John Kirby

Colorado western 107. Masakr na Yellowstonu

Johnnie Whitehead tiše zaklel. Tušil, že se za tím klukem neměl vydávat, ale teď už bylo pozdě na to, aby to mohl změnit. Howard C. Kelly mladší padl do rukou pěti indiánům z kmene Vran. Tentokrát chlapec nebyl dostatečně opatrný. Příliš se soustředil na to, aby setřásl Whiteheada ze své stopy. Pravděpodobně se právě ohlédl, když se před ním objevili rudoši.

Johnnie Whitehead nechal svého palomina zhruba padesát yardů odtud mezi zakrslými borovicemi. Kromě svého armádního koltu a winchestrovky měl na zádech krátký válečný luk a toulec s šípy.

Těch pět indiánů, kteří chlapce chytili jako neocejchované tele, se očividně vracelo z nějaké loupežné výpravy. Kromě svých vlastních poníků měli s sebou houf šesti koní, z nichž dva nesli náklad.

Tři indiáni seděli na koních, jen dva se starali o Howarda C. Kellyho mladšího, který utekl z pevnosti buďto proto, aby na vlastní pěst ukončil válku s Čejeny, nebo aby byl přijat do kmene Žlutého nosa a stal se tam známým bojovníkem. Sám to přesně nevěděl, jak to vyplývalo z krátkého dopisu, který ve Fort Keogh zanechal svému otci.

Indiáni ho chytili do smyčky lasa a strhli ho ze sedla jeho pinta. To, že uměli dobře zacházet s lariatem, bylo Whiteheadovi hádankou. Možná však některý z nich po nějakou dobu pracoval někde u bílého rančera.

Howard C. Kelly junior se bránil ze všech sil, což bylo pro něj typické. Johnnie Whitehead viděl, že pouzdro, v němž jindy nosil remington ráže 36, bylo prázdné. Pravděpodobně jej ztratil při pádu ze sedla.

V pravé ruce nyní držel deseticoulový bowie, kterým zaútočil na jednoho rudocha, jenž ho chytil za jeho dlouhé světlé vlasy.

Bojovník se tomu útoku vyhnul a rozesmál se, ale když pak mladík náhle namířil hrot nože nahoru a škrábl jej na pravém předloktí, tak mu ztuhl úsměv na rtech. Zavrčel, pustil mladíka a udeřil jej dlaní do tváře, jen to plesklo.

Kelly junior se skácel do trávy.

Rudý bojovník si zlobně prohlížel krvácející pravé nadloktí. Když potom z opasku vytáhl tomahavk, věděl již Whitehead, že je načase zasáhnout.

Bylo mu jasné, že těch pět indiánů by bylo tvrdým oříškem i pro něj, ale doufal, že jsou na útěku a že nemají čas na to, aby se zdržovali bojem.

Whitehead přiložil k tětivě červeně natřený čejenský šíp a namířil na hruď bojovníka, který právě zvedal tomahavk a chystal se chlapce zabít.

Kelly junior se rychle otočil v trávě a Whitehead spatřil jeho zrudlý obličej, načež se v trávě zablesklo a třeskla rána.

Vrána se odpotácel zpátky, jako by ho kopl kůň. Druhý indián, který sesedl a dosud vše sledoval s jedovatým úsměvem na rtech, sebou trhl. Potom zvedl starou springfieldku, o kterou se opíral, a namířil na Kellyho.

Whitehead vystřelil šíp a trefil indiána těsně pod pravou klíční kost. Bojovník udělal krok vpřed, načež padl na kolena a pohlédl na Whiteheada.

Ten již vstal, přiložil k tětivě druhý šíp a namířil na tři jezdce, kteří se ještě neprohráli z šoku. Dva z nich v rukou drželi lasa šesti čejenských poníků. Měli co dělat, aby ta zneklidnělá zvířata udrželi.

Whitehead namířil na třetího z nich.

„Dej ruce pryč od té pušky, bratře!“ rychle zvolal. „Mé šípy zabíjejí! Právě jsi to viděl!“

Bojovník, kterému bylo nanejvýš dvacet let, si olízl rty. Whitehead viděl, že mrká na své dva pokrevní bratry, jako by se chtěl ujistit o tom, že proti tomu snědému muži se světlými vlasy a v oděvu bledých tváří nebude sám, načež přes jeho varování zvedl pušku a vystřelil.

Bojovník vedle něj vykřikl a pustil lasa poníků. Náhle se mu v ruce objevil kolt. Vypálil, avšak minul.

Whitehead vystřelil z luku ve chvíli, kdy na něj namířil indián s puškou. Vrána se pokusil ještě během střelby seskočit ze sedla, jenže Whiteheadův šíp byl rychlejší. Jeho kamenný hrot mu provrtal pravé rameno. Vrána vykřikl, když se skácel na zem a ratiště šípu se ulomilo.

Potom se ozvaly dva výstřely z remingtonu Kellyho juniora.

Bojovník s koltem zavyl, pustil zbraň na zem a vyděšeně pohlédl na svého posledního kumpána, který teprve nyní překonal šok. Zdálo se, že okamžitě pochopil, že proti tomu malému světlovlasému ďáblovi a proti muži se smrtícími šípy nemají sebemenší šanci. Kopl svého poníka patami, trhl lasy tří čejenských poníků, která křečovitě drželi v ruce, a vyrazil směrem, odkud přijel. Raněný bojovník neváhal ani vteřinu. Otočil svého poníka a vydal se za svým druhem. Na tři zvířata, která dosud vedl, zapomněl.

Howard C. Kelly junior vyskočil z trávy, široce se rozkročil, chytil svůj malý remington do obou rukou a namířil na prchající Vrány.

„Hej, juniore!“ zvolal Whitehead. „Nechceš toho nechat?“

Mladík ho neposlechl a vystřelil. Indiáni však už byli příliš daleko. Whitehead viděl, jak daleko za poníky ze země vytryskl gejzír prachu.

Jednoho úspěchu však tento výstřel přece jen dosáhl. Také druhý indián nyní pustil lasa ukořistěných poníků, kteří se rozprchli, načež se pomalu vrátili k dalším třem zvířatům, která zůstala stát nějakých padesát yardů od Johnnieho Whiteheada.

Whitehead se rozběhl ke Kellymu juniorovi. Ten se prudce otočil a namířil na něj. Z jeho světlemodrých očí sršely blesky. Zarudlé tváře a napětí v rysech obličeje Whiteheadovi prozradily, že pihovatý chlapec je velmi nervózní.

Johnnie Whitehead nehnul ani brvou.

„Jsi zatracený paličák, juniore,“ řekl a ukázal na remington v mladíkově ruce. „Skloň to, ať to náhodou nevystřelí.“

„Nech mě na pokoji, Johnnie!“ vyhrkl mladík. „Nepotřebuju žádnou chůvu! Dokážu se o sebe postarat sám!“

„Aha.“ Whitehead se začal usmívat. „A co ti indiáni, juniore?“

„Hrome, kdyby ses do toho nemíchal, tak bych to s nimi vyřídil sám,“ odvětil chlapec hlasem chvějícím se zlobou. „V žádném případě by mi ti dva neutekli.“

„Takže podle tebe je správné někomu střelit do zad?“ otázal se Whitehead.

Mladík si olízl rty. Whitehead si o něm trošku zlepšil mínění, když uviděl, jak se juniorovi zalesklo v očích. Tak krutý, jak předstíral, zase ten mladík nebyl.

Kelly mlčel. Trucovitě sevřel rty, nepřestal však Whiteheadovi mířit remingtonem na břicho.

Whitehead si koutkem oka všiml, že Vrána, kterého zasáhl šípem do ramene, se pohnul. Otočil se k němu.

Indián držel v levé ruce pažbu pušky a marně se pokoušel zbraň zvednout tak, aby mohl střílet.

„Nech to být, bratře,“ řekl Whitehead siouxským nářečím.

Vrána rezignoval. Pustil pušku, svalil se zpátky do trávy a levou rukou se chytil za poraněné pravé rameno. V jeho tmavých očích se zračila bolest, kterou mu způsoboval zlomený šíp.

„Já ti ho vytáhnu,“ řekl Whitehead. „Pak můžeš odjet za svými bratry.“

Vrána neodpověděl.

K Whiteheadovi přistoupil Kelly. Remington už měl v pouzdře.

„Kruci, ty chceš toho rudého ničemu nechat běžet?“ otázal se.

„Neměl bys klít,“ řekl Whitehead. „Jestli to uslyší tvůj otec, tak ti dá pár za ucho.“

„Ty mě nemáš co poučovat,“ odsekl mladík. „Ty nejsi můj otec!“

„A to máš štěstí, juniore,“ podotkl Whitehead. „Tvůj otec nemohl odjet z Fort Keogh, protože jeden předsunutý tábor napadla horda Čejenů. Poprosil mě, abych tě dostihl a pak ti dal za vyučenou.“

Mladík jeden krok odstoupil a položil ruku na pažbu remingtonu.

Tentokrát však byl Johnnie Whitehead rychlejší. Než junior vytáhl remington z pouzdra, měl ho Whitehead na mušce svého armádního koltu.

„Pomalu tě začínám mít plné zuby, juniore,“ zavrčel. „Dej tu ruku pryč z revolveru a přestaň se chovat jak tajtrlík. Jestli se ho v mé přítomnosti ještě jednou dotkneš bez mého dovolení, tak schytáš takový záhlavec, že uvidíš všechny svaté.“

Kellymu se chvěly koutky úst. Očividně to neudělal rád, ale přece se podvolil.

„Vždycky jsem to věděl,“ procedil mezi zuby.

„Cos věděl?“

„Že rád biješ malé děti.“

„Ty, nesnaž se mě rozzlobit,“ řekl Whitehead a otočil se k indiánovi, který si chtěl prorazit zalomený šíp ramenem na druhou stranu.

„Počkej, bratře,“ řekl Whitehead. „Pomůžu ti.“

Sklonil se k němu, vytáhl z pochvy na opasku nůž bowie a hladce sřízl zlomený konec šípu, aby v rameni nezůstaly žádné třísky, až jej prorazí na druhou stranu.

Vrána sevřel rty. Ani nepípl, když mu Whitehead prudkým nárazem šíp prorazil na druhou stranu. Zakrvácená špička probodla kůži na zadní straně ramene, načež Whitehead šíp opatrně vytáhl.

Vrána nečekal, až mu Whitehead ránu ošetří. Zvedl se a přivrávoral k poníkovi, který stál o několik yardů dál a v klidu se pásl.

Whitehead sledoval, jak se Vrána s tváří zkřivenou bolestí vytáhl na jeho hřbet. Když se mu to konečně podařilo, chvíli oddechoval. Náhle však sebou trhl.

Také Whitehead slyšel ten zvuk. Ohlédl se.

V úžlabině mezi kopci, v níž zmizeli oba prchající indiáni, se nyní objevili dva jezdci sklonění ke krkům svých zvířat. Whitehead okamžitě poznal, že to jsou bojovníci z kmene Vran, kteří předtím překvapili Kellyho juniora. Koutkem oka zaregistroval, že mladík sáhl po revolveru.

Strčil do něj a chlapec se svalil na zem. Nato se sám vrhl do trávy.

„Nestřílej, juniore!“ sykl. „Ti mají dost starostí sami se sebou!“

Oba indiáni se hnali ke svému raněnému druhovi a divoce při tom gestikulovali. Johnnie Whitehead nerozuměl tomu, co volali, ale dokázal si to domyslet.

„Tam!“ vyhrkl Kelly junior.

Whitehead pohlédl směrem, kam ukazoval jeho prst. Na svahu nalevo od nich se objevili jezdci, načež se z úžlabiny, kterou tam přijeli oba bojovníci z kmene Vran, vynořili tři muži.

Johnnie Whitehead se ušklíbl. To tedy nebyla dvakrát příjemná situace. Šlo o nejméně dvacet bojovníků, a pokud se nemýlil, tak to byli severní Čejeni z kmene Žlutého nosa.

Všechno teď záviselo na jejich náladě. Bylo možné, že skutečnost, že ty Vrány dostihli a že jim odehnali jejich kořist, je obměkčí natolik, že je, Whiteheada a mladého Kellyho, nechají na pokoji. Jisté to však nebylo.

Čejeni se svými protivníky nemínili zacházet tak slušně jako Johnnie Whitehead. Oba uprchlíci to také pravděpodobně věděli, protože se okamžitě připravili k boji, když poznali, že všechny únikové cesty jsou odříznuty.

Za několik minut bylo po všem. Čejenští bojovníci tam Vrány nechali ležet napospas divé zvěři. Pro ně nebyli nic víc než zbabělí psi. A zabít některého z nich pro ně nebyl hrdinský čin.

Jeden z bojovníků ukázal oštěpem, na jehož hrotu se třepotal svazek per, na Whiteheada.

Čejeni se krátce poradili, načež otočili své pomalované poníky a vydali se k Whiteheadovi, který se zvedl z trávy a čekal je s rukama zkříženýma na prsou. Kelly junior jej napodobil a Whitehead měl co dělat, aby potlačil ironický úsměv.

Jezdec na čele toho houfu byl menší muž s širokými, svalnatými rameny. Na hlavě měl čepici z bizoní kožešiny, na které byly připevněny dva bizoní rohy. Podle toho, co Whitehead zaslechl, se muselo jednat o Malého býka, mladšího bratra Žlutého nosa. Jel na bílém pintovi, který měl jen na levém boku a na zadku malé černé skvrny. Kolem očí měl hřebec nakresleny červené kruhy.

Vedle Malého býka jel na hnědákovi mladík s náhrdelníkem s velkými medvědími drápy. Whitehead se podivil, protože ten šperk znamenal, že jeho nositel toho medvěda vlastnoručně skolil. Přitom tomu chlapci bylo nanejvýš čtrnáct let.

Whitehead viděl, že mladý Čejen hledí na Kellyho juniora. Pootočil hlavu a Kelly mu jeho pohled opětoval. Whitehead v jeho očích spatřil směsici zvědavosti, hněvu a strachu.

Malý býk zastavil svého pinta tři kroky před Whiteheadem. Změřil si ho takřka soucitným pohledem, jako by se ptal, zda vůbec má cenu s tímto mužem ztrácet čas.

Whitehead mlčel. Věděl, že je dobré ukázal Čejenovi trpělivost. Vyměnil si krátký pohled s Kellym juniorem, který okamžitě pochopil. Způsob, jakým hleděl na mladého čejenského bojovníka vedle Malého medvěda, byl víc než vyzývavý.

Čejen nebyl slepý. Pohlédl na Malého medvěda a vyhrkl několik slov. Johnnie Whitehead porozuměl tomu, že mladík prosí o dovolení zabít tu mladou bledou tvář.

Malý býk zavrtěl hlavou.

„Co řekl?“ zeptal se Kelly junior.

„Zeptal se ho, jestli nás smí pozvat do svého tee-pee,“ odvětil Whitehead bez oka mrknutí.

Kelly junior naklonil hlavu a pohlédl na něj, načež prohodil: „Mám pocit, že lžeš.“

„Drž zobák a čekej, co po nás Malý býk bude chtít,“ řekl Whitehead. Ostře sykl, když uviděl, jak mladík položil dlaň na pažbu remingtonu, a Kelly tu ruku také okamžitě zase zvedl, ač s nevolí.

Malý býk měl se svým mladším druhem očividně podobné těžkosti. Nejlepší by bylo, kdyby se ti dva hrdinové zchladili koupelí ve studené vodě Pumpkin Creeku, pomyslel si Whitehead.

Malý býk se otočil k Whiteheadovi a lámanou angličtinou řekl: „Ty být bastard.“

Whitehead přikývl a odpověděl mu čejenským dialektem, že je synem bílého muže a squaw z kmene jižních Čejenů.

Malý býk se pousmál. Podle všeho byl rád, že s tím míšencem může hovořit jazykem, který ovládal lépe než řeč bílého muže.

„Zastavils ty zlodějské Vrány,“ začal. Whitehead cítil, že Malý býk opatrně volí slova, aby za každou cenu zabránil násilí. Ostatní bojovníci a obzvlášť mladík vedle něj by Whiteheada a Kellyho juniora zřejmě už dávno zabili, ale Malý býk si zřejmě něco sliboval od toho, když ty dvě bledé tváře nechá naživu.

„Chytili toho chlapce,“ odvětil Whitehead, „a chtěli ho zabít.“

Malý býk uznale přikývl. Ačkoli indiáni kmene Vran pro Čejeny nebyli žádnými soupeři, přece jen bylo známkou odvahy, když se sám postavil pěti bojovníkům.

„,Nebýt tebe museli bychom jeti mnohem dál, abychom získali zpět své koně,“ řekl Malý býk. „Za to, že jste zastavili ty zloděje, vám daruji život.“

Malý býk na Whiteheada podezíravě pohlédl, ale ten dobře věděl, že to není všechno. A tak mlčel. Malý býk mu to musel říct sám.

„Sakra, o čem to vlastně žvaníte?“ náhle se zeptal Kelly junior. Vůbec se mu nelíbilo, že je z toho vyjednávání odsunut.

„Drž hubu, juniore, jestli je ti tvůj život milý,“ tiše řekl Whitehead. „Něco s námi zamýšlejí. Jenom nevím, co.“

„Tak se na to zeptej toho tlusťocha,“ prohodil Kelly junior.

Whiteheadovi přeběhl mráz po zádech, když viděl, jak se Malý býk ušklíbl. Čejen očividně anglicky rozuměl lépe, než mluvil.

„Měl bys tomu mladíkovi říct, že není dobré hovořit, když se spolu baví dva bojovníci,“ poznamenal.

„Dovol mi, ať toho světlovlasého bělobřicháče zabiju!“ vyhrkl mladý Čejen s medvědími zuby na krku.

Malý býk reagoval energicky. Okamžitě dal mladému bojovníkovi facku. Mezi ostatními Čejeny to jen zašumělo, ale nikdo nic neřekl, protože všichni velice dobře věděli, jak zbrklost jejich mladého druha urazila Malého býka.

Whitehead se zazubil.

„Ti mladí nedočkavci jsou všude stejní,“ řekl. „Možná bychom jim měli dovolit, aby se trochu poprali. Zchladí je to.“

Malý býk se okamžitě uklidnil a pomalu zavrtěl hlavou.

„Medvědí dráp je starší a silnější než tvůj mladý druh,“ řekl. „Byl by to nerovný boj. Medvědí dráp by tvého chlapce zabil.“

Johnnie Whitehead se stále usmíval. Znal Kellyho juniora. Ačkoli tento chlapec na svých dvanáct let nebyl příliš vysoký a byl jen kost a kůže, byl houževnatý jako nikdo jiný. Whitehead ho několikrát pozoroval ve Fort Keogh, když si to tam rozdal s podstatně staršími chlapci. Kelly junior byl rozený bojovník.

„Neměli by se zabít,“ odvětil Whitehead. „Nechejme je, ať bojují beze zbraní.“

Nyní se usmál i Malý býk. Whitehead vzbudil jeho zájem. Přikývl a otočil se k Medvědímu drápu, mladému bojovníkovi na hnědákovi.

Kelly junior jejich rozhovor sledoval s nedůvěrou. Instinktivně cítil, že se mluví o něm. A když uviděl, že podsaditý vůdce houfu indiánů promluvil k mladému bojovníkovi a jeho samého přitom nespouštěl z očí, pochopil, že ti dva o něčem rozhodli.

Zrudl zlostí.

„Chci vědět, o čem jste mluvili, Johnnie,“ křikl. „Jestli mi to neřekneš, tak si tam toho parchanta podám,“ řekl a ukázal na Medvědího drápa, „a spravím mu ten jeho špinavý úsměv pěstí.“

Whiteheadovi se nezdálo, že Medvědí dráp se usmívá, na to byl mladý bojovník už příliš rozzuřený.

