vznášel prach. Dveře domu a vrata stáje byly otevřené,

ohrada pro koně byla prázdná. U kamenné studny ve dvoře ležela těla dvou mužů v tmavých pláštích.

Za kůlnou dřepěl Akira Togi a pozoroval svou farmu. Zdálo se, že zabijáci jsou už několik hodin pryč. Viděl, že po divoké přestřelce jejich pochodně už dávno zmizely.

Togi nevěděl, na koho ti muži vlastně stříleli a kdo byli ti dva mrtví na dvoře. Jeho jedinou starostí bylo rychle uprchnout i se svou ženou a dětmi - než si jich ti chlapi zase všimnou a dokončí to, co chtěli udělat.

Jeho rodina seděla několik set yardů dál v křovinách na temeni kopce. Sledovali ho. Akira nechtěl, aby se všichni vrátili na farmu. Možná tam ti cizinci nechali jednoho člověka. S tím musel počítat.

Na farmě se však nic nehýbalo.

Togi vstal a přispěchal k mrtvému tělu. Zvedl dlouhohlavňový revolver, který ležel v prachu, opatrně natáhl kohoutek a připlížil se k domu. Nyní aspoň měl zbraň.

Nahlédl oknem dovnitř. Jeho příbytek byl skromně zařízen nízkým japonským nábytkem, který si sám vyrobil. V jednom koutě velké místnosti stál vysoký stůl se dvěma židlemi pro případ, že by přišli bílí hosté.

Togi se málem rozesmál. Teď měli bílé hosty a jaké!

Váhavě překročil práh. Revolver držel v ruce a byl připraven střílet.

Někdo tam byl!

Togi to vycítil zlomek vteřiny předtím, než mu kdosi ocelovým stiskem sevřel zápěstí a vtáhl ho do místnosti. Vykřikl a ztratil rovnováhu. Svalil se na podlahu a jeho ukořistěný kolt skončil v nejvzdálenějším rohu.

Togi každým okamžikem očekával smrtící kulku.

Namísto toho se ozval hrdelní hlas, který japonsky řekl: „Vstaň. Jenom jsem nechtěl, abys na mě vystřelil.“

Togi se převalil na záda a s úlevou pohlédl do chladného obličeje muže, který na něj čekal u dveří.

Byl to samuraj, který u něj odpočíval s mladou ženou!

Teď však už nevypadal jako tvrdý, odhodlaný bojovník. Jeho oděv byl špinavý a roztrhaný, jeho tvář byla velmi bledá. Na krku měl hluboký, krvavý šrám, který mohla způsobit jedině kulka. Skrze roztrhané kimono byl vidět čerstvý obvaz na hrudi. Na tmavých dřevěných pochvách obou mečů lpělo bahno.

„Hned jsem si myslel, že jste to vy,“ zašeptal Togi a uklonil se, ač byl ještě na kolenou. Ten muž byl samuraj a on jen rolník. A zachránil jemu i jeho rodině život. „Viděl jsem, že ti dva muži na dvoře byli zabiti mečem. Ale neodvážil jsem se doufat, že vás ještě uvidím živého, Watakesama!“

„Přestaň mě oslovovat jako šlechtice!“ rozzlobeně odvětil samuraj. Měl hluboký, strach nahánějící hlas. Klekl si k nízkému japonskému stolu u okna, vytáhl své meče zpoza opasku a položil je na stůl. Pak si změřil Togiho pohledem.

„Už nejsme v Japonsku!“ procedil mezi zuby. „Navíc před sebou nemáš ctihodného samuraje, ale směšného hlupáka! Hlupáka, který podcenil těch šest bílých primitivů.“

Togi na něj užasle hleděl. Zdálo se, že ten muž každou chvíli vybuchne zlostí, přes svůj špatný stav - nebo právě proto.

Toširo Watake vytáhl svůj delší meč z pochvy, několikrát jej utřel hadrem a naolejoval jej. Jeho ruce rychle a šikovně pracovaly při tomto zažitém rituálu, zatímco zachmuřeným zrakem pozoroval Togiho.

„Všechny jste nás zachránil,“ řekl farmář. „Nebýt vás, bandité by nás všechny zabili.“

„Musel jsem skočit do řeky, aby mě neprovrtaly kulky,“ řekl samuraj, z něhož čišela nenávist k sobě samému. „A víš ty proč, můj příteli? Protože jsem se zdráhal odkrouhnout několik špinavých padouchů mečem zezadu. Byli ke mně otočeni zády a já si myslel, že bych je mohl zvládnout jen rukama a nohama. Chtěl jsem je ponížit a při tom jsem přišel o všechno! Teprve když začali střílet, jsem sáhl po meči, ale to už bylo pozdě.“

„Všichni Američané umí dobře střílet,“ zamumlal Togi. „Ale to jste nemohl vědět. Palné zbraně jsou nečestné.“

„Jenže se prosadí,“ chladně řekl Toširo. „I v Japonsku. Tam je už nošení mečů zakázáno.“ Začal čistit krátký meč. „Málem mě rozstříleli na kusy,“ řekl. „Skoro jsem se utopil v bahnité řece. A ukradli mi mého koně. Ale já se pomstím! Přijdou o hlavy!“

Samuraj vstal, utřel dřevěné pochvy mečů a dal je na svá místa -kratší meč za šerpu, delší za záda, takže mu rukojeť trčela nad ramenem a on mohl meč bleskově tasit. Bylo to neobvyklé, ale praktičtější, a to i při jízdě, protože meč nemusel strkat za obi.

„Máš koně?“ zeptal se farmáře. Dlouhými kroky přišel ke dveřím a chladnýma očima vzhlédl na jasnou ranní oblohu.

Togi zavrtěl hlavou.

„To jsem si myslel,“ řekl samuraj. „Ti lotři nic nenechali náhodě. Vzali dokonce i tvé koně.“

„Mohu vám nějaké obstarat od sousedů, Watakesan,“ navrhl Togi. „Jste raněný. Nemůžete jít pěšky v této drsné krajině. Slunce by vás zabilo. A jsou tu bandité a divá zvěř. Tato zem je barbarská a bez zákona.“

Toširo si sáhl pod kimono a opatrně si ohmatal pravou stranu hrudi. Franklinova kulka mu způsobila dlouhý šrám a zřejmě i zlomila žebro. Každý krok ho velmi bolel. Plíce však poraněné neměl a stáhnutý obvaz mu držel žebro tam, kde mělo být. Nebo v to aspoň doufal.

„Tvoji sousedé jsou daleko,“ řekl klidným hlasem Toshibo. „A já musím dál. Má paní je v ohrožení. Nesmím tu čekat.“

„Nemůžete ji dohnat!“ zvolal Togi. „Neznáte tuto krajinu.“

Toširo se pousmál. „Poznám ji,“ odvětil chladně a lehce sklonil hlavu. „Hodně štěstí, Togi. Je mi líto, že má paní a já jsme ti způsobili tolik problémů. Možná někdy budeme mít příležitost to odčinit.“ Toširo ukázal ke kopcům. „A teď běž pro svou rodinu. Bandité už jsou dávno pryč.“

Otočil se a vydal se přes dvůr. Měl s sebou jen malý ranec s láhví vody a zásobami, který nesl na zádech vedle meče.

Togi za ním hleděl, jak kráčí podél řeky, zhruba sto yardů od jejího koryta. Toširo Watake kráčel klidně a energicky a nedal na sobě znát své zranění. Byl to samuraj.

Jenže poušť neznáš, i když jsi samuraj, pomyslel si Togi. Neznáš tuto prokletou zem! Doufám, že jsi dost silný - jinak to nepřežiješ…

+ + + + +

Franklin vyděšeně vytřeštil oči.

V ruce Yuko Takagiové se zaleskla čepel ostrá jako břitva. Její tvář byla velmi bledá a v očích měla výraz, který se Bobu Franklinovi vůbec nelíbil.

Franklin měl mladou Japonku předat Larsenovi živou. Nevěděl, proč ji Larsen vlastně chce živou, zaplatil by mu však za ni deset tisíc dolarů. A to někomu, jako byl Bob Franklin, kterého v posledních měsících pronásledovala smůla, stačilo. Kromě toho měl z Larsena respekt.

Nechtěl, aby se něco pokazilo.

Zrovna teď, když už to děvče skoro má v kapse!

Vzpomněl si na ocelový zvuk meče, který ho v noci minul jen o několik coulů. Čepel v ruce té dívky byla sice krátká, kratší než mnohý bowie knife, ale i toto byl japonský meč. Franklin nechtěl, aby jeho lidé ztratili nervy. Minulou noc ztratili dva dobré kumpány - právě díky jednomu takovému japonskému meči.

„Je to jenom nůž,“ zavrčel. „Jestli někdo z vás začne střílet, tak ho tím budu skalpovat.“

Zastavil svého koně zhruba deset yardů před mladou ženou. Klidně držela meč v obou rukou.

„Odlož ten nůž,“ vyzval ji Franklin. Lehce zvedl kolt. „Nemáš šanci. To snad chápeš, malá.“

Žena vzhlédla. Byla naprosto klidná. Cosi v jejím pohledu Franklinovi nahnalo husí kůži. Jako by se dívala skrz něj na něco, co nikdo jiný nemohl vidět. Na něco, co bylo děsivé i překrásné zároveň.

„Vyřiď Larsenovi mé vřelé pozdravy,“ řekla chladným hlasem. A pak udělala něco neuvěřitelného.

Bleskurychle otočila meč, zvedla ho a namířila si jeho ostrou špičku

na hrdlo. Pevně sevřela dlouhou rukojeť, přičemž se jí napnuly svaly na ruce. Celé tělo jí strnulo.

Stále hleděla jakoby skrze Franklina.

Ona se probodne! blesklo mu hlavou.

„Nech toho!“ vykřikl pln obav. „Nechceme tě zabít! Přestaň s tím, děvče!“

Yuko se pousmála. Jednu vteřinu Franklin viděl v jejích mandlových, tmavých očích triumf. Klouby prstů měla bílé, jak pevně svírala rukojeť meče. Stačilo jí jen několik vteřin na to, aby se odhodlala zabít.

Byla samurajkou a věděla, co to znamená zemřít čestně.

Pistolníci bezmocně drželi v rukou kolty a winchestrovky. Franklin byl bledý jako stěna. Viděl, jak jeho deset tisíc dolarů mizí, jak se vsakují do písku spolu s krví té malé Japonky.

„Nech toho, ty malá couro!“ vykřikl. Byl najednou zlostí bez sebe. Pak pobídl koně ostruhami a vyrazil proti Yuko. „Zahoď ten nůž!“ řval.

Jeho kůň cválal k Yuko.

Ta se stále ještě usmívala. Věděla, že přijede příliš pozdě. Franklin viděl, jak se jí ještě jednou napnuly svaly.

Výstřel přišel zcela nečekaně.

Kulka hvízdla kolem ucha koně a kolem Franklinova levého boku. Údolím se nesl třesk výstřelu velkorážní pušky.

Franklinův kůň se vyděšeně vzepjal. Jeho jezdec měl co dělat, aby se udržel v sedle a uklidnil splašené zvíře. Jeho lidé nervózně a zmateně křičeli. Zazněly dva nemířené výstřely.

Franklin pohlédl na Yuko. Její dosavadní klid byl tatam. Chladná čepel meče se stále dotýkala jejího krku, už se jí však třásly ruce. Měla vytřeštěné oči, v nichž se zračil’ strach a zmatek.

Stála před branami smrti, jenže cestu, která se ještě před několika vteřinami zdála být tak zřetelná, už neviděla.

Franklin spatřil obláček kouře nad jedním téměř pět set yardů vzdáleným kopcem. Někdo tam na něj střílel a ten někdo musel mít dobrou zbraň - rozhodně byl dobře ukryt.

A Yuko Takagiová by si probodla hrdlo, kdyby se k ní přiblížil ještě více!

Za této situace existovalo jen jediné řešení a Franklin ho rychle a čistě instinktivně učinil.

„Pryč odtud!“ zavolal. „Jeďte pryč tak rychle, jak to jen jde! Tu ženskou chytíme někdy jindy!“

Otočil koně a cválal pryč. Jeho lidé jej okamžitě následovali. Tady se nedalo nic získat. Zato tam mohli hodně ztratit.

Yuko za nimi užasle hleděla.

Meč jí pomalu vyklouzl z prstů. Cítila, jak se jí podlamují nohy.

Chtěla se posadit, ale už to nedokázala.

Zatočila se jí hlava a upadla do bezvědomí.

+ + + + +

Něco studeného se dotklo její tváře. Nevěděla proč, ale cítila se bezpečně, když se probrala. Někdo ji držel v náručí a utíral jí prach a pot z obličeje.

„Toširo,“ zašeptala. Takže se přece vrátil, aby jí pomohl!

Když otevřela oči, na chvíli skutečně uvěřila, že ten muž je Toširo. Měl černé vlasy a v jeho pohledu bylo něco, co jí připomínalo jejího samuraje.

Jenže ten muž byl zcela evidentně cizinec!

Yuko na něj vyděšeně a zároveň zvědavě pohlédla. Na levé polovině kabátu se mu leskl nějaký odznak a ona pochopila, že před sebou má člověka, který pracuje pro zákon této země.

Muž se na ni usmál. Měl dobrý obličej a nosil knír. „Všechno v pořádku?“ otázal se klidně. Hovořil pomalu, jako by se bál, že by mu nemusela rozumět.

Přikývla. „Já-já myslím, že ano,“ zašeptala. Hovořila anglicky plynně, ale v této situaci jí dělalo potíže najít správná slova. Bylo jí špatně. Už se smířila s tím, že bude muset zemřít. Ta nečekaná záchrana byla pro její nervy přílišná zátěž.

Cizinec jí podepřel ramena a pomohl jí kleknout si. Yuko klečela v písku a zhluboka dýchala. Tato obvyklá, pohodlná poloha jí pomohla situaci zvládnout lépe.

„Jmenuju se Jesse Johnson,“ řekl cizinec klidným hlasem. „Jsem federální marshal pro indiánské teritorium.“ Vrhl na Yuko zkoumavý pohled a dodal: „Za úsvitu jsem uslyšel výstřely a spatřil jsem pochodně. Ti muži na vás měli zálusk, že ano?“

Usmála se.

„Vy pracujete pro zákon této země?“

Jesse přikývl. „Pracuju pro zákon, ano. Tady v Oklahomě žije mnoho indiánů a jejich policie nemá pravomoc zatknout bílé. Proto tu jsou marshalové, aby se tu starali o pořádek…“

„To je skvělé!“ skočila mu do řeči. Doslova zářila štěstím. „Jestli jste muž zákona, pak mi Larsenovi darebáci nemohou nic udělat!“

Jesse se unaveně usmál. Bylo mu zřejmé, že má před sebou někoho, kdo vůbec nezná situaci v Oklahomě. „Tak jednoduché to není,“ poznamenal. „V Oklahomě je příliš málo marshalů. Proto se to tu jenom hemží bandity, kteří se tu cítí v bezpečí. A ti muži, kteří vás pronásledují - těm je jedno, jestli zabijí marshala nebo muže bez hvězdy. Podle toho, jak vypadali, by se nezastavili před ničím.“

Yuko polkla a nic neodpověděla. Spatřila svůj krátký meč a instinktivně po něm sáhla. Ten meč byl cenný a muselo se s ním pečlivě zacházet. Ačkoli se jí chvěly prsty, otřela jeho čepel o rukáv a strčila ji do pochvy. Měla pocit, že udělala

něco definitivního, když si meč zase dala za opasek. Smrt od ní vzdálila své lačné pařáty - aspoň prozatím.

Yuko se snažila nemyslet na to, že do podobné situace se může zase velice brzy dostat. Taková vyhlídka by pro ni v té chvíli již byla příliš náročná na uvažování.

Raději se soustředila na cizince, který trpělivě čekal na odpověď. Zdvořile se uklonila a řekla: „Yuko Takagi!“ Své jméno vyslovila evropským způsobem, to znamená křestní jméno nejdřív. V Japonsku se lidé představovali opačně - jenže ona už nebyla v Japonsku, což si náhle s bolestí v srdci uvědomila. „Zřejmě vás udivuje mé oblečení, ale jen nedávno jsem přistála v Galvestonu a neměla jsem čas se přizpůsobit místním zvyklostem.“

Jesse Johnson vypadal překvapeně. „Pak vás ti muži pronásledují už od přistání?“

„Ano,“ přisvědčila Yuko a nervózně se ohlédla přes rameno. „Doufám, že nejsou někde poblíž. Mohli by vám ublížit. Ti se nezastaví před ničím.“

Jesse Johnson pokrčil rameny. Tato reakce dívce opět připomněla Tošira. Ano, Jesse Johnson v sobě měl cosi z toho samuraje, i když namísto meče nosil u boku velký revolver. Nijak ty bandity nepodceňoval. Věděl, že jsou nebezpeční, ale bylo jasné, že se umí bránit.

„Ti muži zabili mého osobního strážce,“ řekla Yuko a do očí jí vhrkly slzy. Musela vynaložit všechny síly na to, aby se nezhroutila. Vzpomínka na uplynulou noc byla příliš bolestná. „Chtěli mě za každou cenu dostat. Můj kůň si zlomil nohu a oni mě dohonili. Kdybyste se neobjevil, pane Johnsone, byla bych teď - bylo by po všem.“

Jesse Johnson zamyšleně přikývl. Nechtěl teď klást žádné další otázky. Viděl, že mladá Japonka se málem zabila, aby nepadla do rukou těch mužů. Nyní potřebovala klid a bezpečí. Vzpomínka na to, čím prošla, by ji jen uvrhla zpět do zoufalství.

Na otázky ještě byl čas.

„Vypadáte unaveně,“ řekl Jesse. „Měli bychom nalézt nějaké místo, kde byste si mohla odpočinout, slečno Takagi.“ Neunikl mu její údiv nad tím, že si zapamatoval její příjmení a že je dokázal bez problémů vyslovit. „Na ranči mých rodičů vařil kuchař z Japonska. Něco jsem se od něj naučil.“

Yuko přikývla. Pomalu vstala a unaveně zamžourala do horkého dopoledního slunce, načež pohlédla na hezkého, tmavého koně toho cizince, kterého jí muselo seslat samo nebe.

„Můj kůň…“ podotkla. „Nepůjdeme se na něj podívat, jestli ještě žije? Musí být někde tam za tím kopcem.“

Jesse Johnson s vážným výrazem ve tváři přikývl. „Podívám se tam,“ řekl klidným hlasem. Otočil se a chtěl jít ke svému koni, nádhernému vranému hřebci.

„Ne!“ zvolala Yuko, načež ho málem chytila za ruku. Pouze její přísná japonská výchova jí v tom na poslední chvíli zabránila. „Nenechávejte mě tu samotnou, pane Johnsone! Chci jít s vámi.“

Jesse přikývl. Poznal, jak se Japonka bojí. Slyšel to z jejího hlasu. Rád by ji objal a utěšil, ale to by v té chvíli bylo to nejhorší, co by mohl udělat. Byla to žena šlechtického původu, měla tomu odpovídající smysl pro čest a už teď se styděla kvůli tomu, že projevila strach a rozrušení.

„Vstaňte,“ řekl Jesse. Pomohl jí do sedla hřebce a chytil jej za uzdu. Těch pár kroků k nejbližšímu kopci mohl ujít i pěšky. Hned poznal, že to je dobrá jezdkyně.

O starost méně, pomyslel si.

Potom ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku, model 76, a vzal si ji pod paži, zatímco koně s Yuko vedl na jih. Nemohl vědět, co jej čeká za nejbližším kopcem.

+ + + + +

Bob Franklin zachmuřeně pohlédl na západ. Díval se na blížící se jezdce se směsicí radosti a strachu.

Radosti proto, že šlo o jeho muže.

Strachu proto, že s nimi byl a vedl je Ken Larsen.

Jezdci zvířili prach. Jeli rychlým klusem členitým terénem. Franklin viděl, jak se od hlavní jejich zbraní odráží slunce.