„Uklidni se, juniore,“ řekl. „Dohodl jsem s Malým býkem, že vás necháme bojovat beze zbraní, ať si my, dospělí, můžeme v klidu promluvit. Malý býk nejdřív nechtěl, protože si myslí, že Medvědí dráp – tak se jmenuje ten bojovník – tě zadupe do země, jestli…“

Whitehead trhl rukou a chytil Kellyho juniora za límec.

„Hej, hej, ne tak zhurta,“ zamumlal. „Nejdřív se musí vyřídit formality.“

Kelly junior jen něco zamumlal, ale zůstal stát.

„Je mi jedno, jak se bude bojovat,“ procedil mezi zuby. „Za chvíli mi bude ležet u nohou. Klidně mu to můžeš říct.“

Whitehead to záměrně neudělal. Věděl, že mladý Čejen Kellyho juniora podceňoval, a nemínil na tom nic měnit, pokud by to nebylo nezbytně nutné.

Čejenští bojovníci mezitím všichni sesedli. Tři z nich se postarali o koně, další opodál usekli dva mladé stromy a přivlekli je tam.

Whitehead tušil, co to znamená. Zavrtěl hlavou a řekl: „Žádný boj s nožem, Malý býku! Nechci, aby byl Medvědí dráp zraněn nebo zabit. Nebo si Medvědí dráp nevěří na toho světlovlasého bělobřicháče jen s pěstmi?“ Ta otázka byla namířena na mladého čejenského bojovníka, který okamžitě rozčileně reagoval.

„Je mi jedno, jak s ním budu bojovat,“ zasyčel.

Whiteheadovi se po tváři rozšířil úsměv. Ti dva mladíci si byli až příliš podobní. Mohli by být dobrými přáteli.

Malý býk poslal oba bojovníky s poraženými stromy zase pryč a Whitehead řekl: „Ať odloží všechny zbraně a oblečení až na kalhoty a kamaše.“

Malý býk přikývl. „Boj skončí, až se jeden z nich vzdá.“

„Souhlasím,“ poznamenal Whitehead.

Do ticha se ozývalo jen hekání obou chlapců a šourání jejich chodidel po zemi, už takřka nedokázali zvednout nohy.

Čejenští bojovníci i Johnnie Whitehead lítý boj sledovali se zatajeným dechem. Všichni obdivovali sílu a výdrž obou bojovníků, kteří si nic nedarovali.

Čejeni zpočátku Medvědího drápa pobízeli žertovnými výkřiky k větší aktivitě, ale potom uviděli, že o dva roky mladší běloch je Medvědímu drápu důstojným soupeřem a že ho dostal na pokraj porážky. Takže raději zmlkli.

Nyní oba chlapci stáli se zarudlými hlavami naproti sobě a už neměli dost sil na to, aby zvedli ruce k obraně. Nikdo z nich však nebyl ochoten dobrovolně couvnout byť jen o píď. Jejich tváře nesly stopy boje, ale v jejich očích se ještě stále zračila touha zvítězit.

Whitehead pohlédl na Malého býka, jenž doslova visel očima na Kellym juniorovi. Pravděpodobně nečekal, že v tom útlém, téměř vychrtlém těle se skrývá tolik houževnatosti a výdrže.

Když Malý býk vzhlédl, Whitehead na něj lehce kývl.

„Jsou stejně silní,“ řekl. „Budeme muset čekat, dokud některý z nich nepadne únavou.“

Malý býk si olízl rty a pohlédl na Medvědího drápa. Vypadalo to, že neví, zda je Whiteheadovo srovnání pro Medvědího drápa přijatelné, ale nakonec přisvědčil.

Na jeho pokyn k oběma hochům přistoupili čtyři bojovníci, kteří je chytili a odtrhli od sebe.

Zatímco Medvědí dráp šel poslušně, začal Kelly junior mlátit kolem sebe hlava nehlava. Whitehead se divil nad tím, kde se v něm vzalo tolik síly.

„Vy zbabělí psi!“ křičel. „Sakra, pusťte mě!“

Whitehead k němu přistoupil a řekl: „Jen klid, juniore. Boj skončil. Malý býk a já jsme rozhodli, že dopadl nerozhodně.“

Kelly junior zavyl zlostí.

„Je to můj boj!“ vyhrkl zadýchaným hlasem. „A ty se do toho nepleť, Johnnie!“

Nato jednoho čejenského bojovníka, který ho držel za ruku, kopl do holeně. Indián ho pustil a chlapec hned vzápětí uvolněnou levou rukou udeřil druhého Čejena do tváře. Také ten Kellyho juniora pustil.

Ostatní bojovníci se rozesmáli, Malý býk se za břicho popadal. Po tvářích mu tekly slzy. Vypadalo to, že se už dlouho takto dobře nepobavil.

Chlapec se rozhořčeně rozhlížel kolem sebe. Nakonec jeho pohled ulpěl na Malém býkovi.

„Proč se ten tlusťoch směje, Johnnie?“ zavrčel. „Řekni mu, ať se okamžitě přestane smát, nebo něco uvidí!“

Whitehead zachoval kamennou tvář.

„To už by stačilo, juniore!“ ostře zvolal. „Můžeš se prát s Medvědím drápem, ale nebuď drzý k dospělým, rozumíš?“

Kelly junior sevřel rty. Věděl, že zašel příliš daleko, možná si ale také všiml toho, že ve smíchu čejenských bojovníků se skrývá i jisté uznání.

Otočil se a zamířil k Medvědímu drápu, kterého muži, jež ho drželi, už také mezitím pustili.

Medvědí dráp instinktivně zvedl pěsti, když k němu Kelly junior, přišel, ale k Whiteheadovu překvapení chlapec na Čejena nezaútočil.

Těsně před ním se zastavil a začal se usmívat. Pak natáhl pravou ruku.

Medvědí dráp krátce váhal, načež mu tu ruku stiskl.

Malý býk se spokojeným úsměvem přikývl.

„Je to dobrý bojovník,“ řekl. „Dáš mi ho, ať ho mohu přijmout jako syna?“

„Má otce,“ odvětil Whitehead. „Nosí modrý kabát bílých vojáků a žije ve Fort Keogh.“ Viděl, jak se tvář Malého býka zachmuřila, takže rychle dodal: „Avšak nepatří k těm, kteří chtějí vybít všechny rudochy. Chce mír mezi bílými a rudými, ale ty víš, jak je pro bílého náčelníka těžké uzavřít mír.“

Malý býk přikývl. „Co slíbí jeden, nedodrží druhý.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Whitehead. „Úcta k dohodě, kterou uzavře někdo jiný, je u bílých velmi malá.“

„Je i jeho otec tak statečný jako tento malý bojovník?“ zeptal se Malý býk.

„Kiowové, kteří proti němu bojovali, mu říkají Bojující býk,“ řekl Whitehead. „Jednou vjel do léčky dvou Kiowů a přesto ho nedokázali zabít.“

Malý býk přikývl. Zdálo se, že už o tom slyšel.

„Je dobré mít statečného protivníka,“ poznamenal. Pohlédl na Whiteheada a ten pochopil, že Malý býk ještě stále neřekl všechno. Něco se muselo stát. Možná to souviselo s útokem Čejenů na předsunutý tábor Fort Keogh.

Malý býk pohlédl na oba chlapce. Také Whitehead otočil hlavu.

Medvědí dráp přivedl svého hnědáka a vysvětlil Kellymu juniorovi znamení, která mu namaloval na zadek. Pokud bylo Whiteheadovi známo, tak Medvědí dráp nehovořil anglicky a Kelly junior zase nerozuměl ani slovo čejensky, přesto se oba živě bavili. Po nepřátelství, které mezi nimi vládlo ještě před několika minutami, nebylo ani stopy.

„Žlutý nos by rád mluvil s modrobřicháči,“ řekl Malý býk a pohlédl na Whiteheada. „Ty pro ně pracuješ jako zvěd, Whiteheade. Je nějaký způsob, jak uzavřít mír s bílým mužem, aniž by se Čejeni museli všeho vzdát?“

Johnnie Whitehead se trpce pousmál.

„Jsem jenom míšenec neboli bastard, jak říkají bledé tváře,“ odvětil. „Jak vám mám radit, co je pro vás dobré? Vidím jen, že vaše cesta vede do záhuby, ať budete dělat cokoli. Často jsem sám pocítil, že člověk nemůže pořád jen ustupovat a dusit svůj vztek. Někdy se musí vzepřít, i kdyby ho to mělo stát život. Když budete bojovat, tak modrobřicháče vyprovokujete k tomu, aby vás zničili. Když ustoupíte, bílí obchodníci po vás budou chtít ještě víc. Musíte být prohnaní – prohnanější než bílý muž. Bojujte, když to bude výhodné, a ustupte, když bude ohrožena existence celého vašeho kmene.“

Malý býk mlčel. Zdálo se, že přemýšlí o jeho slovech.

Whitehead ovšem cítil, že to jsou jen prázdná slova. Nemohla Čejenům pomoci vyřešit jejich problémy. Příliš mnoho bílých chtělo indiánskou otázku sprovodit ze světa silou. Těch pár bílých, kteří chtěli rudochům nechat jejich území, bylo v beznadějné menšině.

„Mohl by Bojující býk mluvit se Žlutým nosem?“ zeptal se Malý býk. „Má u rudého muže dobré jméno. Nemluví rozeklaným jazykem jako jiní.“

„Bojující býk je u modrobřicháčů jen malý náčelník,“ řekl Whitehead. „Může mluvit se Žlutým nosem, ale jeho slova u ostatních náčelníků nemají velkou váhu.“

Malý býk nechápavě zavrtěl hlavou.

„U vás bělochů, jsou dobří muži malými náčelníky a špatní velkými,“ poznamenal. „To není dobré pro lid.“

Whitehead mohl Malému býkovi udělat sáhodlouhou přednášku o tom, že i lumpové mohou pro ostatní udělat hodně, když za ně odvedou špinavou práci, ale tomu by indián nikdy neporozuměl.

„Vezmeme vás k našemu táboru,“ náhle řekl Malý býk. „Potom pojedeš k Bojujícímu býkovi a předáš mu poselství Žlutého nosa.“ Nečekal na Whiteheadovu odpověď, otočil se a krátkým pohybem ruky dal ostatním pokyn, že se jede dál.

Kelly junior opustil Medvědího drápa a přistoupil k Whiteheadovi.

„Copak je s tebou, Johnnie?“ otázal se ho.

„Chceš říct, co je s námi.“

Mladík zavrtěl hlavou.

„Já pojedu s Medvědím drápem,“ odvětil. „On je syn Žlutého nosa a pozval mě do tee-pee svého otce.“

„A jak ti to řekl?“ s úsměvem se otázal Whitehead. „Pokud vím, tak čejensky nerozumíš ani slovo.“

„Přesto si rozumíme,“ odsekl Kelly junior. „Můžeš jet zpátky do Fort Keogh a říct otci, že zůstanu u Čejenů.“

Whitehead se zazubil ještě víc.

„A oni na tvou počest udělají oslavu a upečou psa,“ řekl.

„Sakra, Johnnie, já už jsem dost starý na to, abych sám rozhodoval 0 tom, co budu dělat a co ne!“ Kelly junior se opět dostával do varu.

„Jen klid, juniore,“ řekl Whitehead. „Nemyslím, že bys už byl dost starý. Ale přesto pojedeme k Čejenům, protože Malý býk mě chce přivést ke Žlutému nosu. Možná si tě dokonce nechají ve svém táboře. Ale pak budeš jenom jejich rukojmí, to si pamatuj.“

„To je mi jedno, zůstanu tam i dobrovolně.“

„Měl bys myslet i na svého otce, juniore. Bůh ví, že má na starosti jiné věci než honit svého nezdárného syna. Uvaž jenom, že tě sem okamžitě vzal ze školy, kdyžs ho o to poprosil. A jaký je tvůj dík? Každý druhý den utečeš a děláš mu jenom starosti. Kdyby neměl mě, kdyby mě pokaždé neprosil, abych za tebou jel, tak by z tebe zešedivěl.“

„A proč to děláš?“ otázal se Kelly junior. „To nemáš nic jiného na práci než si hrát na chůvu?“

„Mám tvého otce rád, juniore,“ tiše řekl Whitehead. „Je to poctivý, spravedlivý a odvážný muž, jakých není moc. Myslím, že ani nevíš, jakého máš otce.“

Mladík mlčky sklonil hlavu.

„Je mi to líto, Johnnie,“ řekl.

„No dobrá, juniore,“ odvětil Whitehead s úsměvem. „Přiveď si svého poníka. Malý býk chce vyrazit.“

Od chvíle, kdy opustili tábor Žlutého nosa, se již Howard C. Kelly junior choval klidně. Johnnie Whitehead se však přesto měl na pozoru. Věděl, že u někoho takového musí počítat se vším. Ten kluk byl nevypočitatelný.

Whitehead zastavil svého palomina a ukázal před sebe na borem zarostlý kopec.

„Utáboříme se tam, juniore,“ řekl. „Do setmění bychom do Fort Keogh tak jako tak nedorazili.“

Kelly junior zamyšleně přikývl. Pravděpodobně na něj pobyt v čejenském táboře udělal takový dojem, že ani nevnímal okolí.

Snad to otupilo i Whiteheadovu ostražitost. Jezdců, kteří vyjeli z borovicového lesa, si všiml teprve tehdy, když už bylo pozdě na to, aby se před nimi skryli.

Kelly junior okamžitě sáhl na pažbu revolveru, když ho z jeho myšlenek vytrhl dusot kopyt. Whitehead mu však položil ruku na rameno a řekl: „Je to sedm mužů, juniore. Dej ruce pryč od koltu a hlavně buď zticha. Mluvit budu jenom já, jasné? Mysli na to, že musíš splnit svůj úkol.“

Na Whiteheadově tváři se objevil lehký úsměv, když pomyslel na to, jakým trikem Žlutý nos přiměl chlapce k tomu, aby se vrátil do Fort Keogh. Uložil mu, aby svému otci, poručíku Howardu C. Kellymu předal jednu důležitou zprávu. Chlapec se tomu bránil, protože by rád zůstal se svým novým přítelem Medvědím drápem, ale nakonec se skřípěním zubů souhlasil.

„Jsou to běloši,“ řekl Kelly junior, jako by Whiteheadova slova neslyšel. „Vypadají jako kovbojové.“

„Jsou to kovbojové.“ Whitehead přikývl. „A to ne jen tak ledajací kovbojové. Jsou to muži plukovníka Calvertona.“

„Harpera Calvertona?“ otázal se chlapec s vytřeštěnýma očima. „Muže, který má ranč na Tongue River, i když mu to armáda zakázala?“

„Přesně ten,“ odvětil Whitehead. „A teď zavři ústa, juniore, jinak z nás za pár minut bude potrava pro supy.“

„Máš z nich strach?“ provokativně se otázal Kelly junior.

„Každý rozumný člověk má strach z Calvertonových zabijáků, juniore,“ tiše opáčil Whitehead. „To, že nemáš strach, ukazuje, jak jsi nerozumný a hloupý.“

Mladík sevřel rty a s uraženým výrazem pohlédl na jezdce, kteří zastavili své koně zhruba deset yardů před nimi.

Whitehead oba muže na špici toho houfu už několikrát viděl ve Fort Keogh a také on jim očividně nebyl neznámý.

„Podívej se na ně,“ řekl černovlasý mladý jezdec. „Kellyho synek a jeho doprovod bastard.“

Whitehead slova mladého Johnnieho Calvertona ignoroval. Ten chlápek byl nula a nikdo by si ho nevšímal, kdyby náhodou nebyl synem mocného Harpera Calvertona. Jezdec vedle něj měl ovšem jiný formát. Jméno mu daly jeho zrzavé vlasy a narudlý obličej, který byl posetý světle hnědými pihami.

Red Shelby byl Calvertonovou pravou rukou. A už skutečnost, že ho více než tucet pistolníků akceptoval jako svého vůdce, hovořila za vše. Whitehead Shelbyho neviděl v akci, ale kolovaly pověsti o tom, že tento Ir umí střílet rychleji než jiní lidé přemýšlet.

„Co tu hledáte, Shelby?“ otázal se Whitehead.

Ir se jen ušklíbl.

„Dobrá otázka, pane bastarde,“ opáčil. „Vždycky někoho hledáme. Buďto nějakého zrádce, nebo renegáta. Nebo nějaké všivé Čejeny, kteří nám kradou dobytek.“

Mladík vedle něj se mečivě zasmál.

„Vypadá jako králík, když se směje,“ řekl Kelly junior a pobaveně pohlédl na Johnnieho Calvertona.

Johnnie Calverton se přestal smát. Několikrát polkl a přitom mu vždy vyskočil ohryzek.

„Ty zatracený…“ vykřikl a sáhl po revolveru, který nosil v lesklém černém pouzdře na pravém boku.

Náhle však vytřeštil oči a hned pažbu koltu zase pustil. Udiveně hleděl na Kellyho juniora a malý remington, který chlapec dokázal bleskově tasit.

„Teď se podělá strachy,“ řekl Kelly junior k Whiteheadovi. „Vidíš, na takové holomky se musí tvrdě. A ty se přitom od toho zrzavého opičáka necháš urážet, jako by se nechumelilo.“

Red Shelby, který se dosud usmíval, protože Johnnie Calverton se nechal zaskočit takovým děckem, náhle zbledl.

„Ty zatracený spratku!“ vyhrkl. „ Já tě odnaučím urážet dospělé.“ Pobídl svého ryzého koně a vyrazil ke Kellymu. Chlapec okamžitě stiskl spoušť.

Kulka z remingtonu ráže 36 těsně minula Red Shelbyho a zasáhla jezdce se žlutou barvou pleti a šikmýma očima. Trefila ho do levého ramene.

Muž vykřikl, ale pak měl plné ruce práce s tím, aby svého vzpínajícího se koně udržel pod kontrolou.

Než mohl Kelly junior stisknout spoušť podruhé, byl už Red Shelby u něj. Dal mu pohlavek a chlapec sletěl ze sedla. Whitehead však měl pocit, že ten úder Kellyho moc nebolel. Mladík už předtím vytáhl nohy ze třmenů a teď se jen vyhnul té ráně. Na zemi se převalil a mrštně vstal. Remington stále držel v ruce.

Whitehead koutkem oka zahlédl, jak Johnnie Calverton vytahuje revolver a míří jím na Kellyho juniora, který se plně soustředil na Red Shelbyho.

Armádní kolt mu sám skočil do dlaně, načež Whitehead sykl: „Pusť ten revolver, Calvertone!“

Kelly junior se otočil a Red Shelby využil příležitosti a vyrazil mu remington z ruky. Nato se vrhl ze sedla a chytil Kellyho za límec.

Johnniemu Calvertonovi to náhle dodalo odvahu. Vypadalo to, že vůbec nepřemýšlí nad tím, že by svou kulkou mohl poranit i předáka svého otce, kdyby vystřelil na chlapce.

Whitehead to nemínil připustit a tak vypálil dřív než Calverton. Jeho střela Calvertona škrábla na ruce, v níž držel revolver.

Whitehead nečekal, že ostatní muži budou nečinně přihlížet. Věděl, že Calvertonovo mužstvo je složeno z pistolníků, kteří mají za sebou nejeden životu nebezpečný boj, přesto byl překvapen divokostí, s níž tito muži reagovali.

Nechtěl v té přestřelce pokračovat, mínil jen zabránit vraždě Kellyho juniora. Na to se však ti pistolníci neptali. Bleskurychle ho obklíčili a jeden z nich se rozmáchl pažbou své winchestrovky. Jen těsně minul Whiteheadovu hlavu, přičemž Whitehead současně ucítil tvrdý náraz do boku.

Třeskl výstřel, palomino vyrazil vpřed a shodil ho ze sedla. Jen tak tak stačil vytáhnout nohy ze třmenů. Vrhl se stranou, avšak ještě v pádu si všiml, jak na něj padá smyčka. Chtěl se otočit, ale v tom okamžiku mu laso přitáhlo obě ruce k tělu. Tvrdě dopadl do trávy, armádní kolt mu vyklouzl z ruky.