Larsen byl blondýn střední postavy s vrásčitým seschlým obličejem. Chladnýma světle modrýma očima upřeně hleděl na Franklina a tři muže vedle něj.

Larsen byl člověk, který Franklina najal.

Franklin chápal, že Japonka nechtěla padnout do jeho rukou. To však jeho přístup k věci změnit nemohlo. Deset tisíc dolarů je deset tisíc dolarů a za pocity si člověk nic nekoupí.

Larsen zastavil svého skvostného ryzáka před Franklinem. Díval se na něj s divokým výrazem v očích, jako by ho chtěl na místě rozsápat.

„Kde je ta žena?“ zeptal se hlasem ostrým jako břitva. Měl vysoký hlas, který se nehodil k jeho zevnějšku.

„Měli jsme ji na dosah ruky,“ vyhrkl Franklin. Nevydržel Larsenův pohled. Občas měl pocit, že Larsen ze všech těch věcí, které viděl při svých obchodních cestách do Orientu, zešílel. „Ten zatracený chlap vyřídil šavlí dva muže, než jsem ho provrtal kulkou.“

„Ten samuraj mě nezajímá,“ odsekl Larsen hlasem chladným jako kus ledu. „Kde je ta žena?“

Franklin se pod Larsenovým pohledem silně potil. „Skoro jsme ji měli - a potom na nás začali střílet. Několik chlapů nás ostřelovalo ze zálohy. Museli jsme se stáhnout, jinak by nás dostali.“

„Co je to za nesmysl?!“ ozva. se Larsen tak nahlas, že Franklina zabolelo v uších. „Kde by ta žena sehnala pomoc - tady, v této poušti? To jste to asi přehnali s whisky!“

Franklin zrudl studem a hněvem. Pravá ruka mu bezděky trhla ke koltu, když vtom ho zasáhl mrazivý pohled Larsenových očí. Polil ho studený pot. Franklin odtáhl ruku z koltu, jako by se o něj popálil.

„Opravdu na nás někdo střílel,“ řekl jeden z jeho kumpánů. Franklin by mu nejradši jednu vrazil, protože se prořekl, že utekli před jedním jediným mužem! Jenže k útěku je nepřiměl jenom ten neznámý střelec.

„Museli jsme zdrhnout,“ prohodil Franklin a vrhl na Larsena rozzuřený pohled. Nemínil se před svými lidmi nechat servávat jako malý kluk. „Ta žena si přiložila ten svůj zatracený nůž ke krku. Probodla by se a ještě by se při tom smála, kdybychom udělali jediný krok. A pak nás začal ostřelovat zákeřný střelec! Mohli jsme ho vyřídit, jenže potom bychom našli jen tělo té coury. A vy ji přece chcete živou, Larsene.“

Franklin se usmíval, ale ve skutečnosti mu moc do smíchu nebylo. Larsen té podivné historce nechtěl věřit. A přitom to byla pravda!

Jenže potom Franklin s úžasem uviděl, že Larsen spokojeně přikývl. „Takže to doslova a do písmene žene na ostří nože,“ zamumlal Larsen. „Klidně by spáchala sebevraždu, jen aby mi unikla. To člověku zalichotí.“ Larsen se náhle divoce rozesmál, ale stejně tak rychle hned utichl. Ostatní, Franklina nevyjímaje, na něj zaraženě hleděli. Nikdo z nich nechápal význam slov, která pronesl.

Povzbuzen Larsenovou zlepšenou náladu Franklin řekl: „Proč ji vůbec chcete živou, pane? Nestačí, když zemře? Proč se za ní štvát, když nemá zemřít?“

„O mě nejde,“ řekl Larsen. „Mně je ta žena lhostejná. Jenže mám přátele v Japonsku, kteří by si s ní rádi promluvili. Dlouze a důkladně, jak to jen jde.“ Při těchto slovech se mu zlověstně zablesklo v očích. Takový rozhovor po Japonsku je asi stejně příjemný jako padnout do rukou hordě páchnoucích Apačů, pomyslel si Franklin.

„Dostanete spoustu peněz, když ji najdete,“ procedil Larsen mezi zuby. „Hledal bych ji sám, kdybych znal tento kraj. Ale vy se tu vyznáte, Frankline. Takže se postarejte o to, abyste ji dopadl. Nebo si pro tento džob najdu někoho lepšího.“

Franklin pokrčil rameny. „Žádný strach, my už ji dostaneme,“ poznamenal. „Není daleko odtud. Stačí jet jen pár mil. Chtěl jsem na vás počkat, pane.“ Ukázal na sever a dodal: „Byli jsme tam za tím hřebenem a právě tam na nás také střílel ten parchant.“

„Ta žena už tam nebude,“ opáčil Larsen. „Jestli měla opravdu nějakého pomocníka, tak bude o to těžší najít její stopy.“ Přivřenýma očima se rozhlédl po rozpálené krajině a poznamenal: „Dosud jsme pracovali ve dvou skupinách. Ztratil jste dva muže. Dám vám dva ze své skupiny. Ale přiveďte mi tu ženu, Frankline! Přece to nemůže být tak těžké!“

„Tentokrát už ji dostaneme,“ odhodlaným hlasem sliboval Franklin.

„Setkáme se za týden ve French City,“ zamumlal Larsen. Stále upřeně hleděl na svahy kopců, jako by za nimi viděl Yuko. „Buď mi tam přivedete tu ženu, nebo si seženu někoho jiného.“

„Už jsem vám řekl, že ji dostaneme,“ odpověděl Franklin a mávl na dva členy Larsenovy skupiny. Všechny ty muže najal on. Larsen vyřizoval své obchody na východě, pokud nebyl zrovna na cestách. V Texasu ani v Oklahomě nikoho neznal. Měl však dost peněz na to, aby si mohl koupit lidi, jako byl Franklin. Lidi, kteří se vyznali v té krajině a kteří by pro pár dolarů udělali všechno. Na sever od Red River takových bylo víc než dost.

„Uvidíme se ve French City,“ obrátil se Franklin na Larsena. Pak otočil svého koně a cvalem se vydal na sever následován pěti muži.

Ještě dlouho cítil v zádech Larsenův pohled.

Věděl, že bude lepší, když tu ženu najde.

+ + + + +

Někdy v průběhu dne Yuko usnula. Seděla před Jessem v sedle vraného hřebce a hlavou se mu opírala o rameno. Jesse před ní držel uzdu.

Hnědá klisna patřící Yuko kráčela se skloněnou hlavou za nimi. Kulhala, ale bez jezdce byla schopna jít za nimi. Bylo jasné, že bude chvíli trvat, než se zotaví, ale Jesse si byl jist, že to zvládne. Kulhala jim naproti, když se na ni jeli podívat.

Jess jel tak rychle, jak si to jen při dvojnásobné zátěži koně mohl dovolit. Vzal vraného hřebce ze stáje teprve před několika dny. Předtím tam dlouho odpočíval. Vraník měl tedy sil na rozdávání.

Jesse však věděl, že pronásledovatelé Yuko mají na každého muže dva koně. Mohli je měnit, a tak bylo jejich tempo vyšší. Jesse nevěřil, že jsou daleko.

Proto zvolil cestu tak, aby jeli po co možná nejtvrdší půdě. A když si myslel, že se to vyplatí, zametal stopy. V takovýchto věcech se vyznal.

Směrem na sever byla krajina stále sušší a nehostinnější. Yuko by tam sama neměla šanci. Pěšky a bez vody by v té vyprahlé prérii byla ztracená.

Jesse jel celý den. Yuko vyčerpaně spala v jeho náručí a jen občas se pohnula.

Jesse přemýšlel o japonské dívce v prapodivném oděvu. On sám vlastně cestoval na jih, chtěl přebrodit Red River a navštívit své rodiče v Texasu. Měl v plánu si na několik týdnů odpočinout. Život federálního marshala byl velmi unavující.

Teď však musel na cestu na jih zapomenout. Nechtěl se zaplést do žádné přestřelky, dokud to děvče bylo s ním. A dal by krk na to, že ti pistolníci na ni číhají na jihu. Pravděpodobně chystají nějakou léčku, překvapivý úder, kterým by se Japonky zmocnili.

Pokud po ní jde tolik lidí, tak to musí mít nějaký důvod, pomyslel si. Jsem zvědavý, co mi řekne, až se probudí.

Probudila se, až když už byla dávno tma.

Zvedla hlavu a zmateně se rozhlédla. Skalnatým údolím, v němž Jesse zastavil svého hřebce, vanul chladný vítr. Klisna znuděně okusovala pár suchých stébel mezi skalami. Zvládla tu dlouhou cestu bez jezdce dobře.

„Kde to jsme?“ zašeptala Yuko. Jesse skrze tenkou látku jejích šatů cítil, jak se chvěje zimou.

„V jednom poměrně pustém koutě,“ odtušil. „Musíme odpočívat, pokud má hřebec vydržet.“ Pomohl jí ze sedla, přišel k hnědce a opatrně jí ohmatal její poraněnou nohu.

„Věděla bych, jak jí pomoct,“ řekla Yuko. „Ale potřebovala bych na to byliny, které tu nejsou.“

„Jen klid,“ odvětil Jesse. „Něco tu mám. To už zvládneme.“

„Tam je nějaká chata!“ zvolala Yuko a ukázala na tmavé obrysy mezi skalami. „Tady někdo žije?“

„Už dlouho ne,“ řekl Jesse Johnson. „Ta chata pomalu chátrá. Moc lidí o ní neví. Objevil jsem ji, když jsem honil bandity.“ Odmlčel se a ze sedlové brašny vytáhl kus látky a hrnek s léčivou mastí.

Yuko přihlížela, jak klisně potírá mastí nohu, načež jí poraněné místo omotal látkou. Váhavě řekla: „Takže vy si myslíte, že se tu potuluje mnoho banditů a že se tu často stává, že někoho zastřelí?“

Jesse s vážným výrazem ve tváři přikývl.

„Ten dojem jsem získala hned při příjezdu,“ zamumlala Yuko. „Sotva jsme se vylodili v Galvestonu, už jsme museli prchat.“

Jesse ukázal na chatu mezi skalami. „Pojďme dovnitř,“ navrhl. Chytil uzdy koní a jal se je vést tím směrem. Yuko zůstala po jeho boku.

„Kdo je ten Larsen, který vás pronásleduje?“ otázal se Jesse jakoby mimochodem. Nechtěl, aby se Yuko cítila jako při výslechu. Mohla by tak totiž zamlčet některé důležité věci.

Yuko se trpce zasmála. „To se nedá tak snadno vysvětlit, pane Johnsone. Pronásleduje mě tolik lidí.“

Opatrně otevřela dveře do staré chaty. Byla tam tma jako v pytli. Chtěla vejít dovnitř, ale Jesse ji zadržel. Mohli tam být hadi nebo škorpioni nebo dokonce nějaká šelma, která se tam skryla. Jesse zapálil sirku.

Až na několik zaprášených a již ztrouchnivělých kusů nábytku chata zela prázdnotou. Na podlaze ležel mrtvý hmyz.

Jesse rozsvítil lampu, jež visela na skobě u dveří. Někdo do ní předtím musel dolít olej.

Yuko byla duchem nepřítomná. Přemýšlela o Jessově otázce a vzpomínala na Japonsko. Ve tváři měla tak beznadějný, smutný výraz, že se Jesse neubránil tomu, aby se utěšitelsky nedotkl jejího ramene. Pohlédla na něj a on cítil, že se chvěje.

„Můj otec byl u nás doma mocný muž,“ řekla tiše. „Měl však nepřátele. Mezi mocnými muži tam často docházelo ke krveprolití. A nepřátelé mého otce měli své důvody, proč ho umlčet. Takže ho zabili, jeho i matku. Nechali naživu jenom mě, protože jsem byla jediné dítě svých rodičů. Chtěli se ode mě dozvědět věci, které by jim pomohly využít vlivu mého otce pro sebe. A chtěli vědět, kde je zlato mého otce. Vlastnil hodně zlata a jiných cenností, které ukryl pro případ nouze. Tento poklad chtěli nepřátelé mé rodiny získat. Chtěli mě přinutit, abych to místo prozradila.“

Yuko upřeně hleděla do mihotavého světla staré lampy. Zdálo se, že tam vidí jiný oheň, oheň, jenž strávil dům její rodiny. V jejích očích se objevil podivný lesk, načež s takřka triumfálním výrazem ve tváři pohlédla na Jesse.

„Chtěli mě mučit - ti darebáci. Ale zůstal mi věrný Watake Toširo, osobní strážce mého otce. Osvobodil mě a uprchl se mnou. Byly nám v patách stovky zabijáků. Museli jsme opustit Japonsko, pokud jsme nechtěli zemřít.“

Jesse přikývl. „A dostali jste se sem. Ale tady vás přece nepronásledují Japonci.“

„Před více než dvaceti lety si americká flotila vynutila otevření Japonska,“ řekla Yuko. „Naše izolace se skončila. A západní obchodníci začali proudit do našich přístavů, aby vydělali velké peníze. Myslím, že Ken Larsen je jedním z nich. Je bohatý a má jistou moc. Domnívám se, že nepřátelé mého otce si ho koupili. Možná mu slíbili, že z jeho obchodního domu udělají největší zahraniční obchodní dům v Japonsku. Nestálo by je to moc ho upřednostnit. Kdyby se však dozvěděli tajemství mého otce a místo, kde jsou schovány jeho poklady, přineslo by jim to nesmírné bohatství.“

Jesse na ni fascinovaně hleděl. Nepředpokládal, že to je až tak vysoká hra. Tady v Oklahomě, mnoho tisíc mil od japonského souostroví však zřejmě měla být dohrána.

„Ten Larsen je vám tedy v patách proto, aby vás dostal zpátky do Japonska,“ řekl Jesse.

„Lidé, kteří zničili mou rodinu, se mě bojí!“ vyhrkla Yuko. „Vědí, že se za několik let můžu vrátit zpátky. A že bych se jim s ukrytými penězi svého otce mohla pomstít! Proto mě chtějí polapit, aby ze mě násilím dostali to tajemství - a aby mě potom zabili.“

„A Larsen vás pronásledoval až sem. Najal lidi, kteří po vás šli už od vašeho připlutí do Texasu.“

Yuko přikývla.

„Vzpomněla jsem si na přátele svého otce, kteří tu žijí,“ zašeptala. „Chtěla jsem se dostat co nejdál od Japonska, abych mohla v klidu vyčkávat a plánovat, abych byla nějakou dobu v bezpečí. Jako dítě jsem se učila anglicky, protože moje rodina byla hodně v kontaktu s cizinci. Také to byl důvod, proč jsem připlula sem - ale asi jsem měla plout do Anglie.“

„Larsen má své lidi určitě i tam,“ zamumlal Jesse. „Buďte ráda, že jste naživu. Pomůžu vám, abyste naživu i zůstala.“ Ukázal na vnitřek chaty a dodal: „Myslím, že bychom si nejdřív měli odpočinout a potom něco vymyslíme. O. K.?“

Yuko přikývla. Usmála se, a to ji učinilo ještě krásnější. Jesse viděl, jak se svými úzkými prsty dotkla meče. Nebylo to tak dávno, co se jím chtěla probodnout.

„Jsem tak zmatená,“ poznamenala pomalu. „Stalo se už tolik strašných věcí a Toširo je - ale na to teď nechci myslet. Možná vám to připadne zvláštní, pane Johnsone, ale - ale teď jsem opravdu ráda, že ještě žiju. Nechci myslet na zlé věci. Chápete?“

Tón jejího hlasu Jessovi připadal povědomý, právě tak jako výraz jejích očí, kterými na něho zamyšleně hleděla.

Jesse měl v sobě něco, co mnoho žen přitahovalo. Obzvlášť v neobvyklých situacích.

„Chci cítit, že žiju, pane Johnsone,“ zašeptala a dotkla se jeho ramene.

Jesse tiše řekl: „Říkej mi Jesse. Prostě jen Jesse.“ I on pocítil kouzlo, které se jich zmocnilo.

Byli to dva lidé, kteří žili nebezpečným životem. Dva lidé, kteří se na chvíli setkali a brzy se zase měli rozejít. To, co mezi nimi vzniklo, bylo něco jako instinktivní souznění duší, vzájemná přitažlivost, které vědomí, že se brzy zase rozejdou, vůbec nevadilo.

„Musím cítit, že žiju, Jesse,“ zašeptala.

Jesse se k ní sklonil a políbil ji, načež ji k sobě přitiskl.

I on chtěl cítit, že žije.

+ + + + +

Ztěžka oddechující Toširo Watake se posadil na balvan. Byl naprosto vyčerpaný a bolel ho hrudník.

Do té doby byl takřka neustále na nohou. Kráčel po stopách mužů Boba Franklina. Odpočíval při tom jen tehdy, když to bylo nezbytné, a téměř při tom nespal.

Nalezl stopy, které mu dodávaly naději: Franklinovi lidé odjeli směrem na západ a přenechali Yuko jednomu jedinému muži. Pokud nepatřil k Franklinovým lidem, pak mezi nimi došlo k boji, tím si byl Toširo jist. Možná to byl samotný Larsen!

Samuraj měl potíž se stopováním tohoto muže a Yuko. Zjednodušilo

se to teprve tehdy, když se u jejich objevily i stopy Franklinových lidí, kteří zjevně kopírovali cestu onoho muže a Yuko. Dospěl k závěru, že tento člověk Franklina poslal pryč, aby mohl něco vyřídit - například aby našel jeho, Tošira! Nyní se tito muži očividně snažili dohnat Yuko a onoho osamělého jezdce.

Toširo putoval celou noc. Krátce před svítáním minul v bezpečné vzdálenosti tábor Franklinových mužů. Noc byla dostatečně jasná na to, aby mohl jít po stopách osmi koní, za táborem však stopy Yuko a jejího průvodce už nalézt nemohl.

Dosud oba jeli takřka přesně na sever. Toširo šel též dlouhou dobu tímto směrem, byl na nohou, dokud nezačalo svítat. Přesto stopy Yuko a jejího záhadného průvodce nenalezl.

Na východě nyní stoupalo slunce.

Toširo se vyčerpán posadil mezi velké rudohnědé skály na úpatí jednoho kopce. Hrudník a rána na krku ho pekelně pálily. Samuraj seděl rovně a koncentroval se na jeden bod mezi kameny. Cítil, jak se jeho dech uklidňuje, načež po nějaké době ustoupily i bolesti.

Zároveň však věděl, že meditace mu nebude stačit. Zen dokázal utlumit bolest a znovu nastolit duševní rovnováhu, jenže Toširo neměl vodu a především koně. Tímto tempem nemůže dlouho běžet, což znamená, že bude muset rychle Yuko najít. Jinak ji nikdy nedostihne.

A musí ji dostihnout dřív, než se to podaří Franklinovi a jeho pěti kumpánům. Toširovi Watakemu neuniklo, že Franklin má ve své skupině dva nové muže. To pro poraněného samuraje znamenalo další ránu. Necítil se dost silný na to, aby si to mohl rozdat s šesti muži, jinak by se pokusil jim ukrást koně. Nechtěl však riskovat. Kdyby ho zabili, klesly by šance Yuko na nulu.

Musí se mu povést dostihnout toho pistolníka, který ji doprovází. Na něho už si troufá.

Vstal a cítil se silný, ačkoli mezi kameny neseděl ani půl hodiny. Dopřál si malý hlt z poloprázdné láhve, než se dlouhými kroky vydal dál. Při každém kroku ho jeho dlouhý meč bil do zad. Svaly na nohou protestovaly bolestí proti novému vypětí.

Netrvalo mu dlouho, než se dostal na temeno kopce. Od jednoho vyschlého keře vyhlédl dolů a málem vykřikl radostí.

V údolí pod kopcem se pásli dva koně!

Jeden z nich patřil Yuko. Byl ve špatném stavu. Toširo jej okamžitě poznal. Ten druhý byl štíhlý silný vraník. Byl přivázán u zchátralé chaty, která se krčila mezi skalami jako odhozená dřevěná bedna.

Toširovi objev vlil novou krev do žil. Byl samuraj, a to znamenalo, že uměl snášet bolesti a odříkání. Především to všaK znamenalo, že uměl bojovat.

Usmál se a dotkl se rukojeti meče nad svým pravým ramenem.

Byl rozhodnut bojovat jako ještě nikdy v životě. A věděl, jak tento boj dopadne.

Zabije muže, který unesl Yuko.

+ + + + +

Franklinovi lidé znechuceně projížděli kamenitou krajinou posetou pahorky. Dívali se na každý kámen, na každý trs trávy na cestě, prohlíželi každý keřík, každý kaktus.

Hledali stopy Yuko a Jesse, ale vypadalo to, že se po nich slehla zem.

V údolí, kde odpočívali, se i ráno držel noční chlad. Mezi skalami se vznášel ranní opar, který se jen pomalu začal rozplývat díky prvním paprskům slunce.

Franklin tiše zaklel.

Malý obtloustlý muž vedle něj poznamenal: „Bobe, ty už nenajdeme! Nový osobní strážce té žluté coury je zkrátka příliš dobrý. Ten ví, jak za sebou nezanechat stopy.“

„Nemluv nesmysly, Lenny,“ rozčileně odsekl Franklin. „Dostaneme je, na to můžeš vzít jed.“ Franklin přestal hledat stopy a raději pohlédl na kamenité kopce na severu. „Zatím jeli pořád jenom na sever. A tam také pojedou i dál.“ Franklin o tom vůbec nebyl přesvědčen, ovšem byla to jediná naděje, kterou měli.

„Doufejme, že to je pravda,“ zabručel Lenny.

Franklin ho ignoroval. „Už se nebudeme zdržovat s hledáním stop, lidi! Zpátky ke koním! Jedeme na sever!“

A tu se ze severovýchodu ozval výstřel, jako by chtěl podpořit jeho rozhodnutí.

„Sakra!“ vyhrkl Lenny.

Franklin otočil hlavu a pohlédl směrem, odkud zazněla ta rána.

Bylo to blízko - zatraceně blízko!

„Dělejte, na co ještě čekáte?“ zvolal Franklin. „Na koně! Jedeme tam! Za chvíli je naše!“

Tak rychle, jak to jen šlo, se rozběhl ke svému koni. Vedle něj se do sedel vyšvihli ostatní.

Franklin věděl, že to je jeho velká šance.

+ + + + +

Yuko do tváře dopadalo mírné ranní světlo pronikající do chatrče oknem. Její černé vlasy ostře kontrastovaly se světlými dekami. Ve spánku měla mladistvé, takřka dětské rysy.

Jesse od ní odpoutal pohled a usmál se, když pomyslel na uplynulou noc. Yuko teď vypadala něžně a křehce. Jen před několika hodinami byla v jeho náručí divokou tygřicí.

Jesse se rozhodl ji nechat ještě půl hodiny spát. Otevřel dvířka rezavých kamen v rohu místnosti a hodil dovnitř suché větve. Rozdělal oheň, zavřel dvířka a chopil se konvice, aby přinesl vodu na kávu.

A tu, když stál u okna, se jej zmocnil zvláštní pocit.

Postavil konvici na kamna a vyhlédl ven.

Měl pocit, že je pozorován.

Na skalách se však nic nehýbalo kromě několik malých ptáků, kteří tam poletovali. Nezdálo se však, že by byli něčím - nebo snad někým -vyrušeni.

Vraník stál u chaty a nervózně poulil oči k východní straně údolí. Tam, několik set yardů od chaty, se hnědá kobyla živila suchými Ušty zaprášeného keře. Jinak v tom směru Jesse nespatřil ani známku života.

Možná hřebce znervóznil nějaký dravec.

Raději klisnu přivedu k chatě, řekl si. Po cestě ke dveřím si připnul revolverový opasek. Bylo to takřka instinktivní preventivní opatření.

Pomalu kráčel tichým údolím. Zvuk jeho holínek a ostruh mu náhle připadal neuvěřitelně hlasitý.

Položil dlaň na pažbu koltu. Čím blíž byl hnědce, tím silnější byl jeho pocit, že tam na něj někdo číhá. Že by ho nepřátelé Yuko dostihli? Přes všechno, co udělal pro to, aby je nemohli vystopovat? Možná teď byli ukryti nahoře na hřebeni a měli ho na mušce.

Nezahlédl však ani odlesk slunce od hlavně pušky, ani hlavu, která by se někde náhle objevila.

Kdyby tu někdo byl, tak by už vystřelil, pomyslel si. Cítil se však stísněně. Přišel ke klisně a chytil ji za uzdu. Kvůli poranění nohy ji nepřivazoval. Předpokládal, že přes noc zůstane v blízkosti jeho hřebce.

V křoví za ním to zašelestilo.

Jesse trhl rukou ke koltu. Chtěl se bleskově otočit, ale jeho instinkt zkušeného bojovníka ho varoval. Bez váhání se vrhl k zemi.

Něco zasvištělo vzduchem. Jesse cítil, že to jen těsně minulo jeho krk. Znělo to velmi nepříjemně, skoro jako máchnutí sekery.

Jesse se převalil, přičemž se téměř nedotkl země. Klisna vyděšeně zařehtala a odskočila.

Jesse držel v ruce kolt.

Mířil přímo na břicho muže, který mu připadal podivně povědomý.

To bylo dáno především oděvem a asijskými rysy toho chlapíka a možná i dlouhým mečem, který držel napůl zvednutý v obou rukou. Ve tváři se mu zračila smrtící odhodlanost.

Díky koltu v Jessově ruce samuraj na chvíli zaváhal. Jesse mohl střílet, ale něco jej zadrželo, takže onen zlomek vteřiny, který získal díky své rychlosti, nechal uplynout.

Vtom Japonec v roztrhaném kimonu bleskově vykopl nohou, trefil Jessův kolt do bubínku a vyrazil mu ho z ruky. Z koltu vyšla rána.

Zároveň se samuraj opět rozmáchl mečem.

Byl děsivě rychlý a Jesse zachránila jenom jeho zkušenost a cvičené tělo.

Vrhl se stranou a přitom Toširovi Watakemu podsekl nohu, takže i on spadl.

Jesse musel uskočit, aby unikl smrtícímu výpadu meče. Samuraj na něj zaútočil ještě během pádu, pak se levou rukou opřel o podlahu a vyskočil jako kočka.

Také Jesse však již stál. V ruce držel těžký nůž bowie. Otevřel ústa, aby něco řekl a zastavil tak Tošira, ale ten mu k tomu nedal šanci. Samuraj vykřikl a zaútočil.

Jesse se vyhnul prvnímu seku tak, že se přikrčil, a druhý jako by zázrakem vykryl svým dlouhým nožem. Tichým údolím zaznělo řinčení oceli o ocel.

V tom okamžiku samuraj vykopl levou nohou a chtěl jí Jesse udeřit do levé poloviny hrudi. Federální marshal instinktivně uhnul. Opět odrazil útok dlouhého meče nožem, a jakmile Japonec máchl do prázdna a na chvíli ztratil rovnováhu, udeřil ho pěstí do brady.

Samuraj se skácel k zemi. Jesse se na něj vrhl a klekl mu na ruku, ve které držel meč. Toširo mu zase vyrazil nůž z ruky. Oba muži se zaklesnuti do sebe váleli po svahu, po kterém Jesse před chvílí přišel. Meč a nůž zůstaly mezi skalami.

Samuraj hekal bolestí, protože se mu ozvalo zlomené žebro. Přesto se mu povedlo odstrčit marshalovy ruce a chytit Jesse za paži. Snažil se mu ji vyvrátit.

Jesse se mu však bleskurychle vysmekl a udeřil překvapeného samuraje do břicha. Toširo odskočil, převalil se a okamžitě vstal. V pravé ruce se mu zaleskla čepel krátkého meče, který si vytáhl zpoza opasku.

Také Jesse už byl na nohou, ale ke svému noži to měl příliš daleko. Bylo mu jasné, že Japonec mu může vmžiku vrazit meč mezi žebra. Jesse neměl žádnou zbraň. A Toširo byl ďábelsky rychlý a uměl zacházet s mečem.

Samuraj na něj upřeně hleděl. Jeho tvář byla poškrábaná a umazaná, vlasy měl slepené, ale v přivřených očích se mu zračil chladný triumf.

„Bojovals dobře, bandito, ale teď zemřeš,“ zašeptal Toširo.

Než mohl Jesse něco říct, samuraj na něj zaútočil.

+ + + + +

Yuko se vyděšeně probrala ze spánku.

Několik vteřin nevěděla, co ji probudilo. Pak třeskl výstřel.

Okamžitě se jí rozbušilo srdce. Viděla, že Jesse zde není. Jeho sedlové brašny a puška byly postavené u dveří.

Larsenovi lidé, pomyslela si. Jsou venku, postřelili ho!

Odhrnula deku, oblékla si kimono a bosá se rozběhla ke dveřím. Krátce pomyslela na to, že by si mohla vzít Jessovu pušku. Se střelnými zbraněmi však neuměla zacházet a s winchestrovkou už vůbec ne. Takže si vzala jen svůj meč a strčila si jej za chvatně uvázané obi, opasek kimona.

Otevřela dveře a rozhlédla se po údolí. Na jeho východní straně spolu bojovali dva muži. Váleli se po svahu. Kolem se vznášel zvířený prach, ale Yuko poznala Jesse.

A o několik vteřin později i toho druhého muže.

„Toširo!“ zvolala. Strnule stála na prahu dveří a nechápavě pozorovala ten nesmyslný boj, který se odehrával jen několik set yardů od ní.

Pak se vzpamatovala a rozběhla se k nim. Musela něco udělat, musela zabránit tomu, aby se ti dva navzájem zabili!

Chtěla na ně zavolat, aby s tím přestali. Už otevřela ústa, aby z plných plic vykřikla.

V tom okamžiku se do údolí přihnali Franklinovi muži.

Díky svému rozrušení je Yuko téměř neslyšela. Náhle se objevili za ní. Údolím znělo dunění okovaných kopyt.

Franklinovi lidé přijeli ze západu. Zarazilo je, když svou kořist spatřili přímo před sebou, ale pak rychle jednali.

„Chyťte ji!“ zařval Franklin, který jel přímo k ní. Věděl, že ji musí chytit a zvednout na koně, nebo srazit k zemi dřív, než bude moci sáhnout po meči.

Yuko se otočila a tu zažila již podruhé během několika málo minut šok. Vůbec ji nenapadlo, že by mohla tasit svůj krátký meč a bojovat s ním. Užasle hleděla do Franklinovy zarostlé, strhané tváře. Hubený bandita v širokém tmavém plášti se k ní řítil jako nějaký hladový netvor.

O chvíli později již do ní vrazil jeho kůň. Náraz jí vyrazil dech a srazil ji k zemi.

Všechno se s ní točilo. Slyšela chraplavé, rozčilené hlasy a viděla kolem sebe temné postavy.

Byla napůl v bezvědomí, ale přesto pochopila, že tentokrát neunikne.

Ani do říše smrti.

+ + + + +

Jessovi bylo jasné, v jak vážné se ocitl situaci.

Viděl Toširovi na očích, že je připraven na všechno. Jesse už nemohl couvnout, protože by se zřítil ze svahu, a Toširo věděl, co musí udělat, aby svému sokovi zabránil v tom, aby uhnul doprava či doleva. Jessovi by to nedovolil jeho dlouhý meč.

Jesse už měl jen jedinou šanci, jedinou, mizivou naději.

Vrhl se vpřed.

Všiml si překvapení v samurajových očích. Čepel meče minula jeho hrdlo o chlup. Jesse mu zvedl ruku a vrazil do něj pravým ramenem. Toširo se skácel na zem a meč mu přitom vypadl z rukou.

Ještě v pádu se však otočil a podsekl Jesse nohou. Marshal ztratil rovnováhu a rovněž upadl, načež se svezl po svahu.

A pak oba uslyšeli jezdce.

Jesse viděl, jak Yuko srazil kůň k zemi. Ze sedel seskočili tři muži, kteří se jí zmocnili. Jesse zaklel, vstal a vrhl ostražitý pohled na Tošira.

Japonec však již neměl myšlenky na to, aby s ním bojoval. Cosi chraplavě vykřikl v rodné řeči, znělo to jako nadávka, bleskově zvedl krátký meč a rozběhl se po svahu, směrem ke svému dlouhému meči.

Franklinovi lidé začali střílet.

Jejich boss poznal samuraje a tušil, že ten druhý muž je oním tajemným zachráncem Yuko. Jesse slyšel, jak vysoký pistolník řve: „Oddělejte je oba! Střílejte!“

Třeskly výstřely z pušek. Mezitím dva muži zvedali Yuko do sedla. Kolem Jesse hvízdaly kulky, které končily svou pouť kdesi ve skalách. V úzkém údolí měla střelba ohlušující účinek.

Jesse se vrhl za velký balvan a chopil se svého koltu. Od balvanu se se zlověstným hvízdáním odrážely kulky. Viděl, že Toširo vyskočil ze svého úkrytu a se sebevražednou odvahou se rozběhl proti pistolníkům. V obou rukou držel meč. Když po něm začali pálit, přikrčil se, dvě vteřiny zůstal krytý za balvanem, načež vyrazil dál, jako by měl co do činění jen s nepřízní počasí.

Franklin a jeho lidé pálili ze svých winchestrovek tak rychle, jak to jen šlo. Jesse viděl, že Yuko sedí v sedle před Franklinem jako omámená.

Ten pohled mu stačil na to, aby jednal. Sevřel pažbu svého koltu a rozběhl se k těm mužům tak jako Toširo.

Zatím byl příliš daleko na to, aby mohl použít kolt.

Kolem něj hvízdaly kulky. Přikrčen kličkoval a snažil se využívat sebemenší možnosti úkrytu.

Cítil, že jeho sokové ztratili nervy. Viděli, že se k nim blíží dva muži, přestože jsou terčem jejich palby. Toto vědomí je zneklidnilo při míření. Navíc jejich koně tančili a ztěžovali jim tak míření ještě víc.

Jesse se vrhl na zem, chytil kolt oběma rukama a začal na ně střílet.

Muž vedle Franklina rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Tři koně vyděšeně odskočili stranou a shodili své jezdce.

Franklin zaklel. Vzpomněl si na dobře mířené kulky, které ho předešlého dne minuly jen o vlas. Věděl, že má co do činění s výtečným střelcem a s odvážným bojovníkem, který neví, co je to strach.

Ale proč vlastně? Tu ženu už přece má!

Franklin si opřel pažbu pušky o rameno a stiskl spoušť.

První kulka zasáhla hnědou klisnu Yuko a na místě ji zabila. Druhá prostřelila měch s vodou, který ležel s Jessovým sedlem u dveří chaty.

„Vezměte toho vraníka s sebou!“ zavolal. „A pryč odtud!“

Jeho lidé ho poslechli velmi rádi. Trvalo jim jen několik vteřin, než otočili koně a odcválali odtud. Jeden z nich vedl za sebou na dlouhé uzdě vraníka.

Franklin několikrát bez míření vypálil směrem k Jessovi a přinutil ho krýt se. Pak se vydal za svými muži. Strčil pušku do sedlového pouzdra a vedl koně jen nohama.

Ruce potřeboval na to, aby pevně držel svázanou Yuko, která seděla před ním. Deset tisíc dolarů, to už je něco, pomyslel si a rozesmál se.

Toho ostrostřelce a samuraje už se nemusí obávat. Musel se pousmát nad tím, jak jednoduché bylo to elegantní řešení, které ho napadlo během několika vteřin.

Bez vody a bez koně byli ti dva vyřízení.

Nemusím se s nimi namáhat, pomyslel si. Poušť to už udělá za mě.

+ + + + +

Jesse viděl, jak muži cválají pryč. Tiše zaklel.

Toširo ležel na břiše na balvanu a ztěžka oddechoval. Nejprve si Jesse myslel, že ho zasáhla jedna z kulek. Potom však poznal, že samuraj je na konci svých sil. Dal do toho boje všechno - a přesto jej prohrál.

Jesse si mlčky nabil kolt a přišel k muži, kterého kulkou srazil ze sedla. Pistolník byl mrtev a jeho koně vzali jeho kumpáni stejně tak jako Jessova vraníka.

U dveří chaty ležel prázdný měch na vodu. Prostřelila jej kulka a jeho drahocenný obsah tak vytekl a vsákl do země.

„Bez některých věcí se žít nedá,“ zamumlal a nasadil si klobouk na hlavu. V chatě měl ještě několik láhví s vodou, ale to vůbec nic neznamenalo. Dobře věděl, proč vůdce těch zabijáků zastřelil hnědou klisnu Yuko.

Jesse za sebou uslyšel šouravé kroky a otočil se. Kolt stále držel v ruce. Neměl chuť na další kolo boje s tím nebezpečným Japoncem.

Toširo Watake na něj trpce hleděl. Jeho tvář zarostlá strništěm byla propadlá a v očích měl výraz naprosté beznaděje. Aspoň že si strčil meče zpátky do pochev.

„Oni - na tebe stříleli?“ otázal se samuraj docela obstojnou angličtinou. „Znamená to snad, žes chtěl Yuko pomoct?“

Jesse si mlčky dal kolt do pouzdra a klidně pohlédl na unaveného bojovníka.

Toširo Watake padl na kolena. Pochopil. Udělal již druhou velkou chybu, chybu, kvůli které se Yuko dostala do rukou svých nepřátel.

Jesse zamyšleně hleděl na západ, tam, kde zmizeli Franklinovi lidé.

„Budeme muset jít pěšky,“ řekl. „Ale jestli jsem tě dobře pochopil, amigo, tak tu dívku chceš osvobodit - tak jako já. Takže se budeme muset snažit.“

Toširo jako by ho neslyšel. Jesse znepokojeně sledoval, jak samuraj zpoza opasku vytahuje svůj krátký meč. Jesse věděl, že v prvé řadě slouží k provedení čestné sebevraždy.

Japonec jej odhodlaně vytáhl z pochvy a chladně pohlédl na jeho čepel, od níž se odráželo slunce. Seděl tam, špičkou meče si mířil na břicho a nehýbal se.

„To nikomu nepomůže,“ řekl Jesse tvrdým hlasem. „A Yuko už vůbec ne. Bylo by hloupé vzdávat se předčasně, můj příteli.“

Zdálo se, že samuraj mu nerozumí. Po chvíli však váhavě zvedl hlavu.

„Tomu ty nerozumíš,“ zašeptal. „Selhal jsem - naprosto jsem selhal. Mám se snad pokoušet prodlužovat svůj směšný život, zatímco má paní bude mou vinou trpět a mou vinou zemře? Je jenom jediné čestné východisko.“ Toširo se krátce zadíval na čepel meče, načež opět pohlédl na Jesse.

„Ty zatracený idiote!“ rozzuřeně zvolal Jesse. „Proč chceš zahodit svůj život? Máme reálnou šanci Yuko zachránit! Chápeš to? Máme reálnou šanci!“

„Bez koní? V této poušti?“ zašeptal samuraj.

„Kdo se tu vyzná lépe než já?“ rozhodně se zeptal Jesse. „Jenže ono je asi jednodušší všechno vzdát.“

Jesse viděl, že Japonci se zajiskřilo v očích. Toširo na něj překvapeně hleděl.

„Já jsem Watake Toširo,“ vyhrkl. „A Watakeové jsou vážená samu-rajská rodina! Nepokoušej se mi navrhovat, abych zanedbal svou povinnost! „

„A já jsem zase Jesse Johnson, „dodal marshal. „A myslím, že už jsme se bili dost dlouho. Ale jestli chceš pokračovat, prosím.“

Samuraj smrtelně vážným tónem odvětil: „Ne, myslím, že to není nutné.“ Pohlédl na mrtvého, který ležel před chatou a jakoby mimochodem řekl: „Bojovals velmi dobře. Kdo tě naučil tak používat ruce a nohy?“

„Jeden přítel z Japonska,“ odvětil klidným hlasem Jesse.