Okamžitě se pokusil znovu dostat na nohy, ale krátké trhnutí lasa jej dostalo znovu na zem. Uslyšel další výstřely, načež viděl, jak se juniorův poník zhroutil k zemi.

Kelly křičel, jako by ho na nože brali. Whitehead se vleže ohlédl a uviděl, jak Red Shelby dal chlapci záhlavec.

Whiteheada se zmocnil vztek. Přestal myslet na těch šest pistolníků, kteří ho chytili jak neocejchovaného býka. Vyskočil, pravou rukou z pochvy na opasku vytáhl nůž bowie a přeřezal laso.

Pák přiskočil k Red Shelbymu a zasadil mu tvrdou ránu pěstí.

Shelby chvíli nevěděl, kdo to na něj zaútočil, ale když pak poznal Whiteheada, zařval a zvedl své velké pěsti, kterými kupodivu uměl tak mistrovsky zacházet s koltem. Pro pěstní souboj byly jako stvořené.

Stáhl hlavu mezi ramena a poznamenal: „Nech ho, Crooku. Patří mně. Ten bastard pozná, co to znamená napadnout Red Shelbyho.“

Whitehead si olízl rty. Jeho vyhlídky nebyly zrovna růžové. Při pádu z koně si narazil levý bok. Přesto nemínil couvnout. Koutkem oka zachytil, že Kelly junior se chce odplazit pryč. Jeden z pistolníků si toho všiml a pohrozil mu winchestrovkou. Mladík se zarazil.

„Tak, ty bastarde,“ řekl Red Shelby, „teď něco zažiješ.“

Ir šel hned k věci. Přiskočil k Whiteheadovi, rozmáchl se pravou pěstí – ale udeřil levou.

Whitehead však něco podobného očekával. Takové triky už znal. Krátký pohyb hlavy mu stačil na to, aby uhnul dalšímu direktu. Zároveň udělal krok vpřed a zasadil Irovi ránu do levého boku.

Red Shelby zalapal po dechu. Otevíral ústa a vypadal jako ryba na suchu. Než se zase vzpamatoval, využil Whitehead příležitosti, kterou mu nabídl, a zasypal Ira sprškou úderů.

Red Shelby byl v úzkých. V očích už měl skelný výraz, když náhle byl boj ukončen.

Jeden z pistolníků si podle všeho všiml, že míšenec je schopen dát jejich předákovi tvrdou lekci. Chytil svůj revolver za hlaveň a udeřil Whiteheada do hlavy.

Whitehead okamžitě klesl na kolena. Red Shelby odvrávoral několik kroků zpět a pohlédl na svého soupeře, který šel tak náhle k zemi. Důvod Irčan nepostřehl.

Jako by skrze barevnou mlhu Whitehead viděl, jak Kelly junior běží k pistolníkovi. Chlapec křičel něco, čemu Whitehead nerozuměl. Muž, kterého Red Shelby oslovil jako Crooka, mu nastavil nohu a vrhl se na něj, když se chlapec skácel k zemi.

Potom už Whitehead nic neslyšel. Jeho vědomí zaplavila temnota.

„To sis mohl odpustit, Crooku,“ komentoval Red Shelby nečekané zneškodnění Whiteheada. „Právě jsem se chystal ho vyřídit.“

Sidney Crook smlčel odpověď, kterou měl na jazyku, ale bylo na něm vidět, co si myslí o poznámce Red Shelbyho.

Kelly junior již takové zábrany neměl.

„To určitě,“ poznamenal hlasem chvějícím se zlobou. „Neudržel by ses na nohou ani tři minuty, kdyby tam ta žlutá krysa Whiteheada neudeřila zezadu.“

Red Shelby frkal jako podrážděný býk.

„Chlapče,“ vyhrkl, „nesnaž se mě rozzuřit. Už mám těch tvých drzých řečí plné zuby. Jestli ještě jednou řekneš něco, co se mi nebude líbit, tak ti utrhnu obě uši!“

Kelly junior cítil, že Ir to myslí vážně. Opatrně ucouvl, naklonil hlavu a odvětil: „A jak mám vědět, co se ti líbí nebo nelíbí, Shelby?“

„Krucinál, pro tebe jsem pan Shelby, jasné?“ otázal se Ir. „A myslel jsem tím to, že budeš mluvit jenom tehdy, když se tě někdo na něco zeptá!“

„Proč to neřeknete rovnou, pane Shelby?“

Kelly junior patrně tušil, že touto poznámkou zašel příliš daleko. Kdyby ještě během ní neucouvl o další krok, tak by ho Ir zasáhl svou pěstí naplno. Takto ho jen škrábl nehty. I to však stačilo na to, aby upadl. Posadil se a dlaní si přejel tvář, do které se mu zaryly nehty Red Shelbyho.

Sténání či výkřiku bolesti, se však Shelby nedočkal. Kelly stáhl hlavu mezi ramena, když k němu Ir přistoupil.

„Chceš ještě něco říct?“ zavrčel Shelby.

Kelly junior zavrtěl hlavou.

Ir se spokojeně otočil a pohlédl na snědého muže, který se dosud držel v ústraní.

„Postav toho svého pokrevního příbuzného na nohy, Bigfoote,“ řekl. „Chci se konečně dozvědět, o čem žvanil se Žlutým nosem.“

Snědý pistolník vrhl krátký, nenávistí prosycený pohled na Ira, ale potom se obrátil a šel ke svému koni, aby si z jeho sedla vzal láhev, v níž měl směs vody a brandy. Přitom se v duchu ptal, co ho vlastně u této hordy drží. Ostatní nevynechali jedinou příležitost mu dát kdykoli pocítit, že je pro ně jen poloviční člověk. Bigfoot Hunter však svůj hněv zkrotil. Věděl, že ani jinde by se mu nevedlo lépe. U plukovníka Calvertona si aspoň vydělal pěkné peníze. Kromě toho byl Calverton jediný člověk, který nikdy nenarážel na jeho otce z kmene Vran a který s ním nejednal pohrdavě.

Bigfoot Hunter se stoickým výrazem ve tváři přistoupil k Whiteheadovi ležícímu na zemi, dřepl si k němu a přiložil mu hrdlo láhve ke rtům.

Už po několika kapkách se Whitehead probudil. Viděl před sebou míšencovu snědou tvář, ale nepohnul se. Mlčky na sebe hleděli. Whitehead jako by se ho pohledem ptal, proč je s těmito bílými zabijáky, kteří rudokožce považují za obtížný hmyz.

Bigfootův pohled zůstal chladný a Whitehead poznal, že tento muž měl špatné zkušenosti i s indiány. Pravděpodobně jej nepřijali mezi sebe.

Bigfoot vstal.

„Je při vědomí,“ řekl Red Shelbymu.

Ir přikývl. Čekal, až Sidney Crook sváže chlapce a postrčí jej k Johnniemu Calvertonovi a Chinku Dodsonovi, kteří se nechali ošetřit starým Powderem Jonesem. Teprve potom se otočil a šel k Whiteheadovi, který se mezitím posadil.

„Ještě pořád jsem rozzlobený, bastarde,“ řekl Shelby. „Takže si dobře rozmysli, co řekneš, až mi odpovíš, na co se tě ptám. A mysli i na to, že máme toho chlapce, kterého se můžeme zeptat, jestli to, co nám říkáš, je pravda. Chci vědět, co od tebe chtěl Žlutý nos. Odpověz!“

Whitehead pomalu vstal. Napravo a nalevo od Shelbyho stáli Sidney Crook a jeden starší muž s šedinami na spáncích. Crook držel v ruce Whiteheadův bowie knife, muž s šedinami jeho armádní kolt.

„Mám ti to vyprávět od začátku?“ zeptal se Whitehead.

Shelby přikývl. „Ale stručně.“

Whitehead začal tím, jak Kelly junior utekl z pevnosti a jak jej, Whiteheada, poručík Kelly poprosil, aby toho chlapce našel a přivezl zpátky.

„Kelly sám vyjet nemohl, protože Čejeni Žlutého nosa přepadli jeden předsunutý armádní tábor,“ dodal Whitehead. Neuniklo mu, jak při těchto slovech Red Shelby poněkud stáhl hlavu mezi ramena a přivřel oči, jako by byl přistižen při nějakém svinstvu. „Kelly junior při útěku padl do rukou několika Vránám, kteří se právě vraceli z loupežné výpravy proti Čejenům. Ti rudoši ho chtěli zabít a mně nezbylo než zasáhnout. Pak se objevil Malý býk s menším houfem bojovníků, a protože jsme Vrány s jejich kořistí zastavili, nechal nás naživu a vzal nás s sebou do tábora Žlutého nosa jižně od Tongue River.“

„O.K.,“ prohodil Shelby, „to je předehra. Ale teď to nejdůležitější. O čem s tebou mluvil Žlutý nos? S jakou zprávou vás poslal zpátky do Fort Keogh?“

Whitehead se zatvářil překvapeně.

„Zprávou?“ řekl. „Jaks na to přišel? Žlutý nos chtěl toho chlapce jako rukojmí, pokud by ho napadla kavalerie. Potom jsem mu ale vysvětlil, že s ním nikdo nebude jednat, když sáhne k takovým prostředkům. Koneckonců už má dost starostí po přepadení toho předsunutého tábora.“

„A?“ číhavě se otázal Shelby. „Co na to ten rudý parchant odpověděl?“

„Měl tu drzost tvrdit, že to neudělal on,“ odvětil Whitehead bez hnutí brvou.

Ir se nucené zasmál.

„To je dobrý vtip,“ prohodil. „A řekl ti také, kdo to podle něj byl?“

To tedy řekl, ty ksindle, pomyslel si Whitehead, ale nahlas odvětil:

„Myslí si, že to byla nějaká skupina zlatokopů, které vyčenichali vojáci a které potom po Bozemanově stezce poslali zpátky do Fort Laramie. Předpokládá, že ti prospektoři zabili vojáky a potom táhli dál na sever.“

Red Shelby na něj nedůvěřivě pohlédl, ale zvěd ten pohled vydržel.

„Takže tak,“ zamumlal Shelby, „takže toto si ten rudý zabiják myslí. Podle mě to je jenom výmluva.“

Whitehad pokrčil rameny.

„Já nevím, co poručík Kelly našel u toho předsunutého tábora,“ řekl. „Na základě stop ale určitě zjistí, kdo je za to přepadení odpovědný.“

Ir jako by nevěděl, co si s Whiteheadem má počít. Chodil sem a tam a uvažoval. A pak se rozhodl.

„Vezmeme je k plukovníkovi, Eddy,“ poznamenal k šedivému muži. „To, co říká ten bastard, zní věrohodně, ale já nevěřím nikomu s rudou kůží.“

„Nemůžeš nás tam vézt proti naší vůli, Shelby,“ ozval se Whitehead. „Jsem zvěd kavalerie a únos dítěte by plukovníka přišel draho.“

Šedovlasý muž přikývl a hlubokým, sympatickým hlasem řekl: „Ten kluk by nás mohl dostat do pěkné lapálie.“

Red Shelby se náhle usmál.

„O.K.,“ řekl spokojeně. „Toho chlapce necháme být. Crooku, rozvaž toho fracka! Může si jít, kam chce.“

Whitehead rychle přistoupil k Red Shelbymu, ale šedovlasý muž sotva postřehnutelným pohybem tasil revolver a namířil na zvěda.

Whitehead to však ignoroval.

„To nemůžeš udělat, Shelby!“ zvolal. „Po kraji se potulují hordy Vran. Zabijí ho, jestli se jim dostane na mušku!“

„Jeho smůla,“ odvětil Ir s úsměvem. „Neměl utíkat z domu.“

„Jestli se tomu chlapci něco stane, tak si tě podám, Shelby,“ procedil Whitehead mezi zuby, „a potom si budeš přát, aby ses nikdy nenarodil.“

Shelby se rozesmál. „Člověče, ty mi snad naženeš strach. Vidíš mé ruce. Už se chvějí.“

„Možná ne strachem, ale zlostí, protože jsem ti předtím dal výprask,“ odsekl Whitehead.

Shelbymu ztuhl úsměv na rtech. Prudce se otočil a přikázal svým lidem, aby vše připravili k odjezdu.

Sidney Crook Howardovi C. Kellymu rozvázal ruce. Starý muž, který ošetřil oba raněné, odnesl chlapcovy zbraně ke sto yardů vzdálenému keři a tam je položil na zem. Whitehead se domníval, že Kellyho pustí teprve tehdy, až si budou jistí, že by jim se svými zbraněmi nemohl být nebezpečný.

Mladý Calverton byl ještě stále bledý jako stěna. Nenávistně hleděl na Kellyho juniora, ale neodvážil se mu nic udělat. Pravděpodobně se utěšoval tím, že ještě přijde příležitost to tomu spratkovi všechno vrátit.

Shelby chtěl projít kolem Whiteheada, ale ten ho chytil za ruku.

„Nemůžeš tu toho chlapce nechat bez koně,“ naléhal.

Red Shelby se pousmál.

„Chceš mu snad dát tvého koně, Whiteheade?“

Whitehead okamžitě přikývl. Shelby na něj chvíli zkoumavě hleděl, načež přikázal, aby ke keři, u něhož ležely Kellyho zbraně, přivázali palomina.

Whitehead a chlapec na sebe pohlédli. Kelly nehnul ani brvou. Whitehead by mu nejraději řekl, aby se nejkratší cestou vydal zpátky do Fort Keogh a aby tam svému otci sdělil zprávu Žlutého nosa, ale před Calvertonovými pistolníky nemohl promluvit. Okamžitě by vůči němu pojali nedůvěru.

Starý muž se vrátil a otázal se: „A na čem pojede ten bastard?“

„Chceš mu snad půjčit svého koně?“ opáčil Shelby.

Starý muž vyděšeně zavrtěl hlavou.

„Tak vidíš. Copaks ještě neslyšel o tom, jak dobře umí rudokožci chodit pěšky?“ Do Irovy narůžovělé tváře se vrátil úsměv. „Poběží až na ranč a jak znám míšence, tak ho to ještě bude bavit.“

Whitehead se nebránil, když k němu na Shelbyho pokyn přikročili starý muž a Crook a svázali mu ruce. Potom laso přivázali k hrušce sedla Sidneyho Crooka.

Whitehead ještě jednou pohlédl na Kellyho, který stál nad svým mrtvým poníkem. Viděl, že palomino trhá hlavou, a slyšel jeho řehtání. V sedlovém pouzdře ještě měl winchestrovku a ze srolované deky mu trčely konce krátkého čejenského luku.

Whitehead doufal, že junior na ty zbraně dá po cestě do Fort Keogh pozor. Jeho armádní kolt si šedovlasý Eddy strčil za opasek a Crook si pro změnu dal do své sedlové brašny jeho bowie knife. Whitehead byl rád, že ví, kde jsou jeho zbraně. Aspoň by je nemusel hledat, kdyby chtěl Shelbymu utéct.

Crook mu málem utrhl ruku, když pobídl svého koně. Whitehead klopýtl, ale několika rychlými kroky zase nalezl rovnováhu. Ohlédl se na Kellyho, jenž ještě pořád stál vedle svého mrtvého poníka.

Potom se už ovšem musel soustředit na terén, po kterém byl nucen běžet. Pistolníci na něj nebrali ohledy a jeli velmi rychle. Jako by na míšence, který klopýtal za nimi, zapomněli.

Po nějakých dvou stech yardech Whitehead nalezl svůj rytmus. Občas vykřikl, aby si Shelby myslel, že pro něj ten běh znamená utrpení.

Cítil, že v tomto tempu vydrží běžet mnoho mil, nevěděl ovšem, kde Harper Calverton se svými muži táboří. Rančer dosud nezačal stavět budovy. Žil se svými muži ve stanech, které mohl kdykoli zbořit a postavit někde jinde. To byl také důvod toho, proč jej kavalerie dosud nedokázala z kraje u Powder River vyhnat.

Whitehead mechanicky pohyboval nohama. Záměrně nemyslel na cestu. Vzpomínal na odpoledne, kdy seděl v tee-pee Žlutého nosa. Náčelník toho malého čejenského kmene jej zpravil o tom, že Calvertonovi muži přepadli předsunutý armádní tábor a pobili všechny kavaleristy. Potom naaranžovali stopy tak, aby z toho masakru mohli být obviněni Čejeni Žlutého nosa.

Žlutý nos byl rozvážný náčelník. Věděl, jaké důsledky by mohlo mít, kdyby proti Calvertonovi se svými bojovníky vytáhl na vlastní pěst. Pak by to už nebyli vetřelci v cizí zemi, ale běloši, které povraždilo několik divochů. Kromě toho Calverton počítal s útokem Čejenů. Byl na něj dobře připraven a Whitehead Žlutého nosa varoval před jeho brutálními pistolníky.

Žlutý nos Whiteheada poprosil, aby přivezl do Fort Keogh jeho poselství a aby armádu jeho jménem vyzval k vyhnání bílých osadníků, kteří se protiprávně usadili v jejich zemi. Pokud to kavalerie neučinila, udělal by to Žlutý nos sám.

Whitehead doufal, že Kelly junior se na palominovi dokáže vyhnout potulným hordám Vran a co nejrychleji předá to poselství svému otci ve Fort Keogh.

Potom však už myslel jen na to, jak zůstat na nohou. Red Shelby si očividně všiml, že Whitehead nemá těžkosti s jejich tempem. Proto pobídl své zvíře k rychlejšímu kroku. V jeho tváři se objevila škodolibá radost, když viděl, jak míšenec začíná hekat.

Whitehead nemohl popadnout dech. Cítil bolest v prsou, každé nadechnutí ho zabolelo.

Sidney Crook pustil laso, s nímž Whiteheada táhl za sebou, na zem, když Red Shelby zastavil v jednom údolí poblíž Otter Creeku, který nedaleko odtud vtékal do Tongue River. Shelby přikázal svým mužům, aby tam postavili tábor.

Whitehead ležel na břiše a vůbec se nehýbal. Byl úplně vyřízený. Neměl žádné myšlenky, naděje ani přání – v hlavě měl prázdno. Cítil jen bodavou bolest v chodidlech a plicích.

Dlouhou dobu se o něj nikdo nestaral, dokud Sidney Crook nedostal od Ira příkaz jej spoutat.

„Určitě ho přešla chuť na pěší pochody,“ řekl Crook a potměšile se zasmál. „Čejeni nejsou tak odolní, jaks říkal, Shelby.“

„Myslíš, že bys tu cestu v tom tempu pěšky zvládl?“ otázal se Powder Jones, na jehož znetvořené tváři se potom objevil děsivý škleb.

Crook na něj vrhl jedovatý pohled, ale nic neřekl. Mlčky se otočil a přistoupil k ležícímu Whiteheadovi, aby jej spoutal.

Starý Powder Jones jej pobaveně pozoroval. Ten zatracený Crook ho s těmi věčnými narážkami na jeho obličej rozčiloval. Copak mohl za to, že mu ho za občanské války sežehl střelný prach? To, že není žádný fešák, věděl i bez něj. Jenže Crook nevynechal jedinou příležitost, aby mu to nepřipomněl. Jednoho dne ode mě koupí kulku do zad, pomyslel si starý muž.

Whitehead cítil ruce pistolníka, jenž ho svazoval, ale neměl sílu se bránit. Věděl, že mu to bude chvíli trvat, než se jeho dech aspoň trochu uklidní. Tiše proklínal šíleného Ira, který ho takto bezdůvodně trýznil. Vždyť přece mohl střídavě jet za některým z banditů. Whitehead si přísahal, že to Red Shelbymu jen tak neprojde. Však se jednou naskytne příležitost mu to vrátit.

Přivřenýma očima pozoroval pistolníky, kteří seděli okolo ohně a pili kávu, kterou jim uvařil jejich zraněný druh. Ostatní mu říkali Chink Dodson. Za svou přezdívku očividně vděčil barvě své pleti a šikmým očím.

Nikdo ani nepomyslel na to, že by mohli dát najíst a napít i svému zajatci.