„Myslel jsem si to,“ řekl samuraj. Chvíli hleděl do krajiny. Oteplovalo se.

A pak Toširo Watake ožil. „Měli bychom jít,“ řekl.

„Ne tak rychle,“ opáčil Jesse. „Musíš si trochu odpočinout, jinak nevydržíš. Vypadáš jako mrtvola. A já musím vybrat věci, které si můžeme vzít s sebou.“

Nečekal na Japoncovu odpověď, zašel do chaty a přinesl své sedlové brašny. Vzal i dlouhohlavňovou winchestrovku, model 76, a samozřejmě také láhve s vodou, které jim zbyly.

Samuraj seděl ve stínu chaty a zamyšleně hleděl k západu. Svůj dlouhý meč měl položený na kolenou.

Jesse strčil do láhve, kterou Toširo nosil přivázanou na řemínku na rameni. Nezdálo se, že by v ní měl mnoho vody.

„To je všechna voda, kterou máš?“ zeptal se Jesse.

Toširo takřka neznatelně přikývl. Stále upřeně hleděl před sebe, jako by si chtěl přesně zapamatovat, kam má jít a co má udělat.

Jesse přemýšlel, zda samuraj cestu vydrží. Nešlo teď ani tak o to, aby rychle dostihli Franklina, ale spíš o to, aby se dostali z pouště. Ale to mu Jesse neřekl.

Poskládal věci z chaty na zem a potom pohlédl na mrtvého muže

z Franklinovy bandy. Mlčky odvlekl zastřeleného zabijáka mezi skály a naházel na něj kamení. Věděl, že oba mohou velmi brzy dopadnout stejně.

+ + + + +

„Vysaďte ji na Artova koně!“ zvolal Franklin.

Seskočil ze sedla a strhl Yuko dolů. Stála před ním bosá v horkém písku, byla svázaná a hleděla jakoby skrze ty muže. Nemínila dopřát svým nepřátelům to potěšení, aby ji viděli trpět.

„Teď to odnesl i Art,“ zamumlal Lenny, když dívce pomáhal do sedla. „Měli bychom jet zpátky a oba ty parchanty vyřídit, Bobe.“

„Nemluv nesmysly!“ zavrčel Franklin. Uvolnil svůj podbřišník a hodil sedlo na vraníka. Zvíře se neklidně pohnulo. Nějakou dobu patřilo Jessovi a na Franklinovu přítomnost nebylo zvyklé. Franklin na to krásné zvíře majetnicky pohlédl. Tak nádherní koně byli vzácností.

Otočil se k tlustému Lennymu a řekl: „Proč bychom se měli vracet a riskovat kůži? Jejich posledního koně jsem oddělal a prostřelil jsem jim měch s vodou. Jestli vůbec ještě mají nějakou vodu, tak jí není moc.“ Franklin s úsměvem mávl rukou. Krajina kolem byla vyschlá, plochá a písčitá. Jen občas bylo vidět ostrůvky sporé šedozelené vegetace. Vzduch se tetelil horkem.

„Rozhlédni se kolem!“ pobaveně zvolal Franklin. „Chtěl bys tu jít pěšky? To by bylo drsné, i kdybys měl dost vody. Ale bez vody - to by z tebe za dva dny zbyla sušená švestka!“

Lenny se usmíval. Se svými tlustými lícemi a mezerami v chrupu vypadal jako vzteklý křeček. „Hej, Bobe, na to jsem vůbec nepomyslel! A to tě napadlo během přestřelky?“

Franklin přitáhl podbřišník. Hřebec odtančil stranou a Franklin na něj rozzlobeně zavolal. Pak se obrátil k Lennymu: „Kdy jindy mě to mělo napadnout?“ Očividně mu však tato Lennyho poznámka lichotila. Líbilo se mu, když k němu jeho lidé vzhlíželi a viděli v něm svého vůdce.

Vyšvihl se do sedla hřebce, zvíře nervózně švihlo ocasem a chtělo vyrazit, jenže Franklin ho brutálně zkrotil. S lidmi měl velmi málo trpělivosti. Se zvířaty žádnou.

Všiml si, že ve tváři Yuko se na chvíli objevil výraz chladného pohrdání. Ruce nyní měla spoutané vpředu. Lenny jí podal uzdu Artova koně.

„Co na mě tak hledíš?“zeptal se Franklin a vrhl na ni ocelový pohled. Pěstoval si svou pověst muže úspěšného u žen a snažil se ji neustále potvrzovat - byť jen násilím.

„Jestli s tím koněm budete dál takto zacházet, tak ho nebudete mít dlouho,“ poznamenala tiše. „To zvíře zemře nebo zdivočí.“ Dívala se skrze Franklina, jako by to byl nějaký obzvlášť odporný chuchvalec hlenu.

„Měla by sis spíš dělat starosti o tu svou žlutou kůži,“ odvětil Franklin se zlomyslným šklebem. „Přemýšlím, jestli ten bastard Larsen s tebou chce něco mít - ale jak to tak vypadá, tak se radši zahazuje s pouličními courami.“

Pak se tomuto košilatému vtipu sám zasmál. Nato ovšem velmi rychle zvážněl a přijel na právě zkroceném vraníkovi k ryzákovi, na němž seděla Yuko. Natáhl ruku a pohladil dívku po tváři. Zaklonila hlavu, jako by se jí dotkla nějaká jedovatá ropucha.

„Já bych o tebe ale zájem měl,“ tiše zamumlal Franklin. „Na Asiatku jsi zatraceně hezká. Jsi něco jiného než šlapky v galvestonských bordelech. Možná mi Larsen řekl, že si s tebou můžu dělat, co chci. No, co ty na to? Takového, jako jsem já, jsi ještě určitě neměla.“

Yuko upřeně hleděla před sebe. Chladným hlasem odvětila: „To je pravda. Ještě nikdy jsem nebyla v posteli s tak špinavým a páchnoucím barbarem, jako jste vy!“

Franklinovi kumpáni se rozesmáli, když to slyšeli. Pohled jejich bosse je však zase umlčel. Franklin byl bledý jako stěna.

Po dvou vteřinách se rozesmál. Byl to sice nucený, nejistý smích, ale přesto smích. Nemohl si dovolit ztratit tvář před svými lidmi.

Chytil ji za vlasy a zatřásl její hlavou. Nevypadalo to příliš násilně, dívka přesto sevřela rty bolestí. Víc se z její bledé tváře vyčíst nedalo.

„Já tě dostanu, kotě,“ sykl Franklin, jenž se snažil vypadat pobaveně. Z očí mu však sršely blesky. „Ještě o to budeš prosit.“

Pak ji pustil, pobídl hřebce ostruhami a cvalem vyrazil vpřed.

„Jedeme, vy kůže líné!“ zavolal na své muže. „Jedeme do French City, máme tam důležitou schůzku!“

Nezmínil Larsenovo jméno. Právě s Kenem Larsenem se měl setkat ve French City a předat mu mladou Japonku.

Strach z Larsenova hněvu bylo to jediné, co Franklinovi bránilo v tom, aby Yuko na místě znásilnil.

Srdce mu divoce bušilo, oči měl přivřené a jiskřilo se mu v nich.

Co není, může být, pomyslel si.

+ + + + +

Slunce nemilosrdně spalovalo oba muže. Seděli na písčitém hřebeni vedle hlubokých stop Franklinových jezdců. Toširo měl na hlavě klobouk, který vzal pistolníkovi, jenž zahynul při přestřelce u chaty.

Oba seděli v tom horkém písku takřka bez hnutí. Široko daleko ani ‘náznak stínu. Bylo poledne a pochod v tomto vedru by znamenal neskutečné utrpení. Museli počkat, až Duae poněkud chladněji.

Toširův obličej, skrytý ve stínu klobouku, byl bledý. Bolela ho hruď a nohy. Své sandály už téměř prodral, jeho světlé ponožky byly už dávno roztrhané a špinavé.

Půl hodiny seděl na rozpáleném písku, načež pomalu sáhl po láhvi s vodou.

Jesse váhavě zavrtěl hlavou. „Počkej, jestli můžeš,“ řekl. „Přes den to okamžitě vypotíš. Nemělo by to smysl.“

Samuraj přikývl a pustil láhev. „Musíme jít dál!“ řekl unaveným hlasem.

Jesse opět zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zeptal se ho Toširo.

„Vedro za hodinu za dvě poleví. Kdybychom teď šli dál, nedostali bychom se daleko, slunce a vypětí by nás vyčerpaly. Večer bychom byli vyřízení.“

Samuraj netrpělivě sevřel rty, ale neodporoval mu. Upřeně hleděl před sebe do horkého písku.

Jesse pomalu řekl: „Kdosi mi jednou řekl, že trpělivost jev Japonsku považována za jednu z největších ctností.“

„Trpělivost je důležitá, ale váhání je slabost,“ odtušil samuraj. „Bušidó vyžaduje, aby bojovník zcela podřídil svůj život službě svému pánovi. Nesmím na sebe brát žádné ohledy. Musím dostat svou paní z rukou těch proklatých banditů!“

„Bušidó?“ zeptal se Jesse.

„To je něco jako cesta bojovníka,“ odvětil Toširo. „Já jsem buši, tedy bojovník, a přemýšlím, jestli tu teď nesedím a neváhám ze slabosti, namísto abych vstal a jednoduše šel dál. Přemýšlím, jestli ještě mám toho správného ducha, kterého vyžaduje bušidó.“

Jesse se ušklíbl. Ústa a rty měl vyschlé. Stálo ho to hodně přemáhání, aby nesáhl po plechové láhvi, jež ležela po jeho boku, a nevypil poslední vodu.

„Tak běž, když chceš,“ řekl. „Za pár hodin tě slunce vyřídí a pak bude s tvým bušidó konec. Potom už se nebudeš muset ptát, zda máš jít dál, protože už prostě a jednoduše nebudeš moct jít dál.“

Pak si samuraje změřil pohledem. Nic neřekl, ale Japonec vypadal velmi špatně. Byl zázrak, že ještě vůbec dokázal stát na nohou - ale odněkud bral síly na to, aby mohl jít dál, neochvějně a cílevědomě.

„Já ti - chci věřit,“ váhavě řekl Toširo. „Ale možná jsi jen méně ochotný riskovat než já. Koneckonců mou paní skoro neznáš.“

„Znám ji lépe, než si myslíš,“ odvětil Jesse. Tón jeho hlasu samuraje přiměl, aby na něj pohlédl. Jeho úzké, tmavé oči si pečlivě studovaly Jessovu tvář. V tom pohledu bylo něco, co se Jessovi vůbec nelíbilo. Krátkou chvíli se Toširo tvářil tak, jako by chtěl tasit meč a seknout. Potom však ty jiskry zmizely za chladnou maskou.

„Rozumím,“ řekl samuraj. „To určité věci mění.“ Naklonil hlavu a dodal: „Prosím tě o prominutí, že jsem zpochybňoval tvou odvahu.“ Vrhl na Jesse pronikavý pohled a poznamenal: „Ale jsem samuraj. Tomu nemůže někdo, kdo sám není buši, rozumět.“

„To je možné,“ podotkl Jesse. „Ale já jsem si přísahal, že ty lumpy chytím a předám soudci. Nepřipustím, aby Yuko unesli a odvlekli k jejím katům. O to nemusíš mít obavy.“ Jesse krátce vzhlédl k nebi. „Jenže pokud ji chceme dostihnout, musíme přežít. Říkal jsem ti, že znám nejbližší studánku. Franklin jel právě tam. Nebude nic riskovat.“ Jesse ukázal na stopy v písku. „Je vidět, že nemůžou jet příliš rychle. Cítí se v bezpečí. Myslí si, že tady nepřežijeme.“ Jesse na samuraje významně pohlédl, když dodal: „Takže se musíme postarat o to, aby se zmýlili.“

Toširo přikývl. Jesse však zřetelně viděl, že o tom není přesvědčený. Toširo byl odhodlán k čemukoli.

Bylo ovšem možné, že tím dosáhne pouze jediného. Vlastní záhuby.

+ + + + +

Yuko s nechutí chroupala kousek vyschlého chleba se slaninou. Opírala se o skálu v malém údolí chráněném před větrem, v níž se Franklinovi muži po setmění utábořili.

Několik kroků od ní seděli okolo táborového ohně pistolníci. Nechávali kolovat láhev s kořalkou a slavili svůj úspěch. Tři mrtví, které si ten podnik vyžádal, byli zapomenuti. Opravdové přátelství bylo něco, co mezi těmito muži nikdy nekvetlo. Za peníze byli ochotni udělat cokoli. Třeba zabít svého druha.

Yuko je poslouchala, jak se chvástají, smějí a křičí jeden přes druhého. Už měli popito a Yuko doufala, že budou pít dál. Snad by potom měla šanci uniknout, kdyby je alkohol všechny uspal.

Ubohou večeři zalila douškem vody. Pomyslela na Tošira a na Jesse. To, že samuraj byl ještě naživu, ji naplňovalo radostí. Toširo byl dobrý, statečný muž. A udělal by všechno pro to, aby ji osvobodil. A Jesse by mu při tom pomohl, tím si Yuko byla jistá.

Jenže nemají koně a vodu, řekl jí vnitřní hlas. Nedělej si iluze, že je ještě někdy uvidíš. Jestli se dostanou z pouště, tak budou moct mluvit o štěstí. V záchranu z jejich strany vůbec nedoufej, Yuko Takagi!

Náhle se u ní objevil Bob Franklin, jako by ho tyto pochmurné myšlenky přitahovaly. Dopil láhev whisky a odhodil ji do tmy. Pak se posadil k mladé ženě na skálu a pohlédl na ni.

„Co chcete?“ zeptala se chladně. Nehleděla na něj, ale na mihotající se plameny táborového ohně

„Chtěl jsem si jen prohlédnout svůj talisman pro štěstí,“ řekl Franklin a zachechtal se. Táhla z něj laciná kořalka a byl opilý. „Vyneseš mi spoustu peněz, děvenko. Ale možná bych z tebe mohl mít i něco víc. Například trochu potěšení.“ Olízl si rty a ušklíbl se.

„Mohla bych vám vynést mnohem víc peněz, než je ta žebrácká mzda, kterou jste mi vyžvanil,“ pohrdavě odtušila. „Ale asi vůbec nechápete, jaká hra se tu hraje. Necháte se odbýt almužnou a ještě se z toho radujete.“

„Co to má znamenat?“ vyhrkl Franklin, který rázem vystřízlivěl. Dosud považoval deset tisíc dolarů za spoustu peněz. To, že Yuko mluvila o mnohem větších penězích, jej okamžitě zaujalo. Zároveň však byl velmi nedůvěřivý. Věřit někomu, kdo byl v zajetí a kdo měl být vydán svým nepřátelům, mohlo být velmi bláhové.

„Proč bych vám to měla vyprávět?“ opáčila Yuko. „Stejně byste si s tím nevěděl rady.“

„To nech na mně. Mluv!“ zavrčel Franklin. „Proč si myslíš, že by měl Larsen dostat nějaké velké peníze za takovou žlutou couru, jako jsi ty?“

Yuko na něj vrhla mrazivý pohled a odsekla: „Ken Larsen si díky mně vydělá miliony. Jestli mě přiveze do Japonska, stane se tam jedním z nejbohatších cizinců.“

„Tomu nevěřím,“ odvětil Franklin. „Dělá jenom laskavost několika přátelům, to je všechno. A hezky si to vychutnává.“

„Proč by mě Larsen chtěl živou? Přece jenom proto, že jeho přátelé se ode mě chtějí něco dozvědět. Mohli by se díky mně dostat k bohatství, o kterém se nikomu z vás ani nesní. Krom toho ze mě mají strach, protože bych se jim mohla pomstít.“

Bandita na ni vrhl zkoumavý pohled. „No ano, chodilas tam u vás do dobré školy. Umíš anglicky lépe než mnozí chlapci, které znám, a ty hadry, které máš na sobě, asi také nejsou levné.“ Při tom si promnul látku jejího kimona mezi prsty. „Je možné, že máš bohaté nepřátele. Ale co s tím má společného Larsen?“

„Pracuje pro ty mocné Japonce, tak jako ty pracuješ pro Larsena. Myslíš si, že nějaký mocný muž z mé vlasti by sem plul a plahočil by se touto pouští, aby mě chytil?“ Yuko opětovala Franklinův pohled s lehkým úsměvem.

„Proč mi to vyprávíš?“ zavrčel.

„Abys poznal, že nejsem tak nedůležitá, jak si možná myslíš. Existují jistí bohatí lidé, kteří ode mě chtějí něco zjistit - a kteří chtějí mou hlavu. Má rodina byla též velmi bohatá a mocná, Frankline.“

Franklin přivřel oči. Začínalo mu to docházet.

„A dál?“

„Mám v Japonsku spoustu peněz,“ řekla Yuko. „A ty by moji nepřátelé rádi získali. Jestli mi pomůžeš uniknout Larsenovi, dám ti mnohem víc peněz, než je těch směšných deset tisíc. A víc, než bys kdy mohl dostat vydíráním z Larsena. Beztak by ti prohnal kulku hlavou, jakmile bys mu začal být na obtíž, Frankline.“

„Jenže tvé peníze jsou v Japonsku. O to přece jde, ne?“

„Ano, o to jde také,“ pomalu přisvědčila. „Vrátím se do Japonska a zničím své nepřátele. A ten, kdo mi pomůže, při tom zbohatne. Vidíš přece, že se mě moji nepřátelé bojí -jinak by sem za mnou neposlali Larsena. Mají strach z toho, že se vrátím a že se zmocním toho skrytého pokladu.“

Franklin přemýšlel. Náhle se mu ve tváři objevil vychytralý výraz. „Takže ty bys mi zaplatila, ano? To není špatný nápad. Jenže teď žádné peníze nemáš.“

Hleděl na ni s neskrývaným chtíčem v očích. „A já bych rád dostal malou zálohu. Co ty na to?“ Natáhl ruku a chytil ji za rameno. Jeho prsty pomalu sklouzávaly níž. „Mohli bychom jít kousek stranou a tam si o tom v klidu popovídat, aby nás ostatní nerušili…“

Yuko se musela ovládnout, aby před ním neucouvla odporem. Věděla, co po ní Franklin chce. Potom se jí vysměje a draze prodá Larsenovi, možná za dvojnásobek smluvené ceny. Franklin byl člověk, který nevěřil dlouhodobým obchodům. A především nevěřil lidem.

A ona si musela získat jeho důvěru, pokud ho chtěla dostat na svou stranu.

Mohl by jí důvěřovat.

Dodržela by své slovo, kdyby jí pomohl proti Larsenovi. Jenže Franklin byl příliš zlý člověk na to, aby dokázal důvěřovat jiným.

„Pojď,“ chraplavě zašeptal a sevřel jí zápěstí. „Nebudeš toho litovat, malá…“

Yuko ho nechala, aby ji přitáhl k sobě. „Promluvíme si tam o tom obchodu?“ zeptala se, ačkoli dobře věděla, co s ní Franklin míní provést.

„Jasně,“ zašeptal. Chytil ji a brutálně a lačně ji políbil. Yuko se málem pozvracela, ale na několik vteřin to vydržela. Slyšela, jak na ně Franklinovi kumpáni křičí různé obscénní poznámky.

Franklin vypadal velmi spokojeně. Vstal a odvlekl ji kus dál mezi skály. Když už na něj jeho kumpáni nemohli vidět, znovu Yuko chytil a přitáhl ji k sobě. Jeho ruka zajela pod její kimono.

V tom okamžiku zvedla Yuko kolena tak prudce, jak to jen šlo. Byla samurajkou šlechtické krve a naučila se bojovat nejenom s mečem, ale i s jinými zbraněmi. A k nim se počítaly i nohy a ruce.

Franklin otevřel ústa bolestí a zkroutil se. Poulil očima a zdálo se, že chce vykřiknout. K tomu se však už nedostal. Yuko ho spoutanýma rukama tvrdě udeřila do krku.

Franklin se zhroutil.

Yuko bilo srdce až v krku. Věděla, co riskuje. Musela jednat rychle a šikovně, jinak neměla šanci.

Vyskočila a vyrazila směrem, kde měli koně.

Franklinovi lidé se toho večera cítili velmi bezpečně. Tak bezpečně, že ani nepostavili hlídky.

Koně ji zvědavě pozdravili. Vraný hřebec jí vykročil naproti. Znal ji, vždyť byla jedním z posledních lidí, které nesl. A chovala se k němu velmi vlídně.

Yuko vzala jedno ze sedel, které tam ležely, a spolu s dekou a sedlovými brašnami je vraníkovi hodila na hřbet. Koně stáli celkem dost daleko od tábora. Franklinovi kumpáni se smáli a vyprávěli si necudné vtipy o tom, co se podle jejich mínění dělo za skalami.

Yuko se zmocnila chladná nenávist, když pomyslela na vůdce těchto zabijáků. Doufám, že jsem ho trefila pořádně, pomyslela si. Pak už toho ksindla nikdy neuvidím! Škoda že jsem neměla dost času na to, abych se o tom opravdu ujistila!

Opatrně vedla vraníka za sebou, pryč od ostatních koní.

Jeden z koní zařehtal. Yuko se zmocnil strach, že si jí všimli, ale jedinou reakcí od táborového ohně byl výkřik: „Buďte zticha, vy herky jedny, nebo z vás nadělám salám!“ Po těchto slovech se ozval již neodmyslitelný smích opilých banditů.

Yuko chvatně vylezla do sedla. Měla toho nejlepšího koně ze všech a dosud její pokus o útěk nikdo neodhalil. S jistým náskokem by mohla jet k Jessovi a Toširovi….

A pak se ozval Franklinův hlas. Boss banditů běsnil. „Najděte tu ženskou, sakra!“ řval. „Utekla! Chyťte ji!“

Yuko pronikavým výkřikem pobídla vraníka. Slyšela, jak muži za ní křičí jeden přes druhého.

Bylo jí jasné, že se velmi brzy vydají za ní.

+ + + + +

„Měli bychom jít, dokud budeme moct,“ řekl Jesse.

Nad ním a nad Toširem se klenula hvězdami posetá obloha. Svit hvězd stačil na to, aby v měkkém písku poznali stopy Franklinových lidí. Studený vítr jim hnal do tváří prach.

„Ty chceš přes den odpočívat?“ zeptal se Toširo.

Jesse přikývl. „Jít pouští přes den by byla sebevražda. V noci se můžu orientovat podle hvězd, navíc je tu půda tak měkká, že stopy těch mužů uvidíme i potmě.“

„Je zima!“ Zdálo se, že samuraj se chvěje chladem. Strkal si dlaně do rukávů. „Jdeme dál!“

Pokračovali v cestě těžkými, nejistými kroky. Šli celé odpoledne, v nesnesitelném vedru, vypili jen velmi málo vody a trápila je žízeň. Museli však využít všech výhod, které jim nabízela noc. Trochu je povzbudila myšlenka na to, že Franklinovi lidé teď určitě odpočívají. Každý krok teď zmenšoval náskok Franklina a jeho zajatkyně.

Když přecházeli jednu terénní vlnu, Toširo náhle zavrávoral. Jesse ho chtěl chytit, ale samuraj se vzpamatoval. Sípavě dýchal široce otevřenými ústy.

„Už je to - už je to lepší!“ vyhrkl Japonec a kráčel dál. Jesse pomyslel na to, že uplynulé noci Toširo nespal. Tu noc využili k pochodu tak

jako nyní. Samuraj byl odolný a zvyklý na dlouhé pochody, ale byl také zraněný a zcela vyčerpaný.

Brzy si budeme muset odpočinout, pomyslel si Jesse. Toširo bude proti, ale jinak to nejde. Jesse nechtěl, aby se zhroutil.

A pak Jesse spatřil oheň.

Toširo si jej všiml ve stejné chvíli. Šlo spíš jen o dohasínající ohýnek, který mohl být tak nanejvýš jednu míli daleko.

„To jsou oni,“ vyhrkl samuraj.

Jesse chvíli mlčel, načež řekl: „Ne, to určitě nejsou oni. Franklinovi lidé musí být mnohem dál. Jinak by nebyli rychlejší než my.“ Pokrčil hlavou a dodal: „Ale je to jedno - hlavně že mají vodu. Mohou nám pomoct.“

„Můžou to být i bandité,“ namítl samuraj.

Jesse pousmál. „To máš pravdu. Učíš se rychle.“

„V této zemi mi nic jiného nezbývá,“ odvětil Toširo a dlouhými kroky se vydal ze svahu dolů.

Přímo k tomu ohni.

Jesse kráčel napravo od něj. Upravil si sedlové brašny, které nesl na levém rameni a natáhl kohoutek winchestrovky, kterou držel v rukou.

Uvědomovali si, že si možná zadělávají na problémy. Příliš mnoho pohostinných lidí v poušti nežilo.

„Umíš zacházet s puškou?“ zeptal se marshal samuraje.

„Ne,“ odvětil Toširo. „Měl jsem jeden výborný dlouhý luk, ale ten jsem při útěku ztratil. Ještě jsem si nevyrobil nový.“

„Bude lepší, když se budeš držet zpátky,“ řekl Jesse. „Kdyby na mě ti lidé zaútočili, tak bys jim mohl připravit malé překvapení. Ale snaž se, aby při tom nikdo nezemřel.“

„Udělám, co bude potřeba,“ odvětil samuraj. Pak se mlčky vzdálil a po chvíli jej pohltila temnota.

Sto yardů před táborovým ohněm se Jesse zastavil. Ve slabém svitu uhasínajících plamenů viděl osedlané koně a vedle nich temné siluety spících mužů.

U koní hlídal jeden muž s puškou v klíně. Zatím si Jesse nevšiml.

„Dobrý večer, lidé!“ zvolal Jesse. „Nemějte strach, nemám zlé úmysly!“

Muž u koní okamžitě vyskočil a namířil do tmy. Tři jeho druhové ožili, vylezli zpod dek, otočili se a sáhli po zbraních. Nikdo však nestřílel.

Jesse si krátce pohrával s myšlenkou se pro jistotu vrhnout k zemi. Hlídač koní si ho však už všiml.

„Pojďte sem!“ zvolal ten muž. „Tak dělejte!“ Ostatní se posadili k ohni, pušky a kolty však měli stále v rukou. Zdálo se, že jsou hodně nervózní. Z toho se dalo vyvodit, že jsou hledáni zákonem.

Jesse byl rád, že Toširo je někde v temnotě. V případě potřeby mohl zasáhnout.

Pomalu přišel k ohni. Někdo přiložil a vzplály plameny, které jej osvítily.

Jesse spatřil pět ošuntěle oblečených mužů, mladých i starých, a dvě ženy, které nevypadaly o nic lépe než muži. Jeden tělnatý starý chlapík s dlouhým šedivým plnovousem namířil Jessovi na břicho brokovnici. Ve tváři se podobal ostatním mužům.

Jesse se domníval, že to je rodina. Všichni její členové byli ozbrojeni a zdálo se, že jsou pěkně drsní.

„Pojď sem, chlapče!“ zvolal vousáč. Měl jen několik zubů, jeho oči však byly chladné a ostražité.

Ostatním řekl: „Jestli udělá jeden špatný pohyb, tak ho oddělejte!“

Jesse zůstal několik kroků od něj stát. V ruce volně držel pušku. Její hlaveň mířila k zemi. Mohl ji během vteřiny zvednout a vypálit, ale víc než dva protivníky by netrefil. A na něj mířilo sedm zbraní.

Proto bylo moudřejší mluvit. To také měl v plánu už od začátku, jinak by tam nechodil. Byl marshal a nikoli zloděj koní, takže nekradl jako nějaký indián.

Možná jsem pro tentokrát měl udělat výjimku, pomyslel si.

Zamyšleně hleděl do zarostlých, brutálních tváří těch mužů. Dokonce i ženy vypadaly jako vražedkyně.

„Co chceš, chlapče?“ zeptal se starý vousáč. Prst měl ještě stále na spoušti.

„Přišel jsem o koně,“ řekl. „Nemohli byste mi nějakého prodat? Nebo aspoň trochu vody?“

„Máš peníze, chlapče?“ zeptal se vousáč se zájmem. „Starý Fred Donkin nedává nic zadarmo.“ Ostatní přiKyvovali.

„Na koně to stačit bude,“ klidným hlasem odvětil Jesse.

„Ukaž to!“ řekl mladík, který hlídal koně. „Odlož pušku a pěkně pomalu sundej ty sedlové brašny z ramene. A hoď je sem!“

Jesse v jeho očích spatřil chamtivé jiskry. Měl na sobě děravý mackinawský kabát, který mu byl velký, a pod pomačkaným městským kloboukem spatřil nakrátko ostříhané vlasy a odstávající uši.

„A kdo mi zaručí, že mi ty brašny zase vrátíte?“ otázal se Jesse. „A že mi potom dáte i koně?“ Chladně při tom opětoval zlověstný pohled starého muže s flintou. Zdálo se, že to je vůdce této prapodivné rodiny.

Vousáč se chraplavě zasmál, jeho synové však zůstali zachmuření. Vypadalo to, že si rádi hrají s koltem.

„Chlapče, podle toho, jak vypadáš, bys měl být rád, že tě necháme jít dál. Starý Fred Donkin a jeho chlapci se nenechají napálit!“ takřka pobaveně zvolal vousáč a kývl hlavní brokovnice. „A teď dělej, než ztratíme trpělivost.“

„Jestli ho oddělám, tak se budu moct podívat, co je v těch brašnách,“ zvolal mládenec s odstávajícíma ušima. V rukou držel velký revolver z časů občanské války.

„Jestli mě odděláš, tak se ti může stát, že tě zezadu provrtají kulky,“ přátelsky odvětil Jesse, přičemž palcem ukázal za sebe. „Tady u ohně jste skvělý terč. A můj kumpán střílet umí!“ Byl to bluf, ale Jesse neměl chuť těm banditům přenechat peníze a zbraně a nic za to nedostat.

„To může říct každý,“ sykl mládenec, přesto však pohlédl do temnoty za Jesse.

„Měl bys to nějak dokázat,“ zavrčel Fred Donkin. „Mám totiž pocit, že nás jenom chceš obalamutit. Myslím, že jsi úplný idiot, když jsi v poušti ztratil koně. Teď jsi přišel sem a máš plné kalhoty!“ Vousáč se ušklíbl. Vypadal jako tisíc let starý čert. „Řekl bych, že nám prostě věšíš bulíky na nos, chlapče! A něco takového starý Fred Donkin nemá rád!“

Jesse pustil pušku a ta spadla do písku. Potom nechal sedlové brašny sklouznout z ramene. Pravou dlaň držel vedle pažby svého koltu. Na tuto vzdálenost byl revolver tou nejúčinnější zbraní.

„Možná jsem sem se svými přáteli přišel proto, abychom vás oloupili,“ řekl přátelským tónem. „A to by moji přátelé museli být padlí na hlavu, aby teď vstali a ukázali se. Nemyslíte, amigos?“ Schválně hovořil sebevědomým, přezíravým tónem. Bylo důležité, aby Donkinové uvěřili, že před sebou mají skutečného vůdce bandy desperátů.

Opravdu se zdálo, že znervózněli. Někteří se dokonce opatrně klidili od ohně, aby nebyli tak snadným terčem.

„A i kdybych byl sám, tak bych dva nebo tři z vás oddělal. Chcete to riskovat?“ chladně se otázal Jesse a lehce se rozkročil, připraven tasit revolver, vrhnout se k zemi a střílet, dokud by měl náboje v bubínku. 40

Muži stojící naproti němu nyní byli ještě nejistější. Jesse byl vysoký mohutný muž a výraz jeho tváře naháněl strach.

Starý Fred Donkin na něj chvíli hleděl. Měl zastřené oči jako nějaká stará krysa. Pokoušel se Jesse prohlédnout. Kryjí ho další pistolníci, nebo ne? uvažoval. Každopádně vypadá jako houževnatý bojovník.

„Pomalu ztrácím trpělivost,“ velmi nahlas řekl Jesse, jako by chtěl dát znamení někomu, kdo stál za ním. „Buďto odložíte pušky, nebo vás odkrouhneme! Bude to?“

Donkinové váhali. Jedna z obou žen, byla mladá a velmi tlustá, si něco šeptala s jedním z mužů. Zdálo se, že přece jen odloží zbraně. Jessovo sebevědomí na ně udělalo dojem.

Jenže starý Fred Donkin náhle zavrčel: „Ty parchante, kdybys nás chtěl odkrouhnout, tak už bys to dávno udělal! Ještě před chvílí jsme spali. Ani bys nás nemusel budit.“ Šklebil se od ucha k uchu jako nějaký démon. „Takže když se mě ptáš, chlapče, tak ať je po tvém. Dej sem ty brašny, nebo tě odděláme!“

Jesse pochopil, že tento souboj nervů prohrál.

Věděl, že jakmile shodí na zem brašny, tak ho rozstřílejí. A jestliže se nevzdá, tak také!

+ + + + +

Vraník nesoucí na hřbetě Yuko uháněl krajinou.

Bylo to rychlé zvíře a Yuko moc nevážila. Za normálních okolností by Franklinovi lidé neměli šanci ji dostihnout.

Jenže byla noc a terén byl členitý, zbrázděnými nesčetnými zrádnými děrami a koryty. A Yuko měla strach, že o hřebce přijde, tak jako přišla o klisnu. To zvíře byla její poslední šance - a další už by nedostala.

Takže jela opatrněji, než musela.

Za sebou slyšela Franklinovy pistolníky.

Ti nemilosrdně hnali své koně vpřed. Nemuseli mít strach - každý měl ještě jednoho, náhradního koně. Yuko měla cenu deseti tisíc dolarů a kvůli nim by ti chlapi neváhali uštvat třeba deset koní.

„Běž!“ zvolala Yuko na svého hřebce. Vedla jej po svahu mezi špičatými skalami. Do tváře jí vanul studený noční vítr, který jí pronikal i pod tenké kimono, přesto se Yuko potila.

Za ní se ozýval křik Franklinových mužů. Jeli v široké řadě, aby ji náhodou neminuli. Yuko měla od začátku jen několik set yardů náskoku - udělala tu chybu, že jim ne-odehnala koně, než odtud vyrazila.

Všimla si, že půda je stále písčitější, a zastavila koně. Už však bylo pozdě.

Kus svahu se pod kopyty koně svezl. Šlápl na písčinu, která pod jeho vahou ujela. Yuko vykřikla zděšením. Jen tak tak se stačila vrhnout z koně, který jí málem spadl na nohu. V posledním okamžiku ji však stihla odtáhnout. Kutálela se dolů ze svahu, zatímco hřebec dolů sklouzl. Potom však zařehtal, vstal a setřásl ze sebe prach.

Yuko se pokusila vstát, ale pekelně ji bolel kotník. Mohla si ho při tom pádu vykloubit.

Slyšela jezdce, kteří dorazili na temeno svahu. Kopyta klapala na kamenech, koně nervózně odfrkávali.

Yuko slyšela, jak Franklin zaklel. Nebyl ani sto yardů od ní.

To ji dostalo na nohy. Vyskočila a kulhajíc se vydala ke koni. Ten zbytek svahu zdolal volným krokem, aby znovu neupadl.

Yuko k němu dorazila, chytila se za sedlo a vytáhla se na vraníkův hřbet.

Jezdci byli stále blíž. Yuko se neodvažovala ohlédnout.

A pak třeskl výstřel. Málem při tom ohluchla a něco ji tvrdě udeřilo do ruky. Hřebec se vzepjal a Yuko sklouzla ze sedla. Několik vteřin nemohla dýchat. Ležela na zemi.

Sáhla si na levou ruku a na prstech ucítila krev. Franklin zastavil svého koně vedle ní a pohlédl na ni. Proti hvězdami poseté obloze se výhružně vypínala jeho silueta. Mířil na ni puškou.

Yuko uslyšela ostré cvaknutí pákového nabíjení. Prázdná nábojnice vyletěla z komory.

„Ty zatracená couro!“ zavrčel Franklin. Jeho hlas byl chraplavý a slabý, jak ho udeřila do krku.

„Mám chuť tě na místě odkrouhnout!“

„Tak to udělej!“ vykřikla. „Do toho, udělej to!“ Chytila se za ruku, která ji náhle začala pálit, jako by hořela. Její pohled byl upřen na dlouhou, tmavou hlaveň pušky.

Ostatní muži nyní zastavili své koně u Franklina.

Ztěžka oddechující Franklin sklonil pušku. Jízda mu způsobovala bolesti a on nedokázal zabránit tomu, aby to ostatní viděli. Tajně se mu smáli. Věděli, kam ho Yuko udeřila.

„Pevně ji držte,“ řekl. „A svažte ji.“

„Střelils ji do ruky,“ nervózně poznamenal Lenny. „Mohls ji zabít. To by Larsen…“

„Nezabil jsem ji,“ skočil mu Franklin do řeči. Tón jeho hlasu prozrazoval, že už nechce slyšet ani slovo. „A teď ji někam odveďte, nebo to přece jenom udělám!“ Otočil koně a vydal se za vraníkem, aby ho chytil a přivedl zpátky.

Yuko si nechala ovázat ruku od tlustého Lennyho. Byl to jen šrám, nic víc. Franklin jenom chtěl vyděsit koně a špatně mířil. Jeho muži se kolem ní pohybovali velmi opatrně, jako by zahnali do kouta lvici.

Yuko však již nebojovala. Věděla, že proti čtyřem brutálním zabijákům nemá šanci.

Jako omámená se nechala přivést k jednomu vyčerpanému koni, kterého jí dali. Její porážka ji skličovala víc, než by kdy považovala za možné.

Zatímco se snažila dosáhnout duševní rovnováhy, říkal jí její vnitřní hlas: Ještě není vše ztraceno! Počkej a dostaneš svou šanci…

Nic si nepřála toužebněji než to, aby to byla pravda.

+ + + + +

Jesse se rozhodl, že bude blufovat až do konce. Koneckonců už neměl co ztratit.

Přinutil se k chladnému úsměvu, ačkoli mu srdce bilo až v krku. Lhostejně si levou rukou pohladil knír a pobaveně pohlédl na hrozící hlavně pušek.

Pomalu dva kroky ucouvl. Sedlové brašny ležely v písku

„Pojďte si pro ně,“ řekl k Donkinům. „Smete vás olověná smršť, to je všechno.“

Ruku měl položenou na pažbě revolveru, připraven jej vytáhnout a pálit tak rychle, jak to jen půjde.

„Přines ty brašny sem, nebo tě odděláme!“ vykřikl mladík s odstávajícíma ušima. V obou rukou držel dlouhý revolver, jímž mířil Jessovi na hruď.

„Přesně tak,“ řekl starý Donkin. Brokovnice v jeho rukou se nechvěla. Upřeně hleděl na Jesse.

Ten věděl, že Donkin to za několik málo vteřin zmáčkne. A s brokovnicí nebyla žádná legrace.

Jestli to zmáčkne, tak musím uskočit stranou a vystřelit na něj. Ostražitě Fredu Donkinovi hleděl do očí.

Donkinovy prsty přitlačily na spouště pušky.

Teď, pomyslel si Jesse.

Vtom kdesi za Donkiny někdo vykřikl: „Tady jsme, vy ničemové!“

Nato se za bandity z temnoty vynořil Toširo Watake. Jednu z žen, která na něj chtěla vystřelit, srazil k zemi. V záři ohně se zaleskla čepel jeho meče, načež jeden z mužů vykřikl, pustil pušku na zem a nechápavě se chytil za pravou ruku.

Fred Donkin vypálil z brokovnice na Jesse, ten se však včas vrhl pryč. Jeden kousek sekaného olova mu natrhl rukáv, další se zaryl do písku před ním.