Za hodinu oheň uhasl a Red Shelby se osobně přesvědčil o tom, že Whitehead je pevně svázaný.

Ir hned poznal, že Whitehead se zotavil.

„Jsi zatraceně houževnatý, bastarde,“ řekl. „Tebe aby člověk zabil několikrát, aby se tě zbavil, co?“

Whitehead si odplivl. „Vím, že u tebe by to stačilo jednou, a to mě uklidňuje.“

Shelby se tiše zasmál.

„To se mi na vás rudokožcích tak líbí,“ řekl. „Ať jste v sebevětších trablech, nikdy nepřestanete žvanit.“

Whitehead otočil hlavu. Neměl sebemenší chuť se s Shelbym bavit. Doufal jen, že pistolníci vyrazí časně zrána a že ho k Harperu Calvertonovi dostanou co nejdříve.

Red Shelby ho kopl do boku, načež se otočil a odešel ke svým dekám u ohně.

Whitehead hleděl za ním. Viděl, jak si míšenec Bigfoot Hunter vzal svou winchestrovku a odešel nahoru na okraj údolí. Pravděpodobně měl hlídat jako první. Sidney Crook zůstal u koní, zatímco starý Powder Jones pomáhal Chinku Dodsonovi při uklízení a mytí plechového nádobí.

Red Shelby, šedovlasý Ed Kimball a Johnnie Calverton seděli u ohně a tiše se bavili. Mladý Calverton si neustále sahal levou rukou na místo, na kterém mu Whiteheadova kulka zanechala šrám. Pravděpodobně ho to bolelo.

Whitehead by rád věděl, o čem ti tři muži mluví. Zřejmě o krvavém přepadení předsunutého tábora Fort Keogh, při kterém přišlo o život šest mladých kavaleristů a jeden seržant.

Co si Harper Calverton sliboval od tohoto hrozného činu? To ignoroval nebezpečí, do něhož se dostal? Musel přece počítat s tím, že jednoho dne vyjde najevo, že za ten masakr není zodpovědný Žlutý nos.

Whitehead doufal, že Kelly junior mezitím dorazí do Fort Keogh a poví svému otci, co věděli od Žlutého nosa. Věřil, že poručík Kelly se vší svou autoritou zasadí o to, aby mu generál Miles svěřil akci proti Harperu Calvertonovi. Armáda přece nemohla připustit, aby někdo unášel její zvědy – i když se jednalo jenom o míšence.

S takovýmito myšlenkami v hlavě Whitehead usnul.

Johnnie Whitehead se probral, protože vedle sebe vycítil pohyb a kdosi mu poklepal na ruku. Okamžitě věděl, že to je pokus o osvobození. Že by si to některý z těch pistolníků rozmyslel? Nebo se snad pohnulo svědomí v Bigfootu Hunterovi?

Whitehead se pokusil otočit hlavu, ale v té tmě nebylo nic vidět. Pistolníci takřka splývaly s temnotou. Koně byli klidní. Očividně necítili nikoho cizího.

Whitehead se opět pokusil otočit.

„Bud tiše, sakra!“ sykl čísi tichý hlas.

Whitehead měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Kelly junior!

Ten zatracený uličník! Nejel do pevnosti, jak Whitehead doufal, ale vydal se za nimi a využil první vhodné příležitosti k tomu, aby jej osvobodil.

Whitehead se zděšením pomyslel na Bigfoota Huntera, který číhal někde nad údolím. Možná už mezitím našel Kellyho palomina a teď čeká, až se oba pokusí uprchnout.

Kelly junior nedokázal přeřezat Whiteheadova pouta hned. Trvalo mu skoro minutu, než řemínky povolily.

Whiteheadovi vyvstaly krůpěje potu na čele. Neustále hleděl ke koním. Před temnými obrysy zvířat se rýsovala silueta nějakého člověka. To nebyl Sidney Crook. Ten muž, který tam hlídal, byl spíš Johnnie Calverton. Pravděpodobně to již bylo po půlnoci a mladý Calverton Crooka vystřídal.

Whitehead setřásl přeřezané řemínky a promnul si zápěstí. Tu na rameni ucítil Kellyho ruku.

„Pojď, Johnnie!“ zamumlal chlapec.

Ke všem čertům, pomyslel si Whitehead, kdo je tu vlastně šéf?

Pořád musel myslet na Huntera. Při tom pomyšlení se mu zježily chlupy na krku. Kdyby se Bigfoot Hunter objevil v údolí, byli by oba ztraceni. Whitehead byl přesvědčen o tom, že pistolníci by chlapce podruhé nenechali odjet. A pak by jim zbývala už jenom jediná alternativa: Museli by jej i Kellyho zabít a jejich těla zakopat, pokud by nechtěli mít další problémy.

Whitehead odstrčil Kellyho ruku a vydal se ke koním. Kelly junior jej okamžitě dostihl a zastavil ho.

„Potřebuju koně, juniore,“ tiše prohodil Whitehead. „Nebudeme mít moc šancí, když nás palomino ponese dva.“

„O koně se nestarej. Já jsem ještě jednoho sehnal. Stojí jen tři sta yardů odtud s palominem v křoví na břehu Otter Creeku.“

Whitehead nevěřil vlastním uším.

„Odkud…“

„Sakra, jestli budeš ještě déle žvanit, tak se ti lumpové probudí!“

Ten kluk má pravdu, pomyslel si Whitehead. Čert ví, jak se mu to všechno podařilo. Chtěl se otočit a jít za juniorem, když tu koutkem oka zaregistroval malý červený bod, který se pohnul směrem od koní.

Whitehead se vrhl k zemi a Kelly jej okamžitě napodobil. Čekali, až se mladý Calverton vrátí ke koním, ale ten to neudělal. Pravděpodobně považoval hlídání koní za zbytečnost. Kdo by se přece odvážil zaútočit na pistolníky Harpera Calvertona?

Whitehead viděl, že Calverton pohlédl na místo, kde měl ležet jejich zajatec, a trhl sebou.

„Běž, juniore!“ sykl Whitehead a otočil se. Uslyšel cvaknutí a spatřil v Kellyho ruce remington. Zaklel a rychle mu sklonil hlaveň dolů. „Chceš, abychom je měli na krku?“

Johnnie Calverton nyní zamířil k místu, kde měl ležet Whitehead. Vytáhl revolver a držel jej nyní před sebou. Očividně nemínil probudit ostatní. Alespoň zatím.

Whitehead mu nedopřál čas na to, aby si to rozmyslel. Vyrazil a po několika krocích byl u něj. Zacpal mu ústa pravou dlaní, aby nemohl křičet, a levou mu vykroutil revolver z ruky. Naštěstí jeho kohoutek nebyl natažený.

Mladému Calvertonovi chvíli trvalo, než se probral z šoku. Potom se však začal energicky bránit. Patami kopal za sebe a pokoušel se Whiteheada kousnout do ruky.

Whitehead ho rychle zpacifikoval pažbou revolveru. Pak ho pustil a omráčený mladík se svalil na zem. Whitehead se rozběhl za Kellym juniorem, který konečně pochopil, že by bylo lepší poslouchat jeho příkazy.

Do ticha noci třeskl výstřel. Whitehead se ohlédl a uviděl, že jeden z mužů v táboře vyskočil zpod přikrývek. Padla rána, načež těsně kolem Whiteheada hvízdla již druhá kulka.

Výstřely probraly Johnnieho Calvertona z mrákot.

„Ten špinavý bastard se zbavil pout!“ vykřikl přeskakujícím hlasem.

Za toho špinavého bastarda mi jednou zaplatíš, pomyslel si Whitehead, když běžel kryt hustým křoví za Kellym, který prchal k Otter Creeku.

Johnnie Calverton k houští dorazil jako první. Whitehead ve svitu hvězd viděl, že v ruce drží revolver. Pravděpodobně nosil dvě zbraně.

Calverton měl rychlé nohy. Každým krokem Whiteheada doháněl a ten už myslel na to, že se bude muset otočit a rozdat si to s ním. V tom však uviděl, že Johnnie Calverton se náhle zastavil, jako by narazil do neviditelné stěny.

Vedle Kellyho juniora, jenž už téměř byl u houštin na břehu Otter Creeku, se objevil stín. Whitehead chtěl chlapce varovat výkřikem, ale ten mu uvízl v hrdle, když poznal, že to není stín Bigfoota Huntera.

Nocí zněly hlasy. Jeden z Shelbyho mužů vykřikl, že je přepadli indiáni, načež se ozval Red Shelby.

„Johnnieho zabil šíp!“

Whiteheadovi přeběhl mráz po zádech. Pokud to, co řekl Red Shelby, byla pravda, pak kraj na Powder River nečeká nic dobrého. Harper Calverton by smrt svého syna určitě chtěl pomstít. Jistě by nasadil všechny páky, aby našel ty, kteří stáli za smrtí Johnnieho. A jelikož jeho syna zabil šíp, zřejmě by za to museli pykat všichni indiáni, kteří tam žili.

Horší už to být nemohlo, pomyslel si Whitehead.

Zadýchán dostihl Kellyho juniora, jenž už seděl v sedle pinta.

Whitehead ani nebyl překvapený, když poznal Medvědího drápa, který jel na svém hnědákovi a držel uzdu palomina. Beze slova se jí chopil a vyšvihl se na hřbet palomina, který měl jméno Warrior. Kopáním pat pak hnali svá zvířata přes mělký potok.

Whitehead jel jako první. Vydal se na západ. Instinktivně věděl, že s Kellym nemají jinou šanci než prchat do divočiny na západě. Na jihu by jim hrozilo, že vjedou do náruče pistolníkům Harpera Calvertona, cestu na sever podél Tongue River směrem k Fort Keogh jim odřízli Red Shelby a jeho muži a ke Žlutému nosu jet nemohl, pokud do toho nechtěli zatáhnout Čejeny.

Jeli celou hodinu, aniž si dopřáli odpočinek, aniž prohodili jediného slova. Dokonce i Kelly junior jako by cítil vážnost situace. Se sevřenými rty jel vedle Medvědího drápa za Whiteheadem.

Po třech hodinách, když začal šednout východní obzor, Whitehead zastavil svého koně na okraji jednoho svahu a ohlédl se. Pronásledovatele neviděl. Věděl však, že to nic neznamená. Red Shelby si byl jist, že Whitehead z té oblasti neodjede, protože byl odpovědný za mladého Kellyho. A to, že nikdo jiný než Kelly míšence osvobodit nemohl, si pistolníci mohli spočítat na prstech jedné ruky.

Oba chlapci přijeli k Whiteheadovi a pohlédli na něj. Medvědí dráp seděl na svém zvířeti vzpřímeně a v očích se mu zračila hrdost. Skutečnost, že v boji zabil bělocha, pro něj znamenala, že ho po návratu do tábora čeká uznání ostatních bojovníků.

Whitehead mu nechtěl říct, co tím výstřelem způsobil.

Kelly junior byl poněkud zmatený. Měl vytřeštěné oči a Whitehead v nich viděl mnoho otázek. Oproti Medvědímu drápu chápal, jaké následky mohlo pro ně a pro Čejeny zabití mladého Calvertona mít.

Whitehead ukázal na západ, do jedlového lesa, který pokrýval výběžky Rosebud Mountains.

„Pojedeme ještě dvě hodiny,“ řekl, „a pak rozbijeme tábor a poradíme se, co dál.“

„Ale oni nás nepronásledují,“ čejensky řekl Medvědí dráp. „Modrokabátníci jsou příliš zbabělí na to, aby nás pronásledovali potmě.“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Oni nejsou zbabělí, Medvědí drápe,“ odvětil. „Odvezou toho mrtvého ke svému náčelníkovi a potom nás budou štvát s dvakrát dvěma rukama bojovníků jako vlky, kteří napadli jejich stádo.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Kelly junior.

Whitehead si povzdechl. Teď to všechno mohl vykládat podruhé.

„Řekl jsem Medvědímu drápu, že Shelby odveze mrtvého Calvertona k jeho otci. Teprve potom se za námi vydají dva tucty pistolníků.“

„Jenom ať přijdou,“ vyhrkl Kelly junior. „Nenecháme se pobít jako ti kavaleristé v předsunutém táboře!“

Whitehead mlčel. Co měl tomu chlapci říct? Po pravdě řečeno neměli sebemenší šanci, protože věčně na západ před Calvertonovou smečkou jet nemohli. Kelly junior se musel vrátit ke svému otci a Medvědí dráp do tábora Žlutého nosa. Žlutý nos už byl zřejmě velmi znepokojen zmizením svého syna.

Whitehead pobídl palomina a sjel ze svahu, načež zvolnil tempo. Svítalo a z temnoty se vynořoval hřeben Rosebud.

Pro Whiteheada samotného by nebyl problém s tří až čtyřhodinovým náskokem zmizet v divočině. Chlapci však pro něj byli přítěží, ačkoli by s tím určitě nesouhlasili, kdyby tu myšlenku vyslovil.

Whitehead na ně kývl a pobídl Warriora. Vydali se přímo k výběžkům Rosebud Mountains.

Medvědí dráp nedůvěřivě hleděl na Johnnieho Whiteheada. Zdálo se, že vůbec nechápe, co se mu Whitehead už půl hodiny pokoušel říct. Whitehead věděl, že mladý Čejen ho zprvu špatně pochopil, ale trpělivě mu pořád dokola vysvětloval, že mu nejde o to, aby se chlubil cizím peřím a aby Medvědího drápa připravil o trofej.

„Až se Harper Calverton dozví, žes zabil jeho syna, vytáhne proti kmenu tvého otce,“ opakoval mu Whitehead už potřetí. „Nebude se chtít pomstít jenom tobě, ale poštve proti vám vojáky. Nikdo z kmene Žlutého nosa nesmí mít se smrtí mladého Calvertona nic společného. Proto si se mnou musíš vyměnit šípy. Když budou za toho, kdo zabil Johnnieho Calvertona, považovat mě, tak se Žlutému nosu nebude nikdo mstít.“

Kelly junior si všiml, jak zatěžko je Medvědímu drápu souhlasit s Whiteheadovým návrhem. Položil mu ruku na rameno a teprve potom mladý Čejen konečně přikývl.

„Až tvému kmeni nebude hrozit žádné nebezpečí, předstoupím před radu starších a povím jim, že to tys zabil Calvertona, Medvědí drápe,“ řekl Whitehead, který byl rád, že Čejena konečně přesvědčil. „Bojovníci tvého lidu tě budou obdivovat o to víc, protože sis na nějakou dobu dokázal odepřít slávu.“

Medvědí dráp opět přikývl a podal Whiteheadovi toulec se svými šípy. Whitehead si jej vzal a na oplátku dal mladému Čejenovi svůj toulec, který do té doby vezl Kelly.

„Musíme jet, Johnnie,“ řekl Kelly, „tady bychom se nemohli bránit, kdyby nás Red Shelby napadl.“

„Jen klid, juniore,“ s úsměvem odvětil Whitehead. „Jestli tu někdo bude bojovat, tak jsem to já. S vámi dvěma mám jiné plány. Myslíš si snad, že si vezmu šípy Medvědího drápa a potom si ho nechám u sebe? To máš Shelbyho za úplného idiota? Medvědí dráp pojede zpátky do tábora svého otce.“

„Sakra, Johnnie!“ vyhrkl Kelly junior. „Vždyť jsme tě společně osvobodili. Nemůžeš ho jen tak poslat pryč a nechat si u sebe jenom mě. Ve třech jsme silnější!“

„Kdo říká, že chci poslat pryč jenom jeho?“

„Ty…“ Kellymu došla slova. Chvíli to trvalo, než se znovu vzpamatoval. „Sám se do Fort Keogh nikdy nedostanu. Shelbyho lidé by mě zase chytili.“

„Poslouchej, juniore,“ řekl Whitehead a chytil mladíka za ramena. „Udělej jednou to, co ti říká tvůj dospělý přítel. Nechci tě nějak urazit, jsem ti vděčný, žes kvůli mně riskoval život, ale myslím, že bychom na tom teď byli mnohem lépe, kdybys mě poslechl a jel hned do Fort Keogh, abys včas informoval svého otce. Kdo ví, zda kavalerie už nevytáhla na trestnou výpravu proti Žlutému nosu, aby se mu pomstila za přepadení, se kterým nemá vůbec nic společného.“

„Táta pozná podle stop, že to nebyli Čejeni,“ trucovitě odvětil mladík.

„Copak se nikdy nepoučíš? To jsem ti to málo vtloukal do hlavy?

Nikdy nepodceňuj svého protivníka! A Shelby je nebezpečný protivník, to mi můžeš věřit. Jestli chce, aby to přepadení přišili Čejenům, tak se určitě postaral o to, aby na to skočil i zkušený stopař.“

Kelly junior sklonil hlavu.

„Co mám dělat?“ zamumlal rezignovaně.

„Pojedeš s Medvědím drápem,“ řekl Whitehead. „Žlutý nos tě ve svém táboře musí ukrýt před očima Calvertonových mužů. A musí do Fort Keogh poslat někoho jiného než mě nebo tebe. A pokud se nedostane do pevnosti, tak ať se pokusí spojit s Hawkem Bonneym. Ty víš, že ten starý obchodník denně vyjíždí z pevnosti. Hawk by potom tvému otci předal tu zprávu. A hlavně: žádný papír! Kdyby Calvertonovi muži posla chytili a našli u něj zprávu od tebe, tak by pak tvůj život neměl cenu jediného centu.“

„Tak snadno mě nechytí,“ řekl Kelly junior.

„No dobrá,“ s úsměvem odvětil Whitehead. „Hlavní je, abys to všechno pochopil a jednal podle toho.“

Mladík přikývl, ale myšlenkami už byl někde jinde. Whitehead věděl, že junior se těší na život v čejenském táboře, vždyť koneckonců dosáhl svého cíle, kvůli kterému utekl z Fort Keogh.

„Vyjedete hned,“ dodal Whitehead. „A zametejte za sebou stopy, jak jen to půjde. Nezastavujte se a vyhýbejte se Vránám. A nezapomeň…“

„No jasně, jasně, ty už jsi horší než táta,“ řekl Kelly junior. „Nemusíš mít strach. Budu si mýt uši a budu vždy milý ke starým dámám.“

„Tak plav, juniore.“ Whitehead se rozesmál. „A měj oči otevřené.“

„Ty také, Johnnie. Doufám, že to sám zvládneš.“

„Pokusím se, juniore. Slibuju.“

S úsměvem se pak díval za oběma chlapci, dokud nezmizeli za vysokými jedlemi.

Potom zvážněl. Proč není na světě víc dětí? pomyslel si. Pak by přece tolik problémů ani nevzniklo. Děti nemají předsudky a averze vůči lidem, kteří jsou jiní než oni. Možná to však bylo dáno jen výchovou poručíka Kellyho, který sám takovéto předsudky neznal.

Whitehead si sbalil své věci. Kromě revolveru, který vzal Johnniemu Calvertonovi, měl ještě winchestrovku a čejenský luk, který do té doby vezl Kelly junior. Po pravdě řečeno to nebyla žádná velká sláva. Měl jenom dva tucty nábojů do winchestrovky a kromě munice v revolverovém opasku, který mu nechali pistolníci, měl už jen pět nábojů v peacemakeru Johnnieho Calvertona. S osmnácti šípy v toulci Medvědího drápa měl všeho všudy šedesát střel. A to bylo proti smečce Shelbyho pistolníků trochu málo.

Musel tedy ty pistolníky, kteří se v Rosebud Mountains nevyznali tak dobře jako on, svést na falešnou stopu.

Vyšvihl se na hřbet Warriora, vydal se po stopách obou chlapců a zametl je. Potom dorazil na místo, na kterém otisky kopyt náhle zmizely v jehličí.

Whitehead se usmál. Kelly junior a Medvědí dráp byli dobrá dvojka. Škoda jen, že nemohli být přáteli na celý život. Bylo jisté, že jejich cesty se rozdělí, a bylo možné, že jednou budou stát proti sobě.