Potom Jesse vleže vypálil. Směrem k Donkinovi šlehl výstřel. Vousáč zavrávoral, pustil pušku na zem a vykřikl: „Sakra, pryč odtud! Pryč odtud!“

Ostatní divoce stříleli na samuraje, jenž se rychle skryl za koně. Zvířata se rozutekla. Donkinové běželi za nimi a nazdařbůh stříleli do temnoty. Jedna z obou tlustých žen pronikavě ječela.

Během několika vteřin bylo po všem.

Donkinové prchali pryč, přičemž neustále stříleli kolem sebe. Několik kulek proletělo v Jessově blízkosti.

A potom ta prapodivná rodina zmizela.

Jesse se pomalu narovnal. Vítr srážel plameny táborového ohně k zemi. Kolem něj ležely v rozhrabaném písku deky a zbraně.

Toširo stál mimo kruh osvětlený ohněm a oklepával si prach z kimona. Pečlivě si utřel svůj dlouhý meč, načež jej strčil do pochvy. Zatímco

Jesse zvedl své sedlové brašny a pušku, přišel samuraj do tábora, chvíli tam chodil a občas do něčeho kopl.

„Kromě vší a štěnic tu nic není,“ řekl rozmrzele a odkopl starý kolt, který tam ztratil jeden z Donkinů. „Měl jsem jim všem srazit hlavy, pak bychom aspoň měli vodu!“

„Nejsme bandité,“ klidným hlasem opáčil Jesse. „Měli bychom být rádi, že ještě jsme naživu. Mohlo to dopadnout úplně jinak.“

Toširo na něj vrhl mrazivý pohled, ale nic neřekl. Podle jeho mínění mohli Donkiny vyřídit ve spánku, díky čemuž by získali koně a vodu. Toširovi by nevadilo, že by jich několik musel zabít. Byl to samuraj a v prvé řadě myslel na svou paní, které teď hrozilo nebezpečí.

Otočil se a vydal se na sever. Chtěl znovu nalézt Franklinovu stopu a jít po ní dál.

Jesse nabil svůj revolver a následoval samuraje. Netrvalo to dlouho a dostihl jej. Toširo se nedostal daleko. Byl příliš vyčerpaný. Pouze jeho nezkrotná vůle jej udržovala na nohou a nutila ho překonávat hranice lidských možností.

„Půjdeme už jen pár minut, pak si odpočineme,“ řekl Jesse. „Nemá cenu se přepínat.“

„O nás nejde,“ odsekl Toširo. „Jestli si nepospíšíme, tak Yuko nezachráníme!“

„Co jí pomůže, když se zhroutíš?“ chladně opáčil Jesse. „Nemáme už skoro žádnou vodu. Musíme šetřit se silami. Pak budeme mít šanci dostat se k nejbližší studánce a k nějakému ranči. A až seženeme koně, tak už náskok banditů rychle stáhneme. Ale nejdřív musíme přežít poušť. A to není snadné. To mi můžeš věřit. Nejsem v takovéto situaci poprvé.“

Toširo se zastavil a zachmuřeně na něj pohlédl. Již nepůsobil vyrovnaně - naopak, v jeho očích se zráčila posedlost.

„Ty tomu nerozumíš,“ řekl. „Měls něco s jednou - s jednou ženou a teď ji chceš zachránit. Jsi ochoten sáhnout si na dno svých sil, ale nejsi ochoten obětovat svůj život.“ Toširo se zhluboka nadechl, aniž přestal na Jesse upírat svůj pronikavý pohled. „Já bych svůj život obětoval, abych ji zachránil,“ řekl ocelovým hlasem. „Jsem bojovník. Zavrhl jsem svůj vlastní život, když jsem si zvolil cestu meče. Nikdo nemůže doufat, že půjde cestou meče a bude žít! Jen ten, kdo zavrhne svůj život, bojuje dobře! Jen takový muž dokáže jít správnou cestou a dělat to, co dělat má. Samuraj musí sloužit podle pravidel bušidó. A strach o svůj vlastní bezvýznamný život mě ani na vteřinu nezastaví od toho, abych se řídil bušidó! Je mnohem horší sejít z cesty bojovníka než zemřít. Beze cti se nedá žít.“

„To zní zajímavě,“ lhostejně řekl Jesse. „Jenže tvému bušidó nepomůže, když se uštveš k smrti. Věř mi, moudřejší je mít trpělivost.“

Toširo sklonil hlavu. „Já už trpělivost nemám,“ řekl. „Nemůžu riskovat, že přijdu příliš pozdě. Musím dostihnout Larsenovy lidi! Musím! V opačném případě už mi zbývá jedině smrt.“

„Té se dočkáš, když nebudeš odpočívat,“ poznamenal Jesse.

„Musím zkusit všechno,“ řekl odhodlaně samuraj. „Nemůžu ztrácet čas čekáním, i kdyby mě to mělo stát krk. Já ty bandity dostihnu a vyřídím! „ Pak se otočil a šel dál.

„Ty musíš Yuko velmi milovat, Toširo,“ řekl Jesse.

Samuraj se otočil. Chvíli nevěděl, co má odpovědět. Jesse si i ve tmě všiml, jak je rozrušený.

Potom Toširo zvolal: „Je to bušidó, nic jiného! Ty tomu prostě nerozumíš! Mezi námi nesmí být nic jiného než bušidó!“ Z jeho hlasu zaznívalo zoufalství.

O několik vteřin později však již zněl opět tvrdě. „Ty si dělej, co chceš, já si budu dělat, co chci! Nepřeji si, abys šel dál se mnou!“

„Jak je libo,“ podotkl Jesse a hodil své sedlové brašny do písku, načež se posadil na plochý balvan. „Ale je to pošetilé a ty to víš.“

Toširo jej ignoroval. Otočil se a sveřepě kulhal dál.

Netrvalo to dlouho a pohltila jej temnota.

+ + + + +

„A jsme tady!“ vykřikl Franklin. „Vpřed, chlapci, dokázali jsme to!“

Pistolníci s vítězoslavnými výkřiky vyrazili do údolí. Zahalovala je oblaka zvířeného prachu. Yuko jela uprostřed, doprovázena z každé strany jedním mužem.

Franklin se se svými lidmi nemazlil a nedopřál jim odpočinku, dokud se před nimi neobjevilo French City. Japončin pokus o útěk jej očividně znervóznil. Obával se, že by ještě něco mohlo překazit jeho obchod s Larsenem. Od té doby, co dorazili k jedné studánce několik mil na jih odtud, bez zastávky cválali, ačkoli se nacházeli v hornaté krajině, ačkoli jim cestu ztěžoval prach a nemilosrdné vedro.

Franklin se chtěl co nejdříve dostat do French City.

A teď se mu to podařilo.

Yuko hleděla na několik tuctů zchátralých dřevěných domů. Pouze jeden z nich se zdál být obydlen. I jeho exteriér byl odpuzující, ale okna byla netknutá a na odlupující se bílé fasádě byl připevněn velký červený štít s nápisem Dukeův saloon.

Franklin přijel na zpoceném vraníkovi k této budově. Yuko a její strážci jej následovali podél vybitých oken a opadaných fasád. Zhroucené chodníky pokrýval prach a za mnoha vylomenými dveřmi se zelenaly houževnaté pouštní rostliny.

V dáli Yuko viděla napůl zasypanou štolu. Kdysi se tu kopalo, ale to už byla minulost. Lidé se odstěhovali, až na těch několik, kteří žili z velmi podivných návštěvníků. Šlo o muže, kteří se jen neradi ukazovali v normálních městech. Přijížděli tam, když něco potřebovali, nebo když se chtěli pobavit.

Bob Franklin zastavil svého koně před saloonem a usmál se, když se v patře otevřelo okno, v němž se objevilo několik našminkovaných ženských tváří.

„Hej, Bobby!“ zvolala jedna z těch dam s odvážnými výstřihy. „Vrátil ses?“ Pak hezká zrzka pohlédla na Yuko, jež sice byla bledá, ale přesto hrdě seděla v sedle. „Přivezls nám novicku, Bobby? Žlutou jsme ještě neměli! To je od tebe milé!“

Franklin se vesele rozesmál. „Ta není pro vás, Lissy! Ta je pro někoho jiného! Ale o tom s tebou teď nechci mluvit! Mám za sebou tvrdý džob a chci se pobavit!“ Slezl ze sedla a panovačně mávl na své lidi. „Přiveďte ji dovnitř a nespouštějte ji z očí!“

Přivázal svého koně, vyskočil na chodník a jako první vešel do přítmí saloonu. Obklopil ho kýčovitý luxus plyšových křesel, těžkých závěsů a stříbřitě se třpytících lustrů. Hned k němu a k jeho mužům přišly chichotající se ženy v šatech s velkorysými střihy. Franklin je s úsměvem odstrčil a vydal se k mohutnému muži v tmavém oděvu, který se opíral o bar. V rukou volně držel pušku se zkrácenou hlavní a v pouzdře se mu skvěl kolt se slonovinovou pažbou. Měl šedivé vlasy a chladné, šedé oči.

„Jak se máš, Frankline,“ řekl lhostejným tónem a položil pušku na lesknoucí se pult. „Vítej v mém domě. Přijels právě v čas. Za chvíli to tu bude stát za to.“ Ještě jednou si změřil Franklina pohledem a dodal: „Doufám, že tentokrát máš čím platit…“

„To můžu, a kdykoli!“ Franklin se zazubil a vytáhl z kapsy košile stodolarovou bankovku. Zamával jí a řekl: „Moji chlapci a já jsme dostali pěknou zálohu.“

Šedovlasý muž se pousmál a kývl na holohlavého barmana. „První runda je na účet podniku, Bobe. Ať se tvoji lidé pořádně napijí!“

„Na to ještě bude čas,“ poznamenal Franklin. „Přivezl jsem něco cenného, co tu musím uschovat do bezpečí. Můžeš mi s tím pomoct?“ Ukázal při tom na Yuko, kterou Lenny dostrkal do saloonu.

Duke si ji zvídavě prohlížel, ale na nic se neptal. Jeho zákazníci neměli rádi otázky. A Franklin v tom nebyl výjimkou.

„Odveďte ji do sklepa,“ řekl. „Odtud neuteče. Ukážu ti, kam.“

Prošel saloonem a po schodech sešel do tmavého, páchnoucího sklepa. Stály tam láhve whisky, soudky a bedny. Duke otevřel masivní dveře, jež vedly do chladné a tmavé chodby, prošel jí a otevřel další dveře ze silného dubového dřeva.

Za nimi byla studená místnost s udusanou podlahou. V rohu stál slamník, kousek od něj se válelo vědro. Malým okénkem dovnitř pronikalo světlo. Když Duke s Franklinem vešli dovnitř, rozprchlo se odtud několik krys.

„Pro speciální hosty,“ podotkl Duke s cynickým úsměvem a zkoumavě si prohlédl Yuko, kterou tam přivedl Lenny a jeden další pistolník. „Doufám, že dámě se bude její apartmá líbit.“

Yuko mlčela. Otočila se a zahleděla se do zdi. Obrátila se, teprve když muži chtěli odejít.

„Nechcete mi aspoň sundat ta pouta?“ zeptala se chladným hlasem. „Nebo se bojíte, že se proškrábu skrze zdi jako krtek?“

Franklin se ušklíbl a odpověděl: „Ty umíš i prosit? To je mi novinka. Jenže já na tebe kašlu.“

Yuko na něj vrhla mrazivý pohled a důstojně se otočila. Posadila se na jedno relativně čisté místo na zemi vedle slamníku a znovu se ty muže jala ignorovat.

„Ty tu dámu moc rád nemáš, že, Frankline?“ řekl Duke uštěpačným tónem. V jeho šedých očích se objevil posměšný výraz. „Ale řekl bych, že v tomto případě má pravdu.“ Vytáhl z rukávu úzkou dýku, klekl si vedle Yuko a rozřezal jí řemínky, jimiž měla svázané ruce. Když vstal, spatřil Franklinův rozhněvaný pohled.

„Je to moje zajatkyně,“ řekl Franklin.

„A toto je můj dům,“ vlídným hlasem odvětil Duke. Jeho šedé oči ztvrdly. Přehodil si dýku z pravé do levé ruky rychleji, než to mohly oči zachytit, a položil pravou dlaň na slonovinou pažbu svého koltu.

Franklin nervózně pokrčil rameny. Nebál se ho, ale neměl chuť se s ním zbytečně hádat. Chtěl se bavit, ne střílet.

„No dobrá,“ řekl smířlivě. „Ale jestli se odtud dostane, tak nevím, co udělám.“ Divoký výraz v jeho očích muže v hráčském obleku vyděsil, byť jen na okamžik.

„Odtud neuteče,“ řekl klidným hlasem Duke. Zavřel za nimi dveře a Yuko slyšela, jak zasunuje závoru a šramotí klíčem v zámku. Pak zazněly vzdalující se tlumené kroky.

Yuko klečela na studené zemi a dívala se do okénka pod stropem. Nezřetelně se ozýval řev Franklinových mužů a ječeni lehkých dívek ze saloonu.

Dívala se do toho okýnka a přemýšlela, zda nenastal čas zemřít.

+ + + + +

Jesse za soumraku spatřil supy.

Část noci odpočíval, nad ránem šel dál a za vedra znovu odpočíval. Pozdě odpoledne nalezl několik kaktusů, jejichž dužninu mohl vymačkat. Tak získal aspoň pár kapek vody.

Díval se na supy, kteří v záři zapadajícího, oranžového slunce vrhali temné stíny. Přivřel oči a tiše zaklel.

Měl vyschlá ústa, spálenou kůži a cítil se mizerně. Přesto kráčel dál.

Chodidla ho nesnesitelně pálila. Připadalo mu, že sedlové brašny a puška na jeho rameni váží tuny. Ne-odhodil je však. Věděl, že by je brzy mohl potřebovat. A ačkoli si uvědomoval, že je možné, že brzy nebude potřebovat vůbec nic, zarputile se držel svých dalekosáhlých plánů.

Byl odhodlán dostat se z pouště a zúčtovat s únosci Yuko.

V očích ho pálil prach. Bolely ho nohy, ale přesto nepolevil, dokud nedorazil na místo, na němž ležel Toširo Watake.

Samuraj se zhroutil do horkého prachu mezi dvěma rozpukanými skálami, které poskytovaly jen velmi málo stínu. Jeho prsty byly křečovitě zaryty do písku, jako by se chtěl plazit dál.

Nad ním plachtili supi a zkoumavě jej pozorovali. S nevolí, ale nikoli bez jisté důstojnosti, se vzdálili, když k Toširovi přišel Jesse.

Klekl si k němu, opatrně ho obrátil na záda a zamumlal: „Já jsem tě varoval, chlapče.“

Toširo tiše zasténal a zakašlal. Jeho spálenou tvář pokrývala jemná vrstva písku, jeho rty byly opuchlé, ale přesto ještě žil. Jesse přemýšlel, odkud ten muž mohl vzít tolik energie. Vždyť se plahočil celý den pod žhavým sluncem, než se zhroutil.

Samurajova láhev vody byla prázdná.

Jesse opatrně nalil trochu vody z toho mála, které mu zbývalo, Japonci na rty.

Toširo otevřel oči. Pohlédl Jessovi do tváře a pokusil se usmát. Vyšla z toho ovšem spíš děsivá grimasa.

„Napij se,“ řekl Jesse a podal Japonci láhev. Toširo se lačně napil, ale pak se zarazil. V láhvi ještě trochu zbylo. Samuraj musel mít neuvěřitelné sebeovládání, když ve své situaci ještě dokázal myslet na Jesse.

„Vezmi si to zpátky!“ zasípal Toširo, Jesse mu vzal láhev z ruky a za-zátkoval ji. Toširo se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu ani posadit.

Klesl zpátky do horkého písku a tiše řekl: „Měls pravdu. Počkat by bylo lepší. Ale teď už je pozdě.“

„Za chvíli bude tma,“ klidným hlasem odvětil Jesse. „Na několik hodin si oddechneme a potom půjdeme dál. Odpočívej.“

„Já už nemůžu,“ řekl Japonec zastřeným hlasem. „Už - už prostě nemám sílu.“ Nejistě sáhl po krátkém meči, který měl za špinavou obi, a pevně se chytil jeho rukojeti, jako by to bylo záchranné lano. „Slib mi, že zachráníš Yuko - a potom běž dál. Já zůstanu tady a udělám, co udělat musím. Beztak mě zabije slunce!“

„Nemluv tolik,“ stroze odvětil Jesse, který se posadil do stínu skály. Díval se, jak slunce mizí za obzorem. Rychle se stmívalo.

Začal vanout chladný vítr. Jesse nyní zhluboka dýchal. Chvěl se chladem, ale po tom vedru to bylo příjemné.

Toširovi se podařilo posadit a opřít se zády o skálu. Pak si položil svůj krátký meč na kolena, což Jesse znepokojilo.

Samuraj vzhlédl k noční obloze a řekl: „S Yuko - jsi měl také pravdu. Ale ona - je mocná šlechtična a já jsem - jen prostý bojovník -a bušidó…“ Toširo zavrtěl hlavou a odmlčel se. Mluvení jej namáhalo.

„Už nejste v Japonsku,“ zamumlal Jesse. Silně ho bolela hlava a cítil se úplně rozbitý. Snažil se to však ignorovat. Měl před sebou důležitější problémy. „Jste uprchlíci. A na mě - na mě se nemusíš dívat jako na překážku. Já nejsem muž, který by se vázal.“

Toširo se zasmál. „Ještě před několika hodinami - by mě to možná potěšilo. Ale teď - člověk musí vědět, kdy přijde čas zemřít. Už tu ženu nikdy neuvidím.“ Hovořil tak klidně a odevzdaně, že to Jesse téměř znervóznilo.

„Žvásty,“ řekl Jesse. Věděl, že teď musí vstát, nebo to už nedokáže nikdy. I on již byl velmi vyčerpán. „Ke studánce je to už jen několik mil. Dokážeme to!“

„Ne,“ řekl Toširo tak tiše, že mu skoro nebylo rozumět. „Ne.“

Jesse pokrčil rameny. „Jak chceš. Ale řekl bych, že při těch svých řečech o čestném umírání jsi prostě zapomněl žít.“

Toširo na něj pohlédl, ale v té tmě Jesse nepoznal, co ten pohled znamená.

„Příliš rychle se vzdáváš, amigo,“ řekl Jesse. „A teď pěkně půjdeš.“

Chytil Tošira pod paži a zvedl ho na nohy. Chvíli to vypadalo, že Japonec se chce bránit. Jesse však zesílil své sevření a Toširo jako by pochopil, že boj nikomu z nich nepomůže.

„Ty ses zbláznil!“ zavrčel Toširo, když ho Jesse podepřel, aby nespadl. Nedokázal se sám udržet na nohou. „Zemřeme oba!“

Jesse se unaveně usmál. „Když to jinak nepůjde, tak tě k té zatracené studánce dovleču!“

Pomalu, trýznivě pomalu vykročili.

Ledový noční vítr jim hnal do tváří písek.

Přesto se krok za krokem blížili ke spásné vodě.

+ + + + +

Bob Franklin se probral, když někdo zabušil na dveře.

Instinktivně sáhl po revolveru. Teprve když pod prsty ucítil nahé rameno ženy, si uvědomil, kde vlastně je.

Už nejsem na poušti!

S úlevou se usmál, odstrčil spící nahou krásku stranou a seskočil z postele. Pokoj byl ten nejkrásnější v celém Dukeově hotelu.

Posbíral své šaty, které ležely rozházené na zemi, a vykřikl: „Sakra, co se děje?“

„Larsen přijel!“ zvolal kdosi zvenčí. „Ceká dole!“

Franklin jedovatě zaklel. Žena v posteli na něj zaraženě pohlédla. Franklin přišel k zrcadlu visícímu na zdi, upravil si vlasy a šaty a připnul si svůj již poněkud ošoupaný revolverový opasek. Předešlého dne se vykoupal, oholil a koupil si nové šaty. Chtěl působit elegantním dojmem.