Když stopy zmizely, změnil Whitehead směr. Znal jednu poměrně nepřístupnou oblast s mnoha kaňony dál v horách. Tam by mohl Red Shelbyho a jeho pistolníky snadno vodit za nos, dokud by je neunavil.

To, co přál Shelbymu a jeho mužům, teď Johnnie Whitehead pociťoval na vlastní kůži. Už tři dny se trmácel v Rosebud Mountains, ale ať dělal, co dělal, setřást Shelbyho smečku se mu nedařilo.

Whitehead proklínal Bigfoota Huntera, protože to byl on, kdo vždy nalezl jeho stopu, a to i když jel pět mil v nějakém potoce. Bigfoót musel mít nějaký šestý smysl, jinak si to Whitehead nedokázal vysvětlit.

Celý den si lámal hlavu nad tímto problémem. Dosud Shelbyho nepustil blíž než na tři míle, teď však přemýšlel nad tím, zda by nebylo od věci si na své pronásledovatele počkat a pak vyřídit Bigfoota. Whitehead byl přesvědčen o tom, že bez něj by Shelby byl v koncích. Otázkou ovšem bylo, zda by ho při tom nemohli ohrozit ostatní pistolníci, z nichž někteří u sebe měli dalekonosné sharpsky. To poznal podle zvuku výstřelů, když pálili po nějakém stínu, o kterém si mysleli, že to je on, Whitehead.

Zmocňovala se ho únava. Věděl, že nemá na vybranou. Musel to risknout. Bigfoot Hunter byl určitě stejně houževnatý jako on sám a kromě míšence se pronásledovatelé nemuseli nijak zvlášť soustředit. Mohli spát za jízdy. Věděli, že Hunter bdí za ně.

Whitehead studoval terén před sebou. Po tom, co se motal ve změti skal tak dlouho, že i Shelby už to tam musel znát jako své boty, zamířil dál. Pistolníci se rozdělili, aby jej vzali do kleští, ale on si toho včas všiml a vyklouzl z pasti, když se vydal po jedné úzké stezce.

V této oblasti už se nevyznal tak dobře. Proklínal se za to, že se nepokusil si na Shelbyho smečku počíhat dřív, ale to ještě nevěděl, jak dobrý je Bigfoot Hunter stopař.

Jel po úzké stezce k průsmyku, jenž byl široko daleko jedinou cestou přes hřeben, který odděloval údolí Powder River od údolí Greasy Grass, jež se táhlo kolem Big Horn River.

Whitehead si oddechl, když dorazil do toho sedla. Měl odtud skvělý výhled do kraje Greasy Grass, v němž kdysi žily miliony bizonů. Toto byla pravlast Čejenů, tady na ně Velký duch vysypal roh hojnosti, v němž bylo všechno, co potřebovali k životu.

Whitehead už tam několikrát byl, a pokaždé v zimě. Pro něj jako pro jižního Čejena nebylo snadné se vyrovnat s tvrdými povětrnostními podmínkami, ale jeho severní bratři přečkali ve zdraví i ty největší vánice, pokud měli dost zásob z podzimních lovů bizonů.

Whitehead se rozhlédl. To horské sedlo bylo jako stvořené k tomu, aby tam smečce Red Shelbyho nastražil léčku. Otázkou ovšem bylo, zda by ji Bigfoot Hunter včas nezavětřil. Každopádně však z té úžlabiny Whitehead mohl kontrolovat stezku.

Pousmál se. Předpokládal, že Red Shelby si spočítal, že Whitehead nemá dost nábojů. Ne, přestřelku si Whitehead nemohl dovolit. Musel tam čekat a ve vhodný okamžik vyřadit stopaře. Kdyby to nešlo nezbývalo by mu nic jiného než na svém palominovi uhánět dolů do údolí Little Big Horn River a pokusit se opět získat nějaký náskok.

Whitehead raději nemyslel na to, jak těžké by to bylo. Útrapy posledních dnů už se projevovaly i na Warriorovi.

Slezl ze hřbetu palomina a odsedlal jej. Srst hřebce se leskla potem. Whitehead krátce pohlédl zpátky do údolí, z něhož po té stezce vystoupal do průsmyku. Pronásledovatele zatím nebylo vidět.

Pečlivě vytřel Warriora, načež ho odvedl k několika zakrslým javorům, které tam vzdorovaly zimě. Hřebec si dokonce našel místo, kde se mohl pást. Whitehead mu opatrně svázal přední nohy.

Potom se vrátil a začal připravovat léčku. Luk a toulec s šípy zanechal i se svými věcmi poblíž palomina. Znovu jej osedlal, aby neztrácel čas, až bude muset prchat.

Spolehl se na svou winchestrovku. Věděl, že bude muset jednat bleskurychle, když bude chtít Bigfoota Huntera trefit na druhý pokus, pokud ten první nevyjde.

Nalezl vhodné místo a klekl si tam. Úzká skalka před ním jej chránila před střelami z pěšiny, malá prohlubeň v ní byla ideální na to, aby do ní položil hlaveň winchestrovky. Věděl, že není jednoduché střílet směrem dolů, ale měl s tím zkušenosti. Nebylo to poprvé, kdy se někde skrýval na útěku před muži, kteří ho chtěli zabít.

Udělal si tam pohodlí, jak jen to bylo možné. Podle jeho výpočtů to mohlo trvat tak dvě hodiny, než se objeví Shelbyho smečka. Přemýšlel, zda budou spolu. Doufal v to, protože jinak to pro něj mohlo být proklatě nebezpečné. Do údolí Greasy Grass vedly zřejmě i další cesty a Bigfoot Hunter se v tom kraji narodil. Pokud tam takové cesty byly, Hunter je určitě znal.

Whitehead pomyslel na Kellyho juniora a na Medvědího drápa. Doufal, ze do tábora Žlutého nosa dorazili v pořádku. A doufal také, že kurýr, kterého Žlutý nos poslal do Fort Keogh, se dostal až k poručíku Kellymu a pověděl mu, co se stalo na Tongue River.

Od té doby uplynuly tři dny. Pokud všechno klaplo tak, jak to Whitehead naplánoval, musel už poručík Kelly být v Rosebud Mountains a hledat Calvertonovy pistolníky i jeho samotného – Whiteheada.

Whitehead hleděl na stezku, která v serpentinách stoupala k sedlu. Nemohl dělat nic jiného než čekat. Jednou se otočil a daleko na severu, na hřebeni Rosebud Mountains spatřil ve vzduchu oblak zvířeného prachu, který se zase rychle rozplynul. To ho poněkud zneklidnilo, ale potom si řekl, že ten prach nemuseli bezpodmínečně zvířit Shelbyho lidé.

Slunce ho pálilo do zátylku. Do soumraku zbývaly ještě čtyři hodiny. Zvedl svou winchestrovku a potřel její hlaveň a další kovové součástky prachem, aby ho předčasně neprozradil odlesk slunce.

Jeho trpělivost byla vystavena těžké zkoušce. Už uplynuly více než dvě hodiny, ale po Shelbym a jeho mužích ani vidu ani slechu.

Whitehead se stále častěji otáčel a díval se směrem, kde předtím viděl ten zvířený prach. Už však nic nespatřil.

Tiše zaklel. To čekání mu brnkalo na nervy, i když si to nechtěl přiznat. Začal se ptát, zda udělal dobře.

Možná se strachuji zbytečně, pomyslel si. Je přece možné, že poručík Howard C. Kelly Shelbyho přinutil ukončit pronásledování a stáhnout se.

To ho trochu uklidnilo.

Jen o chvíli později však tyto iluzorní naděje přišly vniveč, když se nedaleko od něj s rachotem skutálel na stezku menší kámen…

Kulka se jen dva palce od Johnnieho Whiteheada odrazila od skály a s hvízdnutím odletěla pryč.

Převalil se, zvedl winchestrovku a vypálil směrem, kde, jak odhadoval, se nacházel zákeřný střelec. Na krátký okamžik spatřil stín muže na skalní stěně zhruba dvacet yardů nad ním. Whiteheadova druhá kulka ho jen těsně minula a muž si pospíšil, aby se včas dostal do bezpečí.

Whitehead se snažil potlačit paniku, která se ho zmocňovala. Věděl, že se zcela přepočítal, ale nemínil se vzdát bez boje. Kdyby ho Red Shelby dostal do rukou, neměl by jeho život cenu jediného centu.

Pomyslel na toho muže na skalní stěně. Že by ho ten kamének, který se pod ním odvalil, přiměl vystřelit předčasně? Vzdálenost mezi nimi činila ani ne padesát yardů, a když Whitehead vzal do úvahy, že všichni Shelbyho pistolníci byli vynikající střelci, bylo s podivem, že jej ten muž minul.

Koutkem oka pozoroval stezku. Mezi stromy na úpatí svahu se objevil obláček prachu, načež tam zpoza keře vyšel muž.

Whitehead ho okamžitě poznal.

Byl to Bigfoot Hunter, který tam bez obav stál, jako by mu Whiteheadova winchestrovka nemohla ublížit. A měl pravdu. Kdyby totiž Whitehead namířil dolů na stezku, využil by muž nad ním svou šanci.

Zvedl se na kolena. Jeho winchestrovka stále mířila na místo ve skalách, kde se skrýval ten zákeřný střelec. Tam by ho netrefil ani odraženou kulkou. Whitehead nemohl přemýšlet nad tím, jak se Shelbyho lidem mohlo povést se k němu dostat tak blízko. Musel teď řešit něco důležitějšího: totiž jak odtud zmizet, aniž by koupil kulku.

„Hej, bastarde!“

To zvolal Red Shelby.

Whitehead zaregistroval pohyb ve skalách a okamžitě vypálil. Ten muž přidušeně zaklel. Crook! Ten zákeřný střelec byl tedy Sidney Crook. Znovu se stáhl do úkrytu a Whitehead se ptal, proč odtud vůbec vystrkoval hlavu.

Odpověď mu prozradil pohled na druhou stranu, do údolí Greasy Grass. Whitehead tiše zaklel, když to viděl. Ze západu do průsmyku jel téměř tucet jezdců. Viděl dokonce jejich vůdce. Byl to šedovlasý muž, kterého Shelby oslovoval jako Eda Kimballa.

Ocitl se v pasti. Náhle na něj únava dolehla dvojnásob. Otočil se a pohlédl na Red Shelbyho, který stál vedle Bigfoota Huntera.

„Hej, bastarde!“ znovu křikl Shelby. „Slyšíš mě?“

„Slyším tě a vidím tě, ty ksindle!“ zvolal Whitehead. Nechtěl se nechat vyprovokovat, ale zmocnil se jej takový hněv, že si neodpustil jeden výstřel na Red Shelbyho.

Kulka předáka minula jen těsně. Whitehead viděl, že Shelby zaklel a znovu se skryl do křoví.

Bigfoot Hunter se nepohnul. Whitehead to viděl, když zvedl hlavu z úkrytu, v němž se po výstřelu opatrně ukryl.

Proč nestřílejí z sharpsek? udiveně si pomyslel.

„K čertu, Whiteheade, nechej toho!“ volal Shelby. „Nechceme tě zabít! Mám za úkol tě přivést k plukovníku Calvertonovi! Chce s tebou mluvit! Máš jeho slovo, že potom budeš moct z jeho tábora odjet jako svobodný člověk!“

Whitehead nevěřil vlastním uším. Co bylo zase toto? Plukovník přece musel vědět, že byl nepřímo vinen smrtí jeho syna. A teď ho zval k debatě a sliboval mu svobodu?

„To mě máš za úplného idiota, Shelby?“ opáčil. „Jestli mě chceš mít, tak si pro mě přijď!“

„Sakra, neblázni, Whiteheade!“ Shelby hovořil netrpělivým hlasem. „Jsme rádi, že tu hroznou honičku máme za sebou. Plukovník chce s tebou opravdu jenom mluvit!“

„A jak se k němu mám dostat? Chceš mě zase nechat běžet za Crookovým koněm?“

„Ne, plukovník nám zakázal se tě jen dotknout!“ zvolal Shelby. „Tedy, pokud se nebudeš zpěčovat jet s námi!“

„Zmiz, Shelby, a nech mě na pokoji, jestli nechceš koupit kulku!“ odpověděl Whitehead. „Nevěřil bych ti, ani kdybych měl jako rukojmí tvou matku!“

Shelby šťavnatě zaklel. Whitehead to slyšel i na tu dálku. Přemýšlel, proč Shelby dosud nezmínil Kellyho juniora. Jako by ho vůbec neudivilo, že Whitehead je náhle sám, ačkoli Bigfoot Hunter přece musel odhalit stopy tří koní, které vedly od tábora pistolníků.

Na druhé straně sedla se Ed Kimball se svými muži přiblížil až na dostřel pušky.

Whitehead vypálil pod kopyta jeho koně.

Kimball okamžitě zastavil a přikázal svým mužům, aby jeli zpátky. Jeho chování Whiteheada znejistilo. Že by Red Shelby nelhal? Že by ho opravdu nechtěli zabít?

Zavrtěl hlavou. I kdyby to byla pravda – mohl se spolehnout na to, že ho znovu nebudou smýkat za koněm? Cestu k Tongue River už by nepřežil.

Přemýšlel, co od něj plukovník Calverton může chtít. Věřil snad, že si za své peníze může koupit všechno? To bylo možné. Whitehead takové lidi znal. Pro ně bylo nepochopitelné, když si někdo něčeho cenil víc než peněz.

Když Whitehead pohlédl dolů na Shelbyho, okamžitě si všiml, že Bigfoot Hunter zmizel. A Shelby už se neobjevil.

Otočil se a uviděl, že Kimballovi muži slezli z koní. Někteří běželi přikrčeni k úpatí strmého suťového pole, jež se táhlo až k Whiteheadovi.

Nebylo pochyb, Shelby jim dal pokyn, aby se ho zmocnili.

Ještě jednou pohlédl do skal, ale Sidney Crook se neukazoval. Whitehead doufal, že toho malého zabijáka trefil tak dobře, že ho přešla chuť na další střelbu.

Vyskočil a přiběhl k Warriorovi, který se spokojeně pásl. Rozvázal mu přední nohy a za sedlo připevnil srolované deky. Potom se chopil luku a toulce s šípy, zatímco winchestrovku strčil do sedlového pouzdra. V boji měly šípy jednu neocenitelnou výhodu: Byly tiché a neprozradily střelce ani zábleskem ani obláčkem dýmu.

Přes suťový svah jet nemohl, protože tam byli Kimballovi lidé. Stezka vedoucí na druhou stranu byla v rukou Shelbyho mužů a cesta ve skalách, kterou nalezl Crook, pro něj byla rovněž nepoužitelná, protože tam zase číhal Crook.

Zbýval mu tedy jedině jih. Tuto stranu dosud neprozkoumal. Táhl Warriora za sebou, přičemž hřebec trhal uzdou, protože se mu nechtělo opouštět to místo, na kterém bylo tolik dobré trávy.

Whitehead se deset yardů širokou úžlabinou, jež vypadala jako miniaturní kaňon, dostal do malé kotliny. Z ní vedlo několik dalších úžlabin. Tam byl v bezpečí, protože do kotliny nebylo vidět ani z východu ani ze západu.

Náhle spatřil ve větvích jednoho zakrslého javoru zhruba dva yardy dlouhou věc zabalenou v bizoní kůži. Bylo to tělo nějakého indiána. Nějaký Čejen zde pohřbil svého příbuzného či přítele.

Whiteheadovi se rozbušilo srdce. Neviděl žádné stopy, takže tam musela vést i jiná přístupová cesta.

Začal zkoumat ostatní úžlabiny a hned u druhé měl štěstí. Našel tam slabé otisky neokovaných kopyt.

Okamžitě se vyšvihl na hřbet palomina a vydal se po stopách. Už po několik yardech se za to rozhodnutí začal proklínat. Úžlabina se totiž velmi zužovala. Pro vysoké stěny tam nepronikalo příliš mnoho světla.

Přesto jel dál. Zpátky už stejně nemohl. První pistolníci se už totiž možná dostali do průsmyku.

Oddechl si, když uviděl, že po několika yardech se úžlabina opět rozšiřuje. Před ním se rozprostíral chaotický labyrint skal táhnoucích se, kam až oko sahalo. Dařilo se tam zakrslým stromům a keřům.

Bezděky se cítil jako v kaňonu Bryce v Utahu, v němž se člověk může ztratit a nikdy nenajít cestu ven.

Whitehead se držel stop. Věděl, že Bigfoot Hunter to s jeho stopováním bude mít snadné, ale nemohl s tím nic dělat. Chyběl mu čas na to, aby za sebou zametal stopy. Zkušenosti posledních dnů mu kromě toho ukázaly, že ten míšenec umí najít i zahlazené stopy.

Kopal Warriora patami do slabin. Hřebec se dostal na písčinu a zrychlil. Náhle se však propadl předníma nohama, a kdyby Whitehead okamžitě nezatáhl za uzdu, byl by ztracen. Warrior se otočil na zadních a tak unikl ze zrádného místa.

Hřebec se vzpínal, když ho Whitehead chtěl pobídnout, aby běžel dál. Dosud jel vedle stop toho neokovaného koně, nyní jel přímo po nich, aby se podruhé nedostal do takové nebezpečné písečné pasti.

Whitehead si oddechl, když před sebou znovu spatřil kamenitou zem. Už chtěl Warriora pobídnout ke zrychlení, když tu nalevo od sebe uslyšel tichý smích.

Okamžitě se levou rukou chopil čejenského luku a pravou bleskově vytáhl z toulce šíp.

Během následujících dvou vteřin přiložil šíp k tětivě a vystřelil ho na stín Bigfoota Huntera, který se rybičkou vrhl za zvětralou skálu.

Whitehead viděl, že šíp se míšenci zabodl do oděvu, ale ratiště kleslo dolů. Bigfoot tedy nebyl zasažen.

Přesto Whitehead slyšel, jak zaklel. Bigfoot pravděpodobně nepočítal s tím, že Whitehead umí tak rychle a přesně střílet z luku.

Whitehead seskočil ze hřbetu palomina a hned v následujícím okamžiku uviděl, jak se zablesklo. Kulka mu proletěla kolem krku a narazila kdesi za ním do skály.

Whitehead se na zemi převalil a hned vzápětí vystřelil další šíp.

Bigfoot Hunter vykřikl a vyvrávoral zpoza skály. V natažené ruce držel revolver. Několikrát vystřelil, ale jenom do země.

Whitéheadův šíp mu probodl levý bok. Na kožené košili stopaře se rychle rozšiřovala krvavá skvrna. Když Hunter vystřílel svůj revolver, pustil jej a klesl na kolena. Vytřeštěnýma očima hleděl na šíp, který mu trčel z boku. Neodvažoval se jej dotknout.

Potom zvedl hlavu a pohlédl na Whiteheada.

„Zabij mě!“ vyhrkl. „Zabij mě, než mě umučí bolest!“

Whitehead vstal a zavrtěl hlavou.

„Ten šíp tě nezabije, Bigfoote,“ zvolal. „Tvoji kumpáni tě odvezou do Fort Keogh k doktorovi.

Míšenec pomalu zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly jakoby horečkou, když říkal: „Oni mě nevezmou s sebou. Nechají mě tu zhebnout.“

Whitehead k němu přistoupil blíž a uviděl, že šíp mu probodl bok těsně nad kyčelní kostí. Krvavý ocelový hrot vzadu trčel ven. Hunter měl štěstí, že Whitehead si vyměnil šípy s Medvědím drápem. Whiteheadovy šípy měly kamenné hroty, které způsobovaly mnohem větší zranění než ocelové špičky.

„Nechej tam ten šíp, musí ti ho vytáhnout doktor,“ řekl Whitehead. „Jestli vydržíš jízdu do pevnosti, máš dobrou šanci.“

Rozhlédl se, ale ostatní pistolníky nikde neviděl. Pak se znovu otočil na stopaře.

„Shelby tvrdil, že plukovník se mnou chce mluvit,“ řekl. „Máš tušení, co ode mě Calverton chce?“

Bigfoot Hunter zavrtěl hlavou. Jeho tvář byla zkřivena bolestí, když přidušeně zamumlal: „Nebyl jsem při tom, když Shelby mluvil s plukovníkem. Jsem mu dobrý pouze pro špinavou práci. Beze mě by tě nikdy nedohnali.“

Whitehead se pousmál. „A teď ses dočkal zasloužené odměny.“

„Shelby by mě roztrhl jak hada, kdybys mu řekl, že jsem na tebe střílel,“ zasténal Bigfoot. „Měli jsme příkaz tě k plukovníkovi přivézt živého.“

Takže Red Shelby přece jen nelhal. Whitehead uvažoval, zda by se mu neměl vzdát, ale pak zavrtěl hlavou. Shelby byl nevypočitatelný. A kdyby dostal chuť ho mučit, klidně by plukovníkovy příkazy ignoroval.

Whitehead se rozběhl zpátky k Warriorovi a vyšvihl se na jeho hřbet. Aniž se staral o Huntera, pobídl hřebce a vydal se dál po stopách toho neokovaného indiánského koně.

Po několika minutách se dostal do kotliny, na jejímž konci zelo temné ústí nějaké jeskyně. Jiná přístupová cesta do toho údolí nevedla.

Ted byl definitivně v pasti. Nechal se zmást těmi stopami. Ten indián, který je zanechal, jel nejdřív do kotliny a potom zase zpátky. Whitehead – chybně – předpokládal, že to bylo naopak. Teď věděl, že indián za sebou zničil stopy, aby tu kotlinu nikdo, kdo putoval přes průsmyk, nenašel.

Whiteheadovi nezbylo nic jiného než otočit palomina a vydat se zpátky. Poznal, že nemůže jet nikam jinam než zpátky do sedla.

Red Shelby zvítězil. Whitehead s ním chtě nechtě musel jet. Mohl jen doufat, že Shelby se nenechá strhnout svým hněvem k tomu, aby se mu pomstil za tři dny dlouhou únavnou jízdu tím, že by ho zase nechal klusat pěšky.

Pistolníci ještě nedorazili k místu, kde ležel Bigfoot Hunter. Whitehead u něj slezl z koně, z rance vzal měch s vodou a dal Hunterovi napít.

Stopař měl přivřené oči. V jeho tváři již nebyla taková křečovitá grimasa jako předtím a Whitehead předpokládal, že jeho bolesti už polevily.

„Díky,“ zamumlal Hunter, když Whiteheadovi vrátil měch s vodou.

Whitehead znovu uzavřel měch a strčil ho do rance s dalšími věcmi. Tu uslyšel dusot koní z úzké úžlabiny a otočil se. Na čele tuctu mužů tam jel Red Shelby. V rukou držel winchestrovku a nedůvěřivě se rozhlížel.

Když spatřil palomina, okamžitě pušku zvedl, ale Ed Kimball, který zastavil vedle něj, mu položil ruku na rameno.

Potom opatrně a pomalu přijeli blíž. Whitehead měl v rukou winchestrovku a byl odhodlán se bránit, kdyby Shelby nedodržel to, co mu podle všeho přikázal Calverton.

Red Shelby přijel k Hunterovi, slezl ze sedla a pohlédl na svého stopaře. Na rtech měl úsměv.

„No, Bigfoote,“ řekl bez sebemenšího náznaku soucitu, „asi ses zmýlil, co? Ten Čejen je lepší než ty.“ Aniž by počkal na odpověď, otočil se k Whiteheadovi a poznamenal: „Máš štěstí, bastarde, žes neutekl. Za poslední dny jsi mě pěkně naštval. Vlastně bych tě měl…“

„Hlavně bys měl myslet na to, co ti řekl plukovník,“ skočil mu Whitehead do řeči a jakoby náhodou Shelbymu namířil na břicho. „Pojedu s vámi. Ale jestli se o mě někdo z vás jen otře slovem, tak si mě nepřej, Shelby. Jmenuju se Johnnie Whitehead. Vyber si, jestli se ti víc líbí křestní jméno nebo příjmení, ale už mě nikdy neoslovuj jako bastarda, jasné?“

Sidney Crook, který držel Shelbyho valacha za uzdu, se rozchechtal a mečivě vyhrkl: „Slyšels to, Shelby? Možná ten bastard ještě bude chtít, abys mu říkal pane!“

Whitehead k němu okamžitě přiskočil, chytil ho za levou nohu, vytáhl ji ze třmenu a prudce jí trhl, což stačilo na to, aby se Crook zřítil ze sedla. Při tom se ze země zvedl oblak prachu.

Sidney Crook chtěl vstát a sáhnout po revolveru, jenže to již k němu přiskočil Whitehead, chytil ho za límec, zvedl ho a uštědřil mu pár ran.

Crook zmlkl a revolver mu vyklouzl z prstů. Očima těkal sem a tam, a když si všiml, že nikdo z jeho kumpánů mu nemíní pomoci, zrudl.

Whitehead ho pustil a Crook se svalil do písku.

„To bylo za toho bastarda, Crooku,“ řekl chladně. „A teď mi vrať můj nůž, kterýs mi ukradl.“

Malý pistolník si olízl rty. Bylo vidět, jak jím cloumá hněv. Chopil se rukojeti nože, který nosil v pochvě na levém boku, ale pak zaváhal. Velmi rád by tím nožem Whiteheadovi vyřízl jeho drzý jazyk, ale jediný pohled na Shelbyho mu stačil na to, aby na tuto myšlenku zase rychle zapomněl. Ir položil ruku na revolver a Crook náhle pochopil, že Shelby by na něj opravdu vystřelil.

Vytáhl bowie knife z pochvy a hodil jej Whiteheadovi k nohám.

Whitehead se sklonil a zvedl jej. Nechtěl ty muže zbytečně provokovat. Stačilo mu, když ho respektovali a nechávali ho na pokoji. Otočil se a přistoupil k Edu Kimballovi, který lhostejně seděl na svém šedákovi a vše nezúčastněně pozoroval.

„Můj armádní kolt, pane Kimballe,“ řekl Whitehead a natáhl pravou ruku.

Ed Kimball se pousmál, potom sáhl do sedlové brašny a vytáhl odtud revolver. Beze slova jej podal Whiteheadovi.

Whitehead zbraň zkontroloval. Ještě stále v ní byly čtyři náboje. Nabil zbylé dvě komory, vytáhl z pouzdra peacemaker Johnnieho Calvertona, hodil ho Kimballovi a pak si do pouzdra strčil armádní kolt.

„Jeden z vás mi ještě dluží koně,“ dodal. „Kdo z vás zastřelil poníka Kellyho juniora?“

Pistolníci začali reptat. Jeden z nich se otočil k Irovi a řekl: „Musíme si to nechat líbit, předáku? Boss nám přece řekl jenom to, že ho chce živého. A živý bude i tehdy, když se s ním trochu pohrajem.“

„O.K., Parksi,“ řekl Red Shelby. „Pohrej si s ním, jestli chceš. Whitehead určitě nebude mít nic proti, když se ním budeš chtít poprat.“

Muž, kterého Shelby oslovil jako Parkse, tiše zaklel a sklonil hlavu. Ostatní mu už pravděpodobně řekli, jak se míšenec vypořádal s Irem.

„Svého koně už máš,“ řekl Shelby. „Mohlo by mě třeba napadnout se tě zeptat, kdes ho vzal. Takže buď radši zticha a nasedni na tu tvou herku.“

Whitehead pohlédl na Bigfoota Huntera. Dosud se o něj nikdo nestaral.

„Co bude s ním?“

Shelby vrhl zlostný pohled na Whiteheada, načež řekl, aniž by ho spustil z očí: „Crooku, Parksi, zvedněte Bigfoota do sedla a svažte mu nohy pod břichem koně, ať nespadne. Nemůžeme jet kvůli němu pomalu. Plukovník na nás čeká.“

Johnnie Whitehead tušil, že pro Huntera už víc udělat nemůže. Red Shelby vřel vzteky. Jediné slovo mohlo způsobit, že by explodoval, a Whitehead věděl, že by to nemuselo dopadnout dobře.

Vyšvihl se na hřbet svého palomina a projel mezi pistolníky k úžlabině, jež vedla do sedla. Tam čekali ostatní. Namířili na něj své zbraně, ale hned je sklonili, když se za míšencem objevil Red Shelby a Ed Kimball.

Ir poslal tři muže, aby jeli před Whiteheadem dolů po stezce. Pravděpodobně nebyl přesvědčen o tom, že s nimi Whitehead pojede do Calvertonova tábora dobrovolně.

Shelby kývl a Whitehead se vydal za těmi jezdci. Byl neklidný. Proč se ještě neukázal poručík Kelly? Nemohl přece stopy Shelbyho smečky přehlédnout, pokud se vydal do Rosebud Mountains. Nebo snad ani nevyjel, protože nemá tušení o tom, v jaké situaci se jeho syn a zvěd nacházejí? Tyto otázky Whiteheadovi vrtaly hlavou.

Sílilo v něm podezření, že čejenský kurýr, kterého Žlutý nos určitě vyslal, se k poručíku Kellymu ještě nedostal. Pohlédl na Shelbyho, jenž po tom, co se stezka rozšířila, odjel stranou. Ir strnule hleděl před sebe. Očividně se rozhodl, že s Whiteheadem nepromluví ani slovo, dokud nedorazí k plukovníkovi.

Whiteheadův neklid narůstal. Proč se Shelby nezmínil o Kellym juniorovi a tom druhém muži, který jej osvobodil? To, že o něm věděl, Whitehead vydedukoval z jeho poznámky o koni.

Něco tady nehrálo. Calverton měl určitě něco za lubem a on, Whitehead, při tom měl sehrát určitou roli.

Raději o tom dál nepřemýšlel. Musel počkat na setkání s Harperem Calvertonem.

Harper Calverton vypadal skoro přesně tak, jak si ho Johnnie Whitehead představoval. Byl malý, měřil zhruba pět a půl stopy, a měl podsaditou, zavalitou postavu. Jeho velká hlava jako by seděla přímo mezi rameny, jako by ani neměl krk. Calverton byl až na pár vlasů na zátylku holohlavý. Za to měl hustá obočí a mohutný knír.

Nejpozoruhodnější v jeho sádelnaté tváři však byly oči. Měly tak jasně modrou barvu, jak to Whitehead ještě neviděl. Jinak Calverton vypadal nenápadně, ale stačilo mu pohlédnout do očí, aby člověk poznal, s kým má tu čest.

Calverton na Whiteheada dlouho zkoumavě hleděl, než otevřel ústa a řekl: „Takže to je ten člověk, který mě zbavil Johnnieho.“

Whitehead měl pocit, že špatně slyší. Pohlédl na Red Shelbyho, jenž stál vedle něj, ale ten se jen přihlouple usmíval.

„Posaď se, bastarde,“ řekl Calverton a ukázal na židli před psacím stolem, na kterém měl několik hromádek papírů. Pak se posadil sám.

Whitehead zůstal stát.

Calverton na něj vrhl zaražený pohled.

„Co je?“ zeptal se. „Špatně slyšíš?“

„Nemá rád, když ho lidé oslovují jako bastarda,“ odpověděl za Whiteheada usmívající se Shelby.

„Aha, takže to je jeho citlivé místo, že ano? No jistě, nemůžeš přece za to, že se tvůj otec spustil s nějakou squaw.“

Whitehead přikročil ke stolu, opřel se o něj a přidušeně promluvil:

„Tak poslouchejte, Calvertone! Nechte si ty špinavé poznámky a povězte mi, co ode mě chcete. Musel jsem vašeho syna zastřelit v sebeobraně, protože jinak by mě zabil. Shelby a vaši další pistolníci mě spoutali a smýkali za koněm. Měl jsem právo se bránit.“

Calverton se nenechal vyvést z míry, jako by se ho to, co Whitehead provedl, vůbec nedotýkalo.

„To, že Johnnie je mrtvý, mě nevzrušuje,“ poznamenal chladně. „Nebyl to můj syn. Vyženil jsem ho a od té doby, co jeho matka zemřela, mi ten nýmand visel na krku. Kromě toho s jeho smrtí nemáš nic společného, jak mi Shelby vyprávěl. Šíp, který ho zabil, to dokazuje.“

„Před chvílí jste řekl, že jste se ho díky mě zbavil,“ namítl vyděšený Whitehead.

„To jsem řekl jen tak, protože se to stalo, kdyžs utekl,“ s úsměvem opáčil Calverton.

„Jenže je to pravda,“ řekl Whitehead. „Váš syn byl zabit jedním z mých šípů, které mi při mém osvobození dal Kelly junior.“

Calverton nehnul ani brvou.

„Takové báchorky vykládej někomu jinému,“ řekl a předklonil se. „Podle mě to mohl být jenom nějaký Čejen a můj názor je rozhodující. Po tobě chci jen to, aby ses za mě přimluvil u armády, to by mi hodně pomohlo.“

„Pomohlo k čemu?“ zeptal se Whitehead.

Harper Calverton se zazubil a pohlédl na Shelbyho, jenže ještě pořád stál vedle Whiteheada. „To je ten chlápek tak hloupý, nebo to jenom předstírá?“

„Dobře ví, oč běží,“ odvětil Shelby. „Obávám se jen, že je to víc rudoch než běloch.“

„Je to pravda?“ otázal se Calverton.

„Dá se to formulovat i jinak,“ odvětil Whitehead. „Vždycky jsem byl na straně slušných lidí, ne darebáků.“

Harper Calverton se nahlas rozesmál. Jeho tučné líce se třásly jako pudink.

„Těmi darebáky myslel nás, Shelby,“ prohodil.

„Něco takového bychom si neměli nechat líbit,“ ozval se rozzuřený Ir.

„Ale proč ne?“ žoviálně poznamenal Calverton. „Jsme ve svobodné zemi, ve které si každý může říkat, co si myslí.“

„Co po mně chcete?“ zeptal se Whitehead, kterému ten rozhovor připadal neuvěřitelně hloupý.

Harper Calverton zvážněl. Jeho oči byly náhle chladné jako kus ledu.

„Dobře mě poslouchej, bastarde,“ řekl. „Hraju hru, ve které jde o spoustu peněz. Tento kraj je ideální pro chov dobytka. Usadil jsem se tu a nenechám se vyhnat a už vůbec ne nějakou rudou čeládkou, která žije ze dne na den a nechápe, co tu hodláme vybudovat. Pomůžeš mi, jestli dosvědčíš, že Johnnieho zabil Čejen. Když ne — tak se mi to povede i bez tebe. Rozdíl bude pro tebe v tom, že pokud to dosvědčíš, tak si vyděláš spoustu peněz, pokud ne, tak se dostaneš na mou černou listinu.“

„Je mi líto, Calvertone,“ řekl Whitehead. „To já jsem v sebeobraně zabil vašeho syna. Široko daleko nebyl žádný indián.“

Harper Calverton prudce mávl levou rukou a tím pro něj ten rozhovor skončil.

Red Shelby chytil Whiteheada za rameno a odtáhl ho od psacího stolu.

„Dej ty pracky pryč,“ zavrčel Whitehead a odstrčil Shelbyho ruku.

Ir ho chtěl udeřit, ale v tom na něj Whitehead namířil svůj armádní kolt. Namísto aby se rozzuřil, se Shelby začal usmívat. Calverton nezúčastněně poznamenal: „Vyřiďte si to venku. Tady chci mít klid.“

Pak Shelby Whiteheada dostrkal ke vchodu toho velkého stanu.

Whitehead čekal, že na něj před stanem budou čekat ostatní pistolníci, ale zmýlil se. Muži byli po té dlouhé jízdě vyřízení a hned po tom, co se postarali o koně, šli do svých stanů spát.

„Zkusils to proti mně s revolverem,“ řekl před stanem Irčan. „Zítra budu ve Fort Keogh. Ty tam pravděpodobně pojedeš ještě dneska. Jestli se tam zítra setkáme, tak se uvidí, kdo z nás dvou je rychlejší s koltem, bastarde.“

Whitehead mu neodpověděl. Byl rád, že Calverton dodržel své slovo a že ho z tábora nechal odjet.

Přišel ke svému palominovi, o kterého se nikdo nepostaral. Ještě několik hodin musí vydržet, pomyslel si, pak ho ve stáji ve Fort Keogh pečlivě vytřu a nakrmím.

Vyjel a mezi stany se vydal k Otter Creeku. Na druhé straně řeky se ještě jednou otočil a pohlédl na Calvertonův tábor. Vedle čtyř stanů stály tři velké povozy, na nichž Calverton převážel své věci. Ten muž nemohl být zcela při smyslech, když u sebe tak dlouho nechával tyto povozy. Whitehead se divil, že armáda Calvertona dosud nenašla a nevykázala ze země. Ty tři povozy musely pro Calvertonovu smečku znamenat kouli na noze. U armády však pravděpodobně byli lidé, kteří rančera vždy včas varovali, když z Fort Keogh vyjížděla patrola, jež ho měla hledat.

Nijak palomina nešetřil. Musel se co nejrychleji dostat do pevnosti a promluvit si tam s poručíkem Kellym. Za prvé už určitě nedočkavě čekal na to, co je s jeho synem, za druhé se armáda musela dozvědět, že za přepadení předsunutého tábora jsou zodpovědní Calvertonovi zabijáci a nikoli Čejeni Žlutého nosa.

Whitehead přivřel rty. Calverton si byl svou věcí jistý. Že by už získal podporu armády? Byla již plánována odvetná opatření proti Čejenům Žlutého nosa?

Pomyslel na kapitána Vince Morrisona a majora Cyruse Hornbyho, kteří byli Kellyho nadřízenými. Ti se na Kellyho otevřené sympatie vůči Čejenům dívali s podezřením a nevolí. Morrison by proti indiánům vytáhl s nadšením, kdyby k tomu dostal příkaz.

Po dvou hodinách před sebou Whitehead spatřil stopy. Musely pocházet od koně Bigfoota Huntera. Red Shelby svého zraněného stopaře bez doprovodu poslal do Fort Keogh. Hunterovu prosbu, aby s ním nechal jet aspoň jediného jezdce, Ir chladně odmítl.

„Vy bastardi se přece pořád tváříte, jako byste byli z oceli,“ dodal s jedovatým úsměvem.

Whitehead se vydal po těch stopách a když po půlhodině spatřil na okraji jednoho lesíka pasoucího se hnědáka, věděl, že s Bigfootem Hunterem je zle.

Nalezl místo, na němž se stopař skácel ze sedla, jenže Bigfoot Hunter tam nebyl. Whitehead však našel stopu, která vedla k jednomu potoku, k němuž se Hunter plazil.

Whitehead viděl malé tmavé skvrny v písku. Bezpochyby šlo o krev. Doufal, že Hunter si ten šíp nevytáhl z rány.

A pak ho nalezl. Míšenec se doplazil k houští, jež rostlo na břehu toho potoka, aby tam zemřel. Zřejmě ani sám nevěděl, ke komu by se měl modlit. Klečel tam v pozici muže kmene Vran, který vzývá Velkého ducha, a měl sepjaté ruce.

Hunter Whiteheada neslyšel přicházet. Proto sebou prudce trhl, když ucítil dotek Whiteheadovy ruky na rameni. V těch horečkou se lesknoucích očích Whitehead viděl, že ho stopař poznal. Hunter otevřel ústa, aby něco řekl, ale z hrdla se mu nevydralo ani slovo. Hned vzápětí ztratil vědomí. Whitehead ho zachytil ha poslední chvíli, když se zhroutil.

Chytil ho pod paže a odvlekl jej z houští. Jeho odhad byl správný. Hunter už nevydržel tu bolest a vytáhl si ten šíp, když předtím ulomil hrot.

Stopař nebyl příliš těžký, a tak pro Whiteheada nebylo problémem jej přivléct do stínu jednoho stromu. Strhl z Huntera kabát a prohlédl si ránu. Vůbec nevypadala hezky. Její okraje byly zarudlé. Ten muž musel co nejrychleji k lékaři.