„Dlužíš mi peníze!“ zvolala zrzka v posteli.

„Nech mě na pokoji,“ odsekl Franklin. Sáhl do kapsy košile, vytáhl odtud zmuchlanou bankovku a hodil ji za sebe. Potom otevřel dveře a vyšel na chodbu. Skrze těžké závěsy do úzké chodby pronikalo světlo.

Larsen čekal v baru. Měl na sobě hnědý, velmi drahý oblek a na hlavě městský klobouk s úzkou krempou. Od hlavy až po paty byl pokrytý prachem, ale přesto neztrácel eleganci.

Teprve po chvíli si Franklin všiml mužů v Larsenově blízkosti.

Tři z nich Franklin najal sám, dva byli noví.

A byli to Japonci.

Než si mohl ty dva útlé chlapíky v západních oděvech, které jim byly velké, pořádně prohlédnout, Larsen zvolal: „Pojďte sem, Frankline! Musíme si promluvit!“

Franklin pomalu kráčel blíž. Neodpustil si to, aby na ty dva Japonce neukázal. „A to je kdo, pane Larsene?“

„To jsou moji osobní strážci,“ stroze odvětil Larsen. „Doprovázejí mě už od chvíle, kdy jsem odplul z Čínského moře. Teprve nedávno se ke mně opět připojili.“ Larsen na

Franklina vrhl ostrý pohled. „Slyšel jsem, že jste tu ženu dopadl?“

Franklin se ležérně opřel o bar a prohodil k barmanovi: „Dvojitou.“

„Kde je?“ zeptal se Larsen, který pistolníka nepřestával sledovat pohledem. Jeho hlas prozrazoval značnou netrpělivost.

Franklin se se sebevědomým úsměvem napil whisky, načež se otočil k Larsenovi. „Ne tak zhurta,“ zamumlal. „Ano, pane Larsene, mám tu ženu! A jak to tak vypadá, tak pro vás má velkou cenu, že ano?

V Japonsku za ni dostanete spoustu peněz. Jinak byste se asi těžko vydával na tak dlouhou cestu za nějakou žlutou holkou.

„Nechápu, co tím myslíte,“ chladně odvětil Larsen. „Slíbil jsem vám deset tisíc dolarů a ty dostanete. Kromě toho vám zaplatím všechny výlohy, které jste měl. Sepište mi prosím seznam všech svých nákladů, ať vám to mohu zaplatit. Ale nejdřív chci vidět to děvče. Snad není zraněná?“

Larsen byl nervózní. Silnými dlouhými prsty netrpělivě bubnoval po vyleštěném povrchu pultu.

V jeho šedomodrých očích byl podivný lesk.

„Nejdřív se napijeme,“ dobrosrdečně navrhl Franklin. „Moji chlapci a já jsme si tu ve French City užili skvělou noc!“ Vrhl na Larsena podezíravý pohled a dodal: „Mohu vám říct jen to, že vaše malá Yuko nemohla být v lepších rukou. Nikdo se jí ani nedotkl a až na jeden bezvýznamný šrám na ruce je zcela v pořádku!“

Franklin do sebe hodil zbytek whisky. Už z Larsena neměl strach. Teď měl to, po čem Larsen tak toužil, a to se mu líbilo.

„Nebudu vám to opakovat,“ vyhrkl Larsen. Ve jeho tváři bylo patrné napětí a v očích se mu objevily jiskry. Víc než kdy jindy vypadal jako šílenec. „Přiveďte mi sem tu ženu, a to hned!“

Při tom si sáhl pod sako, na místo, kde v náramenním pouzdře nosil zbraň. Franklin zřetelně viděl obrysy zbraně pod látkou saka.

„Ne! „řekl Franklin.

Larsen na něj nechápavě pohlédl.

Franklinovi muži znervózněli. Otočili se k pultu a přiblížili ruce ke koltům.

Oba nenápadní Japonci vstali ze židlí s lehkostí, jež naháněla husí kůži. Netvářili se výhružně, ani jinak nenaznačili, že by Franklina chtěli zastrašit, ale přesto mu při pohledu na ně přeběhl mráz po zádech. Čišelo z nich něco, co Franklina děsilo.

Náhle se u baru rozhostilo mrazivé ticho.

Larsen vrhl na své dva osobní strážce a na Franklinovy muže krátký, ostražitý pohled. Franklin cítil nespoutaný hněv, který cloumal tím světlovlasým mužem, ale už o jediný okamžik později se Larsen opět usmál.

„Rozumím,“ řekl Larsen. „Chcete mě vydírat. Chcete víc peněz.“ Jeho hlas byl naprosto klidný, z jeho

očí se nedalo nic vyčíst. Franklin byl z této rychlé změny na okamžik zaražený.

„Musíte mě pochopit,“ řekl. „My jsme tu ženu chytili a vy v Japonsku vyděláte velké peníze. Takže přece bude jen fér, jestli nám z toho něco kápne, pane Larsene.“

Larsen nenávistně sevřel rty. „To vám namluvila Takagi, že? Lže, jako když tiskne. Ta žena mezi nás chce vrazit klín.“

„Partnerství by mělo být férové,“ zamumlal Franklin. „Nebyl byste tady, kdyby vám ta Japonka nevynesla velké peníze. Takže bych z nich měl část dostat, protože beze mě byste tu malou nedostal.“ Tázavě na Larsena pohlédl a řekl: „Pane Larsene, já za tu ženu chci sto tisíc dolarů!“

Larsen na hubeného pistolníka užasle hleděl. V jeho tváři se na chvíli objevil hněv, který však hned vzápětí potlačil. Plameny v očích mu však planuly stále.

„To si myslíte, že s sebou vláčím tolik peněz?“ zeptal se Larsen. „Už deset tisíc dolarů je královská suma a na ní jsme se přece dohodli na začátku. Musel bych nejdřív do banky v Galvestonu…“

„Pak do Galvestonu pojedeme společně, vyzvedneme si tam těch sto tisíc a vy dostanete tu ženu,“ navrhl Franklin. Nespouštěl Larsena z očí a ponechával ruku na pažbě koltu. Larsen by se mohl pokusit jej na místě zastřelit a převzít jeho muže. Ti by se mu určitě neodvážili vzepřít.

„Sto tisíc je příliš mnoho,“ zavrčel Larsen. „Vy jste zešílel, Frankline! Kde mám vzít tolik peněz?“

„Váš problém,“ s úsměvem poznamenal Franklin. Posunul k barmanovi sklenici a ten mu ji znovu nalil. „Vy jste bohatý obchodník, ne já,“ dodal Franklin. „Půjčte si ty peníze - když se stanete nejmocnějším obchodníkem v Japonsku, tak se vám snadno vrátí!“

„Vy jste musel zešílet!“ vyhrkl Larsen. „Vůbec nemáte ponětí o tom, jak to v těchto záležitostech chodí! Já vám nemůžu zaplatit sto tisíc dolarů, chlape!“

„Pak máte smůlu,“ řekl Franklin. „Můžu najít lidi, kteří těch sto tisíc dolarů zaplatí. Nějaké žluté, kteří se mohou spojit s jinými žlutými v Japonsku. Bude to chvíli trvat, ale klapne to…“

„Nesmysl,“ chladně odsekl Larsen. „Poslouchejte, dám vám patnáct tisíc. To je spousta peněz, Frankline. Vezměte těch patnáct tisíc, nebo to nechtě být! Nikdo vám za tu ženu nedá ani cent. A pak veškerá vaše snaha vyjde naprázdno.“

„Sto tisíc zavrčel Franklin. „Mě neoblafnete. Vy tu ženu chcete, vidím to na vás. Ta žlutá je pro vás klíčem k bohatství. Dejte mi ty peníze a všechno bude v pořádku. Až ji přivezete do Japonska, tak vám vydělá mnohem víc.“

Larsen hleděl do Franklinových chladných očí. Nic neříkal, jenom mlčel a díval se na něj.

Pak pokrčil rameny. „Budu o tom přemýšlet. Ale nejdřív tu ženu chci vidět. Možná jste se zmýlil a chytil jste někoho jiného. Pak je tato debata bezpředmětná.“

„Mám tu ženu, kterou jste chtěl!“ rozzlobeně zavrčel Larsen.

„Chci ji vidět!“ sykl Larsen. „Možná už je mrtvá. Nedám vám sto tisíc dolarů jen tak pro nic za nic. Ne, Frankline, jestli tu ženu neuvidím, tak nic nedostanete.“

Franklin svraštil čelo a vztekle do sebe hodil whisky.

Pak řekl: „To nejdřív musím zařídit. Běžte i se svými osobními strážci vedle. Nechám tu ženu přivést.“

Larsen se ušklíbl, změřil si Franklina a jeho sedm mužů pohledem a pak přikývl.

„Jak chcete.“ Šel ke dveřím, které vedly do salonku vedle baru, v němž stál karetní stůl. „Přineste nám tam pár pořádných steaků a něco k tomu!“ zvolal na barmana.

Franklin jej nedůvěřivě pozoroval, načež si nenápadně prohlédl dva Japonce. Jeden byl mladší, ten druhý mohl mít tak kolem padesáti. Oba působili silně a mrštně jako kočkovité šelmy. Zpod velkých ošuntělých kabátů jim trčely rukojeti mečů. Z jejich očí se nedalo naprosto nic vyčíst, jako by to byla zrcadla z černého skla.

Franklin si vzpomněl na boj s osobním strážcem Yuko a polil ho studený pot.

Žlutí bastardi, pomyslel si a práskl za Larsenem a oběma Japonci dveřmi. Kývl na své muže a zavrčel: „Dávejte pozor na to, aby ti tři nevyšli ven.“ Pak odešel pro Dukea, aby s ním mohl jít pro Yuko.

+ + + + +

„Kdy už se konečně dostaneme k vodě?“ zasípal Toširo. Stál v horkém písku a opíral se o dlouhý meč, který si odepnul i s pochvou. Upřeně hleděl na sever.

„Brzy tam musíme být,“ řekl Jesse.

Ani on nestál na nohou příliš jistě. Většinu noci musel samuraje podpírat. Jesse vymačkal několik rostlin, jejichž šťáva jim opět dodala síly. Toširo tak již opět mohl stát na nohou, byť se musel opírat o meč.

„Další den už nevydržíme,“ řekl. „Jestli ses ztratil, tak j e po nás.“ Vyčerpaně mžoural na modré nebe. Měl spálený, propadlý obličej.

Jesse mlčel. Podpíral se o pušku tak jako Toširo o meč a toporně kulhal po rozpáleném písku.

Když překonal hřeben dalšího kopce, spatřil studánku pod sebou.

Nebylo to nic jiného než tůň o průměru několika yardů, hnědá a obrostlá hnědozelenými rostlinami. Slunce se odráželo od vodní hladiny a bodalo Jesse do očí.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, že z toho pramene nikdy pít nebude.

Mezi ním a studánkou totiž ležel tábor Donkinů.

Jesse tiše zaklel.

Ti dole u studánky ho uviděli ve stejný okamžik jako on je. Právě se chystali osedlat své koně a jet dál.

Nyní se však otočili a sáhli po zbraních. Obě ženy tentokrát zůstaly v pozadí.

Toširo stál vedle Jesse. Okamžitě pochopil, o co j de. Rozhodl se, že nebude plýtvat silami. Zůstal stát opřený o meč a hleděl na Donkiny přivřenýma, ostražitýma očima.

Jesse cítil, jak samuraj ze sebe doluje poslední zbytky sil.

„Je jenom jediná šance,“ klidně řekl Jesse. Viděl, že Donkinové se blíží. V rukou drželi pušky a kolty. Vznášel se nad nimi zvířený prach.

Toširo na něj vrhl krátký pohled. Jesse vytušil, že samuraj myslí na to samé, na co on. Pak se narovnal, položil levou dlaň na rukojeť krátkého meče, který měl za opaskem, zatímco dlouhý meč volně držel v pravé ruce, aniž by jej zatím tasil.

Jesse zvedl pušku a namířil ji na blížící se muže. Přemýšlel, zda je poznali. Při posledním setkání si mysleli, že mají co do činění s celou bandou, navíc byla tma.

Marshal a samuraj pomalu kráčeli ze svahu, dolů k vodě. Vstříc hordě Donkinů.

Fred Donkin měl ovázané pravé rameno, jeden z jeho synů zase měl obvaz na pravém předloktí tam, kde ho škrábl Toširův meč. Jesse věděl, že samuraj mu tu ruku mohl useknout, kdyby chtěl.

Když už je dělilo jen několik yardů, Fred Donkin se zastavil. Jeho čtyři synové stáli vedle něj. Mířili puškami a kolty na Tošira a na Jesse. Jesse pro změnu mířil Fredu Donkinovi na břicho, přesně na místo, kde končil jeho dlouhý vous.

„Já vás přece znám, vy parchanti!“ vyštěkl Fred Donkin. „Vy ale vůbec nevypadáte dobře!“ Nervózně hleděl na temeno kopce za Jessem. Pravděpodobně považoval za možné, že tam číhají další muži. „Vypadáte, jako byste měli žízeň!“ Donkin se rozesmál. V levé ruce měl kolt, druhou se držel za špinavou šli.

„Chtěli jste odjet,“ pomalu řekl Toširo. „Udělejte to, dokud můžete.“

Muži na něj zaraženě hleděli. Zdálo se, že teprve teď ho poznali. Zarostlý samuraj v roztrhaném kimonu připomínal nějakého bizarního démona. Upřeně hleděl na muže, kteří stáli před ním.

„Jste nám něco dlužní za minulé setkání,“ zavrčel Fred Donkin směrem k Jessovi. „Střelils mě do ramene, ty svině!“

„Tentokrát budu mířit lépe,“ odvětil Jesse vlídným hlasem. Stále mu mířil na břicho. Vážnost situace mu vlila novou krev do žil.

„Nemáš šanci, takže pěkně oddělej tu pušku!“ vyhrkl Fred Donkin. Jeho vrásčitý obličej byl sešklebený hněvem.

V tom okamžiku Japonec ostře vykřikl a rozmáchl se dlouhým mečem, který měl ještě v pochvě. Na slunci

se ocelově zaleskla čepel. Dřevěná pochva zasvištěla vzduchem a trefila jednoho z Donkinů do hlavy. Zasažený muž se skácel k zemi.

Ostatní namířili své zbraně na samuraje. Toširo se vrhl k zemi, když třeskl první výstřel. Kulka hvízdla nad ním. Japonec se převalil a zvedl oba meče.

Jesse využil tohoto krátkého momentu, kdy na sebe samuraj upoutal pozornost, vrhl se proti Donkinům a jednoho z nich zneškodnil pažbou pušky. Mladík s ovázanou rukou se na něj pokusil namířit kolt, ale Jesse mu vyrazil zbraň z ruky a namířil mu winchestrovku mezi oči.

Toširo skočil na Freda Donkina a strhl jej k zemi. Nyní na něm klečel a držel mu čepel svého krátkého meče na krku.

Fred Donkin vytřeštil oči zděšením. Jeho kolt ležel kdesi v prachu. Nechápal, jak se tě dvěma mužům mohlo povést tak rychle přemoci celou jeho rodinu. Vedle něj ležel v prachu jeden z jeho synů a nechápavě hleděl na krvácející nohu, kterou mu poranil Toširo svým dlouhým mečem.

„Chceš zemřít, starý muži?“ klidným hlasem se zeptal Toširo. Hovořil naprosto uvolněně, jako by za sebou neměl zničující pochod pouští a několik tvrdých bojů. Jeho levá ruka, v níž držel krátký meč, se nechvěla. V pravé ruce měl dlouhý meč, jímž mohl kdykoli odvrátit útok.

„Vzdáváme se!“ vykřikl Fred Donkin. „Vzdáváme se, vy zatracení bastardi! Řekni tomu žlutém

ksindlovi, ať ten nůž oddělá, slyšels?“ Při tom vrhl na Jesse vyděšený pohled.

Toširo se pousmál, pomalu vstal a odkopl dvě pušky, které tam ležely. Stále hrozil mečem mužům stojícím v jeho blízkosti. Ani Jesse ne-sklonil svou zbraň.

Donkinové však již na odpor nemysleli.

Jesse a samuraj na sebe s úlevou pohlédli. Dokázali to.

+ + + + +

Dveře se otevřely a Yuko spatřila Franklina a elegantního šedovlasého muže jménem Duke. Oba vstoupili do její cely.

Yuko věděla, že by mohla zemřít, kdyby chtěla. I v takové situaci byla schopna zvolit si čestnou smrt.

Jenže možná ještě měla šanci. Do Japonska to bylo daleko. A pokud měla zemřít, chtěla s sebou vzít aspoň jednoho z těch barbarů, kteří ji zajali. Franklina nebo Larsena.

Každopádně se nemínila vzdát bez boje.

„Vstaň!“ zvolal na ni Franklin. Nešel k ní blíž - na vlastní kůži pocítil, jak umí bojovat. Raději na ni namířil kolt.

Yuko vyšla před ním z cely. Slyšela, jak Franklin říká Dukeovi: „Nechci, aby se Larsen dozvěděl, kde ji skrýváme, jasné?“

„Kde ji skrýváš,“ opravil ho Duke. „Jak chceš. Ale z toho vašeho kšeftu by mělo něco kápnout i pro mě. Nemíchám se do záležitostí svých zákazníků, ale úplně zadarmo svůj hotel k dispozici nedávám.“

„O tom si ještě promluvíme,“ kysele odsekl Franklin, dloubl Yuko koltem do zad a postrčil ji ke schodům. Vyšli nahoru a chodbou se dostali do saloonu. Franklinovi pistolníci seděli na polstrovaných židlích a vypadali velmi spokojeně. Už se těšili, až shrábnou ty velké peníze, které jak se zdálo, měl Franklin díky svému šikovnému vyjednávání na dosah.

Ten nyní posadil Yuko na jednu ze židlí u zdi, namířil jí koltem do tváře a sykl: „Zůstaneš sedět, nebo uvidíš!“ Pak si kolt strčil do pouzdra a kývl na své lidi. „Pusťte Larsena ven.“

Takřka ve stejném okamžiku se dveře otevřely. Larsen tam stál bez saka, jen v košili a vestě, takže mu bylo vidět náramenní pouzdro s revolverem. „Slyšel jsem, že se tu cosi děje,“ chladně poznamenal. Krátce pohlédl na Yuko a přikývl. Bylo to, jako by potkal nějakou nedůležitou, vzdálenou příbuznou. „Ano, to je ona. Žena, kterou honím už od Nagasaki.“ Larsen kývl na dveře. „Venku stojí naše koně. Jeďme do Galvestonu a dokončeme to.“

Franklin nervózně přivřel oči. „Má to snad znamenat, že to berete? Že zaplatíte sto tisíc dolarů?“

„Přesně tak,“ chladně poznamenal Larsen. „Bude pro mě obtížné získat tak vysokou půjčku. Ale tato Japonka mi za to stojí. Kromě toho nemám chuť se déle handrkovat s nějakým špinavým vyděračem.“ Při tom vyzývavě pohlédl na Franklina. Hubený pistolník zatnul zuby a zbledl, ale ovládl se. Nestřílel by na muže, který mu mohl dát sto tisíc dolarů.

„Chcete jet okamžitě?“ nevěřícně zašeptal Franklin.

„Nechci už ztrácet ani vteřinu. A dávejte mi na můj poklad pozor. Ta malá je prohnaná.“ Jeden z jeho japonských osobních strážců mu podal sako a Larsen se oblékl.

Teprve nyní Franklinovým mužům začalo docházet, co se jejich bossovi podařilo. Rozesmáli se, začali ječet a plácat se po ramenou. Někteří z nich křičeli jižanské pokřiky. Franklin zvedl Yuko ze židle a postrčil ji k východu.

Larsen při pohledu na oslavující Franklinovy lidi nehnul ani brvou. Kráčel za nimi v jistém odstupu a jen nakrátko se zastavil, aby Dukeovi dal pět stodolarových bankovek. „Na vaše výlohy,“ řekl Larsen a Duke si ty bankovky rád vzal, ačkoli mu Franklin téměř všechno zaplatil.