Whitehead vstal a pohlédl k Hunterovu hnědákovi, který se přestal pást a s nastraženýma ušima k němu poulil oči.

Zvíře jevilo neklid, když k němu Whitehead přišel, ale neodběhlo. Zvěd jej odvedl ke stromu, pod nímž ležel Bigfoot Hunter.

Dostat raněného do sedla hnědáka, jehož znervózňoval pach krve a jenž uhnul pokaždé, když na něj Whitehead chtěl naložit Bigfoota, byla námaha. Přesto se mu to však nakonec podařilo. Pod břichem koně Hunterovi svázal ruce a nohy, načež se vyšvihl na palomina a vyjel. Hnědáka vedl za sebou.

Pevnost Fort Keogh stála na jižním břehu Yellowstone River, tam, kde se do ní vlévala Tongue River. Johnnie Whitehead tu pevnost znal ještě jako Tongue River Barracks. Před několika měsíci ji generál Nelson A. Miles přejmenoval na Fort Keogh. Kapitán Miles Keogh byl jedním z Custerových důstojníků, kteří zahynuli u Little Big Hornu.

Fort Keogh se stala jedním z nejvýznamnějších předsunutých postů na indiánském území. Odtud chtěl generál Miles udržovat pod kontrolou kmeny Čejenů, Siouxů a Nez Percéů.

Johnnie Whitehead jel po Wagon Road kolem skladiště a strážnice, načež odbočil doleva k nemocnici. Několik mužů stálo před obchodem Hawka Bonneyho a hledělo na něj. Whitehead se však o ně nestaral.

Před nemocnicí seskočil ze sedla palomina a rozvázal laso, jímž byl Bigfoot Hunter přivázán k sedlu svého hnědáka.

Stopař náhle začal sténat. Whitehead ho chytil pod paže a pomalu ho zvedl na nohy. Cítil, že Hunter se chce postavit, ale že mu k tomu chybí síly.

Whitehead si ho naložil přes rameno.

Ze dveří nemocnice vyšel muž v uniformě. Měl bílé vlasy, husté bílé obočí a bílý plnovous.

„Kdo je to, Whiteheade?“ otázal se ho.

„Bigfoot Hunter,“ odpověděl Whitehead.

Doktor McPherson sešel po dvou schodech dolů a krátce muže, kterého Whitehead nesl přes rameno, prohlédl.

„Hm,“ zabručel. „Přines ho dovnitř, Whiteheade. Možná se s tím ještě dá něco dělat. Který zatracený indián jej provrtal tím šípem?“

„To jsem byl já, doktore,“ řekl zvěd. „Red Shelby mě honil se svou smečkou.“

„A to ještě žiješ?“ Doktor povytáhl obočí.

Whitehead šel do nemocnice a položil Bigfoota Huntera na stůl, který mu ukázal doktor McPherson. Stopař opět ztratil vědomí.

„Shelby mě přivedl k Harperu Calvertonovi,“ odpověděl Whitehead na doktorovu otázku.

„Tys byl v jeho táboře?“

Whitehead přikývl. „Není to ani pět hodin odtud na východním břehu Otter Creeku. Má tam tři těžké povozy a pro armádu by vlastně nemělo být problémem ho vystopovat a vyhnat z kraje.“

Doktor McPherson si vyhrnul rukávy, přivolal jednoho pomocníka a přikázal mu, aby vše připravil na i operaci.

„Co po tobě Calverton chtěl, Whiteheade?“

„Mám dosvědčit, že jeho adoptivního syna zabil nějaký Čejen,“ řekl Whitehead.

„A udělals to?“

Whitehead zavrtěl hlavou. „Jak bych mohl,“ odvětil s úsměvem. „Vždyť jsem ho zabil já sám.“

Doktor se zarazil a prudce se otočil.

„Ty? A to tě Calverton nechal jen tak odjet?“

„Na jeho synovi mu nezáleželo, to mi sám řekl,“ odvětil Whitehead a pokrčil rameny. „Očividně mu jde jen o to, aby armáda vytáhla proti Čejenům, aby mohl v klidu budovat svůj ranč. Proto chce, aby se přepadení toho předsunutého tábora, které provedl se svými pistolníky, hodilo na Čejeny.“

Doktorovi ta zpráva vyrazila dech. Několikrát otevřel ústa k odpovědi, ale vždy musel polknout.

„Sakra!“ vyhrkl. „Kelly říkal to samé, jenže nikdo mu nevěřil.“

Whitehead sebou trhl.

„Co se stalo, doktore?“ otázal se. „Co Kelly ví? A co udělali ostatní?“

„Kelly v tom předsunutém táboře nalezl stopy, které nasvědčovaly tomu, že to přepadení provedli Čejeni, ale nevěřil tomu. Když jsem potom prohlédl mrtvé, zjistil jsem, že většina šípů byla až ex post strčena do ran po kulkách. Kromě toho Kelly nalezl jen stopy okovaných koní.“

„A přesto mu nikdo nevěřil?“

Doktor McPherson zavrtěl hlavou. „Hornby a Morrison tak dlouho naléhali na generála, až vydal rozkaz nařizující trestnou výpravu. Podnětem k tomu byla zpráva, podle níž byl Johnnie Calverton zákeřně zabit jedním Čejenem.“

Whitehead polkl a temným hlasem se otázal: „Kdy major Hornby a kapitán Morrison vyrazili?“

„Včera za úsvitu,“ odvětil lékař. „Jestli Žlutého nosa nikdo včas nevaroval, musejí už být v jeho vesnici.“

„Kde je Kelly?“ vyhrkl Whitehead.

„V domácím vězení. On totiž…“

Whitehead dál neposlouchal, co doktor říká. Rozběhl se ke dveřím, seskočil dolů na ulici a vyšvihl se na hřbet palomina, který se zděšením několikrát otočil. Potom Whitehead vyrazil k důstojnickým ubikacím.

Viděl, že před příbytkem poručíka Kellyho, který obýval spolu se dvěma dalšími poručíky, stojí stráž. Seskočil ze sedla a odstrčil pušku vojáka, který ho chtěl zastavit, stranou.

Pak otevřel dveře.

Poručík Howard C. Kelly ležel na pryčně. Ruce měl pod hlavou. Když spatřil Whiteheada, okamžitě se posadil.

„Johnnie! Konečně! To trvalo celou věčnost! Kde je junior?“

Než mohl Whitehead odpovědět, ucítil tvrdý úder do zad.

„Ani hnout!“ křikl voják, který hlídal Kellyho obydlí.

„Vypadněte, Myersi!“ zavrčel poručík Kelly. „A zavřete za sebou dveře, rozumíte?“

Voják stáhl hlavu mezi ramena, tlak ve Whiteheadových zádech však nezeslábl.

„Mám příkaz…“

„Jestli okamžitě nezmizíte, Myersi, tak poznáte, kdo jsem, vy jelito! Máte příkaz mě hlídat, abych nejel za majorem Hornbym, a ne abych s nikým nemohl mluvit! Ven!“

Voják vyklidil pole a tiše za sebou zavřel dveře.

„Poručíku,“ řekl Whitehead, „doktor mi vyprávěl, že major Hornby a kapitán Morrison vytáhli proti Žlutému nosu. Mám důkazy, že za přepadení předsunutého tábora jsou zodpovědní zabijáci Harpera Calvertona, ale to teď není to nejhorší. Junior je u Žlutého nosa. Spřátelil se s Medvědím drápem. Poslal jsem ho tam, protože jsem byl přesvědčen, že tam je v bezpečí před Calvertonovými zabijáky.“

„Junior je u Žlutého nosa?“ zašeptal poručík Kelly. „Víš, že Hornby s sebou vzal dělo?“

Whiteheadovi přeběhl mráz po zádech. Náhle si uvědomil, že události posledních dnů se neudály náhodou. Všechno bylo chladnokrevně naplánováno. To přepadení předsunutého tábora. Náhle objevení se Red Shelbyho, když se Whitehead vracel s Kellym juniorem do Fort Keogh…“

„Musím jet do tábora Žlutého nosa, Johnnie,“ vyhrkl Howard Kelly. „Musíme ho varovat a dostat odtud juniora, než tam Hornby s Morrisonem všechny zmasakrují.“

Whitehead se ohlédl a otevřel dveře ubikace. Voják na něj okamžitě namířil svou springfieldku.

„Z cesty, chlape!“ nařídil mu Whitehead, odstrčil hlaveň karabiny, vrhl se na palomina a přes nádvoří se vydal k domu generála, který stál na konci řady důstojnických příbytků. Dva vojáci, kteří tam hlídali, ho nedokázali zastavit. Adjutant také reagoval příliš pomalu. Než se mohl zvednout od svého psacího stolu, prošel Whitehead do dveří, které vedly do kanceláře generála Nelsona A. Milese…

Howard C. Kelly junior se kousek po kousku sunul dopředu. Neustále se ohlížel na Medvědího drápa, ale mladého Čejena nikde neviděl ani neslyšel.

Kellymu juniorovi tekly po čele krůpěje potu. Stékaly mu do očí, ale on se je neodvážil utřít. Sebemenší nepozornost by mohla alarmovat tři muže u koní a pak by byl s ním a s Medvědím drápem amen.

Kellyho juniora se zmocňovala zlost, když pomyslel na uplynulý večer, když spolu s Medvědím drápem a jeho strýcem Malým býkem pozorovali vojáky, kteří se svým dělem zaujali pozice okolo tábora. Kdyby špehové Žlutého nosa včas nezjistili, že k táboru míří oddíl modrokabátníků, byli by indiáni potřeni. Takto ale jednu hodinu před příjezdem vojáků Čejenové tábor chvatně opustili. Rychlým pochodem se kmen vydal na západ přes hřeben mezi Tongue a Rosebud River. Jen Malý býk a oba chlapci zůstali zpět. Žlutý nos bral do úvahy možnost, že mezi vojáky byl poručík Howard C. Kelly. Pak by Kelly junior mohl promluvit se svým otcem.

Ani Malý býk, ani Kelly junior však poručíka mezi kavaleristy, kteří se utábořili, neobjevili. Kelly junior poznal majora Hornbyho a kapitána Morrisona, a to mu stačilo. Byl si jist, že na jeho otce opět nikdo nedal.

Bylo mu do pláče. Věděl, že na těch událostech nese největší podíl viny, protože neposlechl Whiteheada. Neunikl mu vyčítavý pohled Medvědího drápa a náhle vycítil jeho nedůvěru.

Spolu Malým býkem se vydali za ostatními Čejeny. Po setmění se utábořili a Malý býk rozhodl, že první hlídku bude mít Medvědí dráp. Kelly junior využil příležitosti a dal svému příteli znamením najevo, že svou chybu chce napravit.

Medvědí dráp dlouho neváhal. Také on se už nemohl dočkat, až něco podnikne proti modrokabátníkům, kteří jeho kmen chtěli potrestat za něco, co neudělal.

Oba chlapci se vykradli z tábora Malého býka a odjeli zpátky do blízkosti ležení, které vojáci rozbili na Tongue River.

Koně nechali v jedné houštím zarostlé dolině a poslední míli ušli pěšky. Poblíž lasové ohrady, v níž byli kavalerističtí koně, se rozdělili. Viděli, že koně hlídají jenom tři muži. Chtěli je zneškodnit a potom odehnat, aby znemožnili pronásledování svého kmene.

Kelly junior si olízl pot z horního rtu a zaplašil myšlenku na to, že možná zná některé z těch mužů, kteří tam dole hlídají koně. Vojáci byli v neprávu a on musel svému příteli Medvědímu drápu dokázat, že na tom on a jeho otec nemají žádný podíl.

Jeden z kavaleristických koní trhl hlavou a nevrle zafrkal. Muž, který se jen dvacet yardů od Kellyho juniora opíral o kmen jednoho stromu, se ohlédl a zvedl springfieldku, kterou držel v rukou.

Kelly junior se přitiskl k zemi. Neodvažoval se dýchat.

Chvíli to trvalo, než se kůň opět uklidnil a voják sklonil pušku.

Další muž náhle vyšel zpoza stromu. Kelly junior viděl jeho siluetu v záři táborového ohně hořícího opodál.

„Hej!“ vykřikl voják. „Viděls to, Jacku? Stůj, nebo střelím!“ zvedl pušku a jen o zlomek vteřiny později se v temnotě zablesklo. Třesk výstřelu Kellyho ochromil hrůzou.

Odhalili Medvědího drápa! blesklo mu hlavou. V první chvíli chtěl vyskočit a běžet pryč, jenže když pak uviděl, jak oba další vojáci přibíhají ke svému druhovi, poznal, že nastal jeho okamžik.

Po čtyřech se tak rychle, jak to jen šlo, vydal k lasové ohradě. Koně před ním vyděšeně ustupovali a trhali provazy, jimiž byli přivázáni k lasové ohradě.

Kelly junior svým bowie knifem rychle přeřízl laso a stáhl z něj provazy koní, načež přiběhl k nejbližšímu stromu a přeřízl laso i tam, aby mohl koně snáze rozehnat.

Vojáci se o neklidně tančící koně nestarali. Očividně si mysleli, že jsou nervózní kvůli výstřelu jednoho z nich.

„Viděls nějakého ducha,“ řekl jeden kavalerista. „Měl by sis nechat vyšetřit oči doktorem McPhersonem.“

„Sakra, já jsem ho viděl!“ protestoval druhý muž. „Držel v ruce nůž a vypadalo to, že chce přeříznout lasovou ohradu!“

„Koně!“ Třetí z nich si konečně všiml, že s koňmi není něco v pořádku.

V tom okamžiku Kelly junior vypálil pět ran ze svého remingtonu ráže 36. Koně se splašili a první z nich již prchali pryč.

Kelly junior, jenž stál uprostřed houfu těch zvířat, vyskočil a pravou rukou se chytil hřívy jednoho z nich. Prudce to trhlo, ale on se nepustil a pak se chytil i levou rukou. Dvakrát se odrazil od země a potom jej rychlost toho zvířete vynesla na jeho hřbet. Ležel na něm a tak se hnal do temnoty.

Neodvažoval se pustit hřívy toho koně a chytit se ohlávky, na níž viselo lano, jímž bylo zvíře přivázáno k lasové ohradě.

Za ním se ozývaly výkřiky.

Třesklo několik výstřelů, načež čísi drsný hlas přikázal, aby s tím nesmyslným střílením do tmy přestali.

Kelly junior se marně pokoušel koně dostat pod kontrolu. Potom se ale před zvířetem objevilo husté houští, a když kvůli němu muselo zpomalit a změnit směr, mohl chlapec konečně sáhnout po laně, jež mělo přivázané k ohlávce.

Několikrát jím trhl, načež ho kůň přece jen začal poslouchat.

Kousek od něj se objevil stín. Kelly junior vytrhl z pouzdra remington.

„Kelly!“

Poznal hrdelní hlas Medvědího drápa.

„Tady, Medvědí drápe!“ zvolal. „Mám koně!“

Medvědí dráp se vedle něj náhle objevil, jako by vyrostl ze země. Kelly junior mu podal ruku. Mladý Čejen se jí chopil a hbitě se vyšvihl za Kellyho. Společně potom pobídli koně patami. Medvědí dráp ukázal svému bílému příteli cestu k jejich poníkům.

Krátce nato dorazili k malé dolině a seskočili ze hřbetu armádního koně. Kelly junior jej plácl po zadku a zvíře s řehtáním odběhlo pryč.

Viděl, že Medvědí dráp nechápe, proč svou kořist zase odehnal. Rád by mu vysvětlil, že armádní kůň by je mohl prozradit, ale nebyl na to čas.

Vyšvihli se do sedel svých poníků a vydali se na západ. Po jedné míli se vedle nich náhle objevil třetí jezdec.

Byl to Malý býk. Zuřil. Očividně Medvědímu drápu spílal, protože mladý indián se bezděky přikrčil a sklesle mlčel.

Kelly junior byl v té chvíli rád, že nerozumí čejensky. Když Malý býk skončil svou tirádu a vyrazil před ně, usmál se Kelly junior na svého rudého přítele a ten mu po obezřetném pohledu na záda Malého býka ten úsměv opětoval.

I když Malý býk s jejich nočním dobrodružstvím nesouhlasil, věřili, že je hrdý na to, že vojákům vyvedli takovýto kousek. Bylo jisté, že modrokabátníci budou potřebovat několik hodin na to, aby všechny své koně zase pochytali a shromáždili, a to Žlutému nosu a jeho kmeni mohlo získat náskok, který potřebovali, aby unikli dělu kavaleristů.

Seržant Callaghan na Johnnieho Whiteheada vrhl rozezlený pohled.

„Kdyby mi kapitán Hendricks výslovně nezakázal se tě jen dotknout,“ zavrčel, „tak bych tě roztrhl jako hada, míšenče. Kde to jsme, aby nějaký barevný zvěd bez dovolení vtrhl ke generálovi? Toto není holubník, rozumíš? U nás vládne disciplína. Tady má všechno svůj řád. Ale tomu indián asi nemůže porozumět.“

„Je mi tě líto, seržante,“ odvětil rozzlobený Whitehead. „Já dělám vždycky jenom to, co považuji za správné, zato ty skáčeš tak, jak jiní pískají. Asi jsi příliš hloupý na to, abys sám věděl, co máš dělat. Proto za tebe musí myslet jiní.“

„Přestaň, Whiteheade!“ řekl Callaghan. „Jestli tak budeš mluvit dál, tak si to odskáčeš. Já jsem seržant kavalerie!“

„Mluvím s tebou a ne s tvou uniformou, Callaghane,“ řekl Whitehead. „Jsi loutka. Nesmíš se mě ani dotknout, protože ti to nařídil nějaký idiot, který má trošku víc třásní na uniformě.“

Callaghan zrudl a zalapal po dechu.

„Nežeň to až na ostří nože, Whiteheade!“ vyhrkl. „Nebo se zapomenu!“

„Na to bys tvrdě doplatil,“ chladně odvětil Whitehead.

Seržant Callaghan sevřel rty, vystrčil zvěda z verandy velitelství a široce se rozkročil.

„Zmiz!“ zavrčel.

Whitehead na něm viděl, jak se křečovitě snaží zapomenout na slova, kterými ho před chvílí tak rozzuřil.

Otočil se. Cítil hluboké znechucení z ignorance bílých důstojníků. Generál Nelson A. Miles ho ani nepustil ke slovu. Zavolal službu a přikázal, aby byl Whitehead vyveden na vzduch. Zvěd sdělil generálovi, že Žlutý nos je ochoten s ním hovořit, ale Miles jen mávl rukou a řekl, že už je pozdě. Skutečnost, že Žlutý nos přepadení předsunutého tábora neprovedl, Milese zajímala jen pramálo. Řekl jen to, že se o Calvertona začne starat, až se major Hornby vrátí z trestné výpravy.

Johnnie Whitehead se vyšvihl na hřbet palomina a přes nádvoří vyjel k obchodu Hawka Bonneyho. Obchodníkův mezek stál v malé ohradě vedle domu. To znamenalo, že Bonney tam je.

Whitehead před obchodem seskočil ze sedla a přivázal uzdu k zábradlí.

Tři muži, kteří ho pozorovali už při jeho příchodu, ještě pořád postávali před vchodem. Whitehead takové muže znal. Pravděpodobně se v Laramie nebo v Cheyenne doslechli, že tady v údolí Powder River se dá revolverem vydělat spousta peněz.

Viděl, že si ho nedůvěřivě prohlížejí jako svého konkurenta a vyhnul se jim obloukem, aby je nějak nevyprovokoval. Přestřelka byla tím posledním, co teď mohl potřebovat.

V interiéru obchodu panovalo přítmí. Šedovlasý Hawk Bonney obsluhoval jednoho trapera, který nahlas nadával na armádu, jež byla podle jeho názoru zodpovědná za to, že rudokožci vykopali válečnou sekeru a zmasakrovali každého bělocha, který se odvážil proniknout do jejich loveckých revírů.