Larsen zůstal stát na verandě saloonu. Rozhlížel se po tom opuštěném městě. Je to strašidelné místo, pomyslel si, ale k Dukeovi či Franklinovi se to, nevím proč, hodí. Díval se, jak pistolníci chvatně odvazují koně a vylézají do sedel. Zdálo se, že se nemohou dočkat, až zinkasují podíl z Franklinových sto tisíc dolarů.

„Frankline!“ zvolal klidným hlasem Larsen.

Franklin otočil hlavu a vrhl nedůvěřivý pohled na Larsena. „Ano?“

„Myslím, že jsem vám dlužný malou zálohu!“ dodal Larsen. Ruku už měl pod sakem. Franklin na něj hleděl, ale příliš pozdě pochopil, co se děje.

Larsen vytáhl zpod saka dlouhohlavňový armádní kolt. Pohyb byl tak rychlý, že Franklin se ani nestačil dotknout svého revolveru. Larsenova kulka ho trefila mezi oči.

Třesk výstřelu se slil s pekelným práskáním petard, které starší Japonec hodil koním pod kopyta.

Zvířata se samozřejmě splašila. Vyskakovala, vyhazovala zadníma, shazovala své jezdce na zem, nebo jim bránila v tom, aby sáhli po zbrani.

Larsen stál na chodníku a pálil jednu ránu za druhou, zatímco jeho osobní strážci s tasenými meči seskočili na ulici. Pohybovali se jako smrtící stíny a každý výpad jejich zakřivených, ostrých mečů zasáhl svůj cíl.

Pouze dvěma mužům se podařilo své koně včas otočit a vyrazit pryč. Ostatní skončili v prachu skoleni buďto Larsenovými kulkami, nebo meči japonských zabijáků. Na hřbetech koní splašených práskajícími petardami a střelbou nedokázal nikdo z pistolníků ani jedinkrát vystřelit.

Yuko byla stržena ze sedla jedním z osobních strážců, takže nedostala šanci uprchnout. Postavila se, ale mladší Japonec ji pevně držel. Vyvrátil jí ruku za záda, když se chtěla bránit. Udělal to s klidnou samozřejmostí člověka, který dobře ví, co dělá.

„Proč?“ vykřikla Yuko japonsky. „Proč pomáháte těm bílým bastardům?“

„Zlato nezná barvu kůže,“ odvětil muž, který ji držel. Jeho hlas zněl naprosto chladně, bez známky jakéhokoli citu. „A teď uděláš lépe, když se nebudeš hýbat, ženo, jinak ti budu muset ublížit.“ Před Larsenem ji srazil na kolena. Pocítila chladnou čepel meče na krku. „Zůstaň klečet.“

Larsen se pobaveně usmál. Nabíjel kolt a přitom říkal: „Sto tisíc chtěli ti idioti! Franklin dočista zešílel. Ale naštěstí jsem se v Orientu naučil jednat s takovými blázny.“ Strčil si kolt do pouzdra, klekl si k Yuko a chytil ji za bradu, načež jí pohlédl do očí.

„Yuko, tito dva malí muži za tebou jsou nindžové, najatí zabijáci. Něco mě stáli, ale dnes se mi vyplatili. Vůbec se nenamáhej přemýšlet o tom, že bys mi mohla uprchnout. Ti dva už na tebe dají pozor. Neunikneš mi - ani smrtí, malá Yuko. Je mi líto, ale člověk musí myslet hlavně sám na sebe.“

Pustil ji a otočil se k saloonu. Duke stál s chladným výrazem ve dveřích a díval se na mrtvá těla před svým podnikem.

„Jsou už hotové ty steaky, které jsme si objednali?“ otázal se Larsen.

+ + + + +

Jesse jel po hlavní ulici French City.

Po obou stranách ulice stály rozbořené domy. Horký vítr mlátil jedněmi dveřmi o zeď a ohlašoval tak brzký příchod písečné bouře. Jezdcům a koním hnal do tváří prach a písek.

Jesse jel na statné, tmavé klisně, kterou mu u studánky nechali Donkinové. Považoval to za férové, že ta banda tímto malým odškodněním zaplatila za to, že se je pokusila oddělat. Vzali si zásoby, sedla, postroje také druhého koně i s příslušenstvím. Kdyby měl Jesse víc času, nenechal by Donkiny odtáhnout jen tak. Ale musel se vydat za Franklinem, dokud byly jeho stopy ještě viditelné. Jesse nevěřil, že Donkinové se ještě někdy v Oklahomě ukážou. Zažili ho už jednou v akci, a to jim bezpochyby stačilo.

Jesse zastavil před saloonem. Ještě jednou se rozhlédl po městě, ale Tošira nikde neviděl. Samuraj se městem duchů plížil pěšky, chtěl se k saloonu dostat zezadu.

Na jednom pahorku na kraji města Jesse spatřil tři muže. Někoho pohřbívali. Jesse hledal na ulici stopy boje, ale ty silný vítr již dávno přikryl prachem.

Slezl ze sedla, přivázal uzdu k zábradlí a vešel do saloonu. Interiér velké budovy ostře kontrastoval s exteriérem - venku odlupující se omítka a popraskané dřevo, uvnitř luxus sametu, plyše a hedvábí přesně odpovídající vkusu divokých psanců, kteří se zde často zástavo vah.

Sotva vešel dovnitř, už k němu zamířilo děvče v třpytivých žlutých šatech s hlubokým výstřihem. Zdálo se, že jeho špinavý oděv a očividné vyčerpání jí nevadí. Jesse a Toširo se u studánky sice oholili a umyli, neměli se však do čeho převléct.

Jesse s dívkou prohodil žertem pár slov, přičemž koutkem oka pozoroval vchod do herny.

Viděl, že Yuko a Larsen tam sedí u stolu. Kromě nich v saloonu nebyli žádní hosté. Jesse byl rád, že Yuko je k němu otočena zády. Díky tomu ho zatím neviděla a nemohla ho tak prozradit nějakým neopatrným gestem. Zato ale cítil ledový, nedůvěřivý pohled Keňa Larsena.

Jesse si jej dál nevšímal a vydal se k barovému pultu. Duke mu osobně načepoval pivo. Jeho lidé kopali hroby pro Franklina a jeho muže.

„Co se to tu dělo?“ jako by mimochodem se zeptal Jesse. „Viděl jsem, že tu kohosi pohřbívají.“

Duke se pousmál. „Několik gentlemanů si vjelo do vlasů kvůli obchodní záležitosti. Ale už se to urovnalo, ačkoli někteří z těchto gentlemanů s výsledkem asi nejsou příliš spokojení. „ Duke se k němu sklonil a o něco tišeji řekl: „Nemusíte si dělat starosti, zákon v tom prsty neměl.“

„Doufejme, že k tomu ještě nedojde,“ s ironií v hlase odvětil Jesse. Zvedl sklenici s pivem a pokynul jemu i děvčeti ve žlutém. Uvažoval. Vypadalo to, že Larsen se zbavil svého příliš chamtivého zabijáka, který mu začal překážet. Bez pomoci by to ovšem nezvládl.

Vypadalo to, že momentálně jsou Larsen s Yuko sami. To ovšem nemusí trvat dlouho.

Jesse si vzal své pivo, položil děvčeti ve žlutém na rameno ruku a odešel s ní do vedlejší místnosti. Kromě Larsena a Yuko v herně nikdo nebyl.

Jesse položil svou sklenici s pivem na kraj karetního stolu, zamyšleně vyhlédl z okna a poznamenal k dívce vedle sebe: „Přines ještě něco na pití, děvče. Všechno platím.“

Ucítil pohled Yuko i Larsena, ale neotočil se k nim. Dívka ve žlutém mu věnovala nacvičený úsměv a s pohupováním boků se vrátila do baru.

Jesse si ji smyslně prohlížel. Pak se levou rukou chopil své sklenice s pivem.

Hned v následujícím okamžiku však pravou rukou tasil kolt a namířil jím Keňu Larsenovi na hruď. Larsen na něj užasle hleděl. Tento náhlý zvrat situace ho tak zaskočil, že pustil vidličku na téměř prázdný talíř.

Jesse natáhl kohoutek koltu a řekl: „Polož ruce na stůl. Nemíním nic riskovat. Kde jsou tví kumpáni?“

Yuko vstala od stolu. Byla velmi bledá. „Jsou dva,“ řekla. „Musí být někde poblíž. Buď opatrný, Jessi! Jsou to nindžové!“

Jesse tomu japonskému slovu nerozuměl, ale pochopil, že Larsenovi muži budou velmi nebezpeční. Nic jiného ani nečekal.

„Zmizme odsud,“ rychle vyhrkla Yuko, „než se vrátí ti jeho zabijáci.

Ty je neznáš, Jessi! Nejlepší by bylo, kdybychom se jim vyhnuli.“

„Bylo mi jasné, že máš ještě jednoho pomocníka, Yuko,“ řekl Larsen. „Ale nepočítal jsem s tím, že se tu objeví tak rychle. Kdes na toho pistolníka vlastně natrefila?“

„To je dlouhá historie,“ řekl klidným tónem Jesse. „Bohužel máte smůlu, pane Larsene. Já totiž nejsem obyčejný pistolník, ale federální marshal. A to znamená, že půjdete s námi.“ Jessův hlas tvrdl. „Jste zatčen, Larsene. Dejte ruce nahoru a vstaňte!“

„To neudělám,“ odsekl Larsen. „Kolik peněz vám musím dát, abyste si zase šel po svých? Stačil by jeden tisíc? Jestli mi dovolíte, abych si vytáhl peněženku…“

„To nedovolím,“ chladně odtušil Jesse a pozvedl kolt. „Jestli teď sám nevstanete, tak vám pomůžu, Larsene!“

Larsen na něj vrhl nenávistný pohled. Vzteklým hlasem zavrčel: „Takto se mnou mluvit nebudete, chlapče! Se mnou ne!“

„Nezdržuj se s ním!“ zvolala Yuko. „Protože jeho osobní strážci…“

„Už jsou tady!“ skočil jí Larsen do řeči. „A jestli se ten tvůj marshal jenom hne, tak ho rozstřílejí na kusy!“

Yuko se otočila a tiše vykřikla.

Ve vchodu do hlavního sálu stáli oba útlí Japonci v západních oděvech, které jim byly velké. Objevili se tam neslyšně jako stíny a tak rychle, jako by spadli ze stropu. Drželi v rukou pušky. Mladší z nich měl winchestrovku, starší brokovnici.

Mířili jimi Jessovi na záda. Ústí jejich hlavní byla černá a chladná jako oči obou nindžů.

„Tito lidé umějí zacházet s palnými zbraněmi velmi dobře,“ poznamenal Larsen. „I když většinou upřednostňují jiné způsoby zabíjení. Položte svůj kolt na stůl, marshale, jinak nemáte moc šancí.“

Jesse váhal.

„Dělej, co říká, Jessi!“ zvolala Yuko. „Nemáš proti těm bastardům sebemenší šanci.“

„To ještě uvidíme,“ podotkl Jesse. „Ale první kolo jste vyhrál, Larsene.“ Uvolnil kohoutek svého koltu a opatrně jej položil na stůl před Larsena.

Ten bleskově vytáhl svůj revolver zpod saka, chytil Yuko za rameno a posadil ji zpátky na židli. Zatímco hovořil, mířil Jessovi na hruď. „Jak jsem řekl, čekal jsem na tebe, marshale. Kolik máš přátel? Snad mi nechceš namluvit, že jsi sám?“

„Vyčkej. času,“ zamumlal Jesse. „Možná ty další ještě uvidíš, Larsene.“

„Kde jsou?“ rozhněvaně vykřikl obchodník. „Pomalu s tebou ztrácím trpělivost, ty ksindle! Mluv, sakra, nebo mě ještě poznáš! Kde jsou ostatní?“

Než mohl Jesse něco říct, přišla odpověď sama - v podobě Tošira Watakeho.

Z hlavního sálu se ozval ječivý ženský výkřik. A tím začal rozhodující boj!

+ + + + +

Toširo Watake, který se takřka neslyšně vplížil do saloonu, si dívky ve žlutém oblečení nevšímal. Duke se pokusil na něj namířit pušku, ale Toširo jej jediným úderem poslal k zemi.

A pak děvče zaječelo.

Samuraj neváhal.

Přiběhl ke vchodu do herny, tiše vytáhl meče z pochev a přiskočil k oběma Larsenovým osobním strážcům. Nindžové se k němu otočili a zvedli pušky. Byli mnohem rychlejší než všichni pistolníci, se kterými se Toširo dosud setkal.

Jenže Toširo byl samuraj. Krátkým mečem zvedl hlaveň winchestrovky a zatímco se kulka z její hlavně zaryla do stropu, zasáhl dlouhý meč svůj cíl. Nindža udělal několik vrávoravých kroků dozadu a zhroutil se. Starší nindža chtěl vypálit z brokovnice, ale to už se proti němu vrhla Yuko.

S ohlušujícím zaduněním se dvojitá dávka sekaného olova zavrtala do pohovky namísto do Toširovy hrudi. Nindža dívku udeřil otevřenou dlaní a omráčená Yuko se skácela na podlahu.

Vzápětí na nindžu zaútočil Toširo. Nindža již měl též v rukou meč. Takřka bez většího úsilí vykryl Toširův útok, přiskočil k němu a chtěl samuraje seknout do spánku. Toširovi se jen tak tak povedlo ten úder odrazit krátkým mečem.

Ostré čepele do sebe narazily s ocelovým řinčením.

Toširo pochopil, že tento nindža je nebezpečný soupeř. Kromě toho cítil v kostech únavu z posledních dnů.

Nindža měl velkou výhodu…

+ + + + +

Ken Larsen vztekle zaklel, když Yuko vyskočila ze své židle a vrhla se na jeho staršího osobního strážce. Jesse v Larsenových ledových očích viděl odhodlání vystřelit, a tak se bleskurychle vrhl stranou. Málem jej ožehl výstřel, který vyšel z hlavně Larsenova koltu. Než mohl obchodník vystřelit podruhé, chytil ho Jesse za ruku, načež jí udeřil o zeď. Larsen pustil kolt, ale zároveň vytáhl levou rukou zpod saka ostrý nůž a zaútočil jím. Jesse musel uskočit. Larsen se přikrčil do typického postoje zkušeného bojovníka s nožem. Pomalu kráčel k Jessovi.

Ten koutkem oka viděl, jak Toširo bojuje s nindžou. Zableskla se ocel a meče obou Japonců se zkřížily. Oba se pohybovali mrštnými rutinními pohyby, které takřka nebylo možné zachytit okem. Jesse viděl, jak se Toširo vyhnul prudkému útoku svého soka. Potom se už ale musel soustředit na Larsena. Ten na něj opět zaútočil nožem.

Jesse uskočil a kopl Larsena do boku, ovšem ne dost tvrdě. Larsen mu nožem rozčísl rukáv a řízl ho do ruky.

Pak se znovu rozmáchl nožem. Jesse musel ustoupit a toho Larsen využil.

Šlachovitý obchodník se vrhl stranou a rychle se chopil Jessova koltu, který ležel na stole.

Dlouhá hlaveň této zbraně namířila směrem k Jessovi.

Ten se vrhl na podlahu a převalil se, zatímco třeskl výstřel. Kulka se zavrtala vedle něj do podlahy.

Pak se Jesse otočil. Larsen mu mířil mezi oči.

Jesse mu bleskově podkopl nohy, obchodník se svalil na podlahu a zůstal bezvládně ležet. Další kulka z jeho koltu se zaryla do zdi.

Jesse vyskočil. Krvácela mu levá ruka. Larsen mu ji poranil nožem, Jesse to však ignoroval.

Viděl jak Toširo a nindža svádějí boj na život a na smrt. To, co se právě dělo, bylo příliš rychlé na to, aby to mohl pochopit.

Nindža vytáhl zpod kabátu něco, co se kovově lesklo, a bleskově to vrhl po Toširovi. Byla to vrhací hvězdice. Samuraj uhnul, takže hvězdice jej minula. Ten nečekaný útok však na okamžik odkryl jeho obranu.

Nindža ho tak mohl seknout mečem do boku. Samuraj vykřikl a skácel se na podlahu.

Jesse přiskočil k nindžovi a chtěl ho zastavit. Nindža zvedl meč, aby mohl Tošira dorazit. Držel ho obouruč.

A právě v tom okamžiku ho samuraj probodl zespodu.

Jesse viděl, jak nindža vrávorá zpátky do sálu. Tam se zhroutil na zem. Toširo se sténaje zvedl. Jeho kimono bylo zbrocené krví. Jesse ho chtěl podepřít, ale Toširo ho odstrčil a zamířil k Yuko.

Dívka se začala hýbat. Toširo se vedle ní vrhl na kolena. Oba na sebe dlouze mlčky hleděli.

Jesse přistoupil k Larsenovi. Otočil ho na záda a spatřil rukojeť nože, kterým se obchodník probodl. Larsen na něj spadl. Už mu nebylo pomoci.

Jesse sevřel rty. Nechtěl, aby to dopadlo tak krvavě. Larsen a nindžové mu však nedali na vybranou.

Jesse mlčky zvedl svůj kolt a strčil si ho do pouzdra.

Když se otočil, uviděl, že Toširo a Yuko se objímají. Radost v jejich tvářích byla tak nakažlivá, že i Jesse se musel usmát.

Ale jen trochu.

+ + + + +

„Ten nindža mě mohl zabít,“ řekl Toširo, který seděl na houpacím křesle Dukeova saloonu. Zamyšleně si ohmatával místo pod prostou flanelovou košilí, které měl ovázané. Právě tam ho zasáhl zabijákův meč a způsobil mu hlubokou ránu. Toširo rozvážně dodal: „Nemířil dobře, jinak by mě už nemusel dorážet. Jsem rád, že v té chvíli měl horší karmu než já.“

Toširo se pousmál.

Samuraj a Yuko na sobě měli jednoduchý kovbojský šat, košili, džíny a holínky. To pro ně bylo nezvyklé, jenže neměli na vybranou. Jejich staré oděvy byly zcela zničené a kimona se v tomto městě duchů neprodávala.

Jesse osedlal vraného hřebce. Dukeovi lidé jej chytili spolu s ostatními koňmi Franklinovy bandy. Teď, po několikadenním odpočinku, byl kůň opět neklidný a plný energie.

Yuko držela Tošira za ruku.

Ruinami French City vanul chladný ranní vítr, který rozháněl chomáče mlhy.

„Co teď chcete dělat?“ zeptal se Jesse, když vylezl do sedla.

Yuko obětavě pečovala o těžce raněného samuraje. Jesse musel uznat, že z nich bude skvělý pár.

Yuko se usmála. „Pojedeme zpátky do Texasu. Žije tam jedna farmářská rodina, které jsme něco dlužní. Tam chvíli zůstaneme a budeme u nich pracovat. A potom - potom uvidíme, co dál. Snad bychom tu mohli zůstat napořád -nebo se vrátíme do Japonska, pokud se ovšem vyplatí ten boj obnovit. Jsme jím oba tak unavení, Jessi…“

„Máte jeden druhého, a to je to hlavní,“ přátelsky odvětil Jesse. „Přeju vám oběma hodně štěstí.“ Otočil koně a ukázal na vchod saloonu. „A dávejte pozor, ať vás Duke nějak nenapálí.“

Yuko se zasmála. „Za to, že mě zavřel ve sklepě, mi dal tučné odškodné. Ten dobrý muž dělá všechno pro to, aby si nás naklonil. A to, že jsi marshal, k tomu také přispělo.“

„Když bude drzý, tak mu dám jednu za ucho,“ řekl Toširo.

Jesse se zasmál a pobídl vraníka. Vyjel směrem na jih. Zanedlouho uvidí Red River, jak měl původně v plánu.

Ti dva za ním dlouho hleděli. A Jessovi bylo jasné, že na ně nikdy nezapomene…