Starý Bonney se usmál, když poznal Whiteheada.

„Ahoj, Johnnie,“ zadrmolil. „Užs chytil toho kluka?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Musím s tebou mluvit o něčem důležitějším, Hawku,“ řekl. „Nemohl by to tu na chvíli vzít Pinky?“

Traper se otočil a změřil si Whiteheada pohledem od hlavy až k patě. Byl to statný chlapík, který měřil zhruba šest a půl stopy a byl silný jako stoletý dub.

„Už jsem o tobě slyšel, Whiteheade,“ řekl. „Myslel jsem si však, že jsi vyšší.“

Zvěd se usmál. „Každý není takový hromotluk jako ty.“

„To bych řekl,“ zabručel traper a rozloučil se s Hawkem Bonneym, kterého přenechal svému pomocníkovi Pinkymu, osmnáctiletému, pihovatému mladíkovi.

Whitehead obchodníka následoval do místnosti v zadní části jeho krámu, v níž byly naskládány soudky a bedny všeho druhu.

„Takže mluv, Johnnie,“ vyzval ho Bonney.

Whitehead mu několika slovy vysvětlil situaci.

„Musím dostat poručíka Kellyho ven, aniž si toho někdo všimne,“ řekl nakonec. „Jenom jemu by se mohlo podařit Hornbyho a Morrisona na poslední chvíli přivést k rozumu. Kromě toho jde i o jeho chlapce, který je u Žlutého nosa. Nevím, jak daleko je Hornby ochoten zajít, ale ten chlapec je určitě jediný důvod, proč by útok na Čejeny odvolal.“

„Pokud už není příliš pozdě,“ zamumlal Bonney.

„Nevěřím tomu, že Žlutý nos se nechá Hornbym překvapit,“ řekl Whitehead. „Určitě máme dobrou šanci Hornbyho dostihnout. S tím dělem nejsou příliš pohybliví.“

„O.K., Johnnie,“ řekl Hawk Bonney, „dostaneme Kellyho ven. Ale budeš muset počkat až do setmění. Předtím by to bylo příliš riskantní. Generál tě po tom tvém výstupu na velitelství má plné zuby.“

„To můžeš říct nahlas,“ zamumlal Whitehead.

V prodejně obchodu se něco dělo. Kdosi se hlučně tázal na Bonneyho.

„To je ten ochmelka Callaghan,“ řekl Hawk. „Co tu teď může chtít?“

Whitehead mu vyprávěl o svém konfliktu se seržantem.

„Můj ty bože,“ povzdechl si Hawk Bonney. „Teď má volno. A jak ho znám, tak si tě bude chtít podat, i kdyby kvůli tomu skončil za katrem.“

„Ten mi přišel rovnou do rány,“ řekl Whitehead. „Jestli je na mě nažhavený, tak já na něho ještě víc. To, co jsem dneska zažil, by mi jindy stačilo na celý rok!“

Než ho Hawk mohl zarazit, udeřil Whitehead do prázdného pytle, který visel ve dveřích, a řekl: „Nebruč tady jak opilý býk, Callaghane! Toto přece není holubník!“

Seržantu Callaghanovi poklesla spodní čelist. S otevřenými ústy pohlédl na Whiteheada a zrudl.

„Ty…“ vyhrkl.

„Jmenuju se Whitehead,“ řekl zvěd, „a jsem svobodný člověk, který kašle na hloupé příkazy nějakého hňupa.“

„ Generál je podle tebe hňup?“ zeptal Callaghan.

„Řekls to ty, seržante,“ usmál se Whitehead.

„Já to můžu dosvědčit,“ poznamenal Hawk Bonney za Whiteheadovými zády.

„To tě bude stát výložky, seržante.“

„Víte, co mi můžete!“ zařval Callaghan. „Mám volno a tak si můžu dělat, co chci!“

„I urážet generála?“ provokoval Whitehead.

„Krucinál, to tys o něm přece řekl, že to je hňup, bastarde!“ Seržant se přestával kontrolovat a Whitehead věděl, že každým okamžikem musí počítat s jeho útokem. Hawk Bonney se chtěl postavit mezi něj a Callaghana, ale Whitehead ho odsunul stranou.

„Já vím, že i ty bys ho zvládl, Hawku,“ řekl, „ale dneska přenech to potěšení si toho parchanta vychutnat mně.“

To už Callaghanovy nervy neunesly a seržant se s výkřikem vrhl na Whiteheada. Ten udělal krok stranou, seržant ho minul a Whitehead ho vší silou nakopl do zadku. Callaghan vletěl na pult, který se pod jeho vahou prolomil.

Než se Callaghan vzpamatoval, strčil mu Hawk Bonney pod nos svou brokovnici se zkrácenou hlavní.

„To tě bude stát tvůj příští žold, seržante,“ poznamenal. „A jestli Whitheada ještě jednou napadneš, tak ti tu tvou zatracenou irskou makovici ustřelím!“

„Ty ses zbláznil, Hawku,“ vyhrkl Callaghan. „Neslyšels, co na mě chce hodit?“

„Je nervózní,“ odvětil Bonney. „To musíš pochopit. Ví, že ten předsunutý tábor přepadli Calvertonovi zabijáci a že zabili tvé kamarády, jenže generál přesto neodvolal trestnou výpravu proti Žlutému nosu – i když ví, že v čejenském táboře je Kelly junior.“

Seržant polkl. To už na něj bylo příliš. Mezi vojáky zabitými v předsunutém táboře byl jeho nejlepší přítel. A Kelly junior byl jediný, kdo si z něj beztrestně mohl tropit žerty. Byl jediný, kdo mu tolik připomínal jeho vlastního syna, kterého už roky neviděl – žil s matkou, kterou Callaghan opustil.

V jeho očích se již nezračil hněv, když pohlédl na Whiteheada, jen otázky.

Whitehead přikývl.

„Je to tak, seržante,“ řekl tiše.

„Chlape!“ vyhrkl Callaghan. „Jestli poručík Kelly…“

„On to ví,“ podotkl Whitehead, „jenže je v domácím vězení. Generál ho zavřel, aby musel nečinně přihlížet, jak se major Hornby a kapitán Morrison snaží rozstřílet jeho syna dělem.“

Hawk Bonney přistoupil k zaraženému seržantovi.

„Měl by sis na pár hodin lehnout, Johnnie,“ řekl. „Já se postarám o tvého palomina. Pro dnešní noc ti osedlám svého morgana. Palomino vypadá hodně vyčerpaně. Všechno ostatní už zařídím se seržantem Callaghanem.“

„Co…“

Starý obchodník mávl rukou a umlčel tak překvapeného Callaghana, načež Whiteheada dostrkal do místnosti za pultem. V zadním rohu tam stálo lůžko, na které si Whitehead lehl. Slyšel, jak si starý Bonney a seržant Callaghan ještě chvíli vykládají, ale potom naráz usnul. Strasti předešlého dne si vyžádaly svou daň.

Major Cyrus Hornby potřásl hlavou.

„Jestli vaše domněnky nejsou správné, kapitáne, tak by nás to všechny mohlo stát život,“ přidušeně poznamenal.

V hadích očích kapitána Vince Morrisona se objevily jiskry.

„Nemůže to být jinak, majore,“ odvětil. „Čejeni se jen pokusili rozehnat nám koně, aby zvýšili svůj náskok. Nezbývá jim nic jiného, než prchat na sever.“

„Mohli by se přece skrýt i v Rosebud Mountains,“ řekl Hornby.

Kapitán Morrison se chladně usmál.

„Jsem si jistý, že Žlutý nos by to udělal, kdyby u sebe měl jen své bojovníky. Jenže děti, ženy a starci ho zdržují. A on je nemůže nechat bez ochrany. Nezbývá mu nic jiného, než je přivést k nějakému spřátelenému kmeni. Teprve potom s námi může bojovat.“

„Jestli Žlutý nos táhne na sever, tak ho dostihneme,“ vedl si svou major Hornby. „S ženami, dětmi a starci nemůže být rychlý.“

„Chcete nechat dělo tady, pane?“ otázal se Morrison.

Hornby na něj vrhl udivený pohled.

„Ne! Jak se můžete takto ptát, Morrisone?“

„To dělo nás zdržuje stejně tak jako Žlutého nosa jeho starci a ženy,“ řekl Morrison. Na jeho ocelové tváři se objevil lehký úsměv. Věděl, že Hornbyho za chvíli dostane tam, kde ho chtěl mít. „Když hned vyrazím se dvěma setninami a pojedu dolů k Rosebud River, tak můžeme Čejeny na Yellowstone vzít do kleští.“

Hornby na něj překvapeně pohlédl.

„Co chcete na Yellowstone?“

Kapitán Morrison si povzdychl. Major Hornby měl pověst zkušeného taktika, ale v tomto případě mu to zřejmě moc nezapalovalo.

„Pane, za Yellowstone je velký tábor severních Čejenů,“ řekl. „Je to tábor Vysokého losa. Vysoký los má za ženu sestru Žlutého nosa. Podle mého názoru bude Žlutý nos chtít svůj kmen ukrýt právě tam.“

Major Hornby na něj upřeně hleděl.

„Vy myslíte ten brod, kterému se říká Dead Horse Crossing, že ano?“ otázal se tiše.

Konečně mu to došlo, pomyslel si Morrison. Přikývl.

„Je to jediný brod přes Yellowstone široko daleko kolem.“

„Jenže cesta podél Rosebud River je delší než ta přes kopce u Armells Creek,“ namítl Hornby.

„Zato ale vede po rovině,“ řekl Vince Morrison. „Vezmu s sebou dělo a vydám se tudy, majore. Vás už díky tomu nebude dělo zdržovat a já budu u brodu dřív než Žlutý nos. Nastražím mu léčku. Tentokrát nám neunikne jediný rudoch!“

Major Cyrus Hornby přivřel oči. Fanatismus kapitána Morrisona se mu nelíbil. Musel však přiznat, že na jeho plánu mohlo něco být. Chvíli přemýšlel, aby pak přikývl.

„Dobrá, Morrisone,“ řekl. „Vezměte si setniny A a B. A informujte poručíka Grimese. Já přikážu seržantu Rockwellovi, aby připravil dělo k přesunu.“

Zasalutovali a Vince Morrison se vzdálil. Nocí zazněl jeho ostrý hlas a vojáci začali pobíhat.

Poručík Grimes se s nimi nijak nemazlil. Když dělostřelec seržant Rockwell zapřáhl koně do lafety, na níž bylo převáženo dělo, chtěl kapitán Vince Morrison dát rozkaz k odjezdu.

Tu před ním zasalutoval poručík Grimes.

„Co je, poručíku?“ zeptal se nevrle Morrison. „Nemáme čas.“

„Pane, považuji to za důležité,“ řekl přidušeně poručík. „Jezdec Ainsley, který hlídal u koní, si je absolutně jistý, že v jednom z těch dvou nepřátel, kteří rozehnali koně, poznal Kellyho juniora.“

Vince Morrison na něj pohlédl svýma hadíma očima a vyhrkl: „To je absolutní nesmysl, poručíku! Ainsley si to vymyslel, aby odvedl pozornost od své neschopnosti. To jenom dokazuje, že na hlídce spal! Povězte Ainsleymu, že si ho podám, až potřeme ty proklaté rudochy!“

„Ale, pane…“ začal poručík Grimes.

Morrison ho umlčel prudkým mávnutím ruky.

„Tak dost!“ poručil. „Nasedat! Poručíku Grimesi, velte nasedat!“

Otočil sena podpatku a šel ke svému koni, kterého mu přidržoval jeden z vojáků.

Byli na konci se silami, kapitán Vince Morrison však byl neoblomný.

Koně už jen klopýtali. Někteří muži museli jít pěšky, protože jejich koně se zhroutili.

Ze zápřahu, který táhl lafetu s dělem, museli zastřelit dva koně, kteří vyčerpáním zůstali stát zavěšeni v postrojích,

Vince Morrison neznal slitování ani s lidmi, ani se zvířaty. Musel dorazit k brodu na Yellowstone před Čejeny. Věděl, že brod Dead Horse Crossing leží nad soutokem s Great Porcupine Creek. Až k Yellowstone se táhnou kopce a on si byl jistý, že se v nich dokáže ukrýt. Mínil tam počkat, až se Žlutý nos a jeho rudoši dostanou do pasti.

Ten úmorný pochod Vinci Morrisonovi vyhnal z hlavy všechny myšlenky na Kellyho juniora. Morrison ovšem věděl, co si o celé věci myslí ostatní. Všichni věřili Ainsleymu, ačkoli to Morrison přede všemi ještě jednou odmítl jako nesmysl.

Morrison se usmál, když pomyslel na Howarda C. Kellyho, který byl ve Fort Keogh v domácím vězení.

Ten hlupák! pobaveně si pomyslel. Věřil, že generála Milese svou zprávou o přepadení předsunutého tábora přiměje k tomu, aby odvolal trestnou výpravu proti Čejenům. To jediné, čeho dosáhl, však byla generálova důtka, která mu zřejmě zničí kariéru.

Vince Morrison svým mužům nedopřál jedinou zastávku, jeli celý den. Viděl, jak jsou zničení, a na chvíli pomyslel na to, že vyčerpaní vojáci nejsou dobří bojovníci. Přesto zůstal neoblomný. Věděl, že bojovníci Žlutého nosa na tom nebudou lépe.

Po čtyřiadvaceti hodinách konečně dorazili k Yellowstone. Muži si oddechli, když kapitán Morrison zvedl ruku a oni tak mohli zastavit.

„Poručíku Grimesi!“

Grimes pobídl svého koně a přijel ke kapitánovi.

„Podíváme se na ten brod, poručíku,“ řekl Morrison. „Povězte svým lidem, že do rána mohou odpočívat!“

Grimes předal rozkaz seržantovi a spolu s kapitánem a jedním zvědem přijeli až k brodu.

Morrison se ušklíbl, když mu zvěd ukázal stopy neokovaného koně.

Řeku tu dosud přebrodil jediný jezdec.

Kdyby je Žlutý nos předběhl, zanechali by koně jeho lidí v písku mnohem více stop.

„To jsem chtěl vědět,“ zamumlal kapitán.

Teď může Žlutý nos přijet, pomyslel si. Přivítám ho dělem a nedovolím, aby Yellowstone přebrodil jediný muž, jediná žena, jediné dítě…

Poručíku Grimesovi přeběhl mráz po zádech, když pohlédl na kapitána. Vzpomněl si na slova svého přítele Howarda C. Kellyho, který mu jednou řekl, že kapitán Morrison je posedlý nenávistí k sobě a k celému světu – a především k rudokožcům.

Seržant Callaghan si hlučně říhl. Topornými kroky vrávoral kolem důstojnických baráků.

Voják hlídající před domem poručíka Kellyho začal přešlapovat z nohy na nohu, když uviděl, že seržant zamířil přímo k němu. Věděl, co prostému vojákovi může dalšího dne vzejít z toho, když se večer potká s opilým seržantem Callaghanem. Dosvědčovaly to neveselé osudy několika jeho druhů.

Voják tiše zaklel. Sakra, to tudy Callaghan nemohl jít o hodinu dřív? Pak by ho měl na krku Myers.

„Hej!“ zvolal seržant Callaghan. „Co tu tak stojíš!“

Voják zasalutoval.

„Jezdec Martin, mám hlídat poručíka Kellyho!“ hlásil.

„O.K., Martine, pokračuj,“ řekl Kelly, udělal ještě jeden krok, zakopl a spadl na zem. Šťavnatě zaklel a pokusil se zvednout, ale nepodařilo se mu to. Dvakrát spadl obličejem do písku. Když si několikrát odplivl, otočil hlavu a pohlédl na hlídajícího vojáka.

„Takže ty jsi Martin?“ sípal. „Copak nevíš, co se sluší a patří, když se seržant ocitne v nouzi?“

Jezdci Otisu Martinovi přeběhl mráz po zádech. Sakra, zapamatoval si mé jméno! pomyslel si. Přistoupil k němu, sklonil se a otázal se: „Mohu vám pomoci, seržante?“

„Chyť mě za ruku, chlapče,“ řekl Callaghan.

Voják položil svou springfieldku na zem a chytil seržanta pod paží.

Do ticha noci se ozval jakýsi hluk. Martin se chtěl zvednout, jenže Callaghan náhle nahlas zasténal, chytil ho za ruku a trhl jí tak prudce, že se oba zase svalili na zem.

Callaghan vydal několik nedefinovatelných zvuků, načež se rozesmál a začal sprostě zpívat.

„Seržante!“ Otis Martin se ohlédl k důstojnickým barákům, kde slyšel ten zvuk. „Nesmím opustit své stanoviště…“

„Jsi přece na svém stanovišti, chlapče,“ řekl Callaghan. „Tak už mi konečně pomoz, ať se můžeš zase vrátit k těm dveřím.“

Voják si povzdechl, chytil seržanta pod paže a zvedl ho na nohy. Callaghan zavrávoral, ale nespadl.

Martin se chopil své karabiny a zasalutoval.

„Díky, Martine,“ mumlal Callaghan a s úsměvem na něj kývl. „Zítra večer tě zvu na skleničku.“

Jestli do té doby vůbec vystřízlivíš, ty starý ochlasto, pomyslel si Otis Martin, ale řekl: „Bude mi ctí, seržante!“

„Bodejť by ne, chlapče,“ zamumlal Callaghan a vrávoravě se vydal dál přes nádvoří.

Otis Martin na něj ještě chvíli hleděl, načež se otočil a obešel ubikaci. Byla tam tma jako v pytli, neviděl ani na krok. Chvíli hleděl do temnoty, ale nic neviděl. Pokrčil rameny a vrátil se ke dveřím.

Ten proklatý seržant, pomyslel si. Jestli poručík využil příležitost a utekl, tak se mám na co těšit.

Johnnie Whitehead se ve stínu ubikace přikrčil a naslouchal mumlání seržanta Callaghana.

Usmál se. Seržant nebyl špatný člověk. A voják také ne. Kdo ví, jak by dopadl, kdyby se nedostal ke kavalerii.

„Hej!“ zvolal Callaghan před ubikací. „Co tu tak stojíš?“

Whitehead slyšel, jak voják srazil paty a něco odpověděl.

„O.K., Martine, pokračuj,“ zabručel Callaghan opilým hlasem, načež se ozval tlumený dopad a seržant začal šťavnatě klít.

Whitehead věděl, že Callaghan teď hlídajícího vojáka dostal kousek dál od Kellyho příbytku.

Nyní již neslyšel slova, která si seržant vyměňoval s vojákem. Tiše zaklepal na prkna zadní stěny objektu a o několik vteřin později se ozval šramot, když se uvolnila dvě prkna. Jedno náhle prasklo, ale v tom okamžiku Callaghan před barákem začal sprostě zpívat. Řval tak nahlas, že Whitehead měl strach, že to musí probudit celý Fort Keogh.

Potom se v temném otvoru v zadní stěně příbytku objevila hlava Howarda C. Kellyho, načež mu Whitehead pomohl odstranit obě uvolněná prkna.

„Rychle!“ zašeptal. „Možná ten voják slyšel hluk!“

Kelly vylezl ven a Whitehead spěšně zastrčil prkna do otvoru, aby stěna aspoň na první pohled vypadala neporušeně.

Vtom ho Kelly chytil za ruku a trhl jí. Oba se vrhli k zemi.

U zadního rohu objektu se objevil voják. Chvíli hleděl do temnoty, ale když nic neuviděl, pokrčil rameny a vrátil se před dveře.

Whitehead a poručík Kelly si oddechli. Dívali se na seržanta Callaghana, jenž se motal po nádvoří a čas od času si nahlas říhl.

Ještě chvíli čekali, pak se tiše zvedli a odplížili se k obchodu.

Hawk Bonney už na ně čekal. Držel uzdy dvou koní.

Whitehead slyšel tiché frkání morgana, který patřil Bonneymu.

Obchodník toho silného koně koupil od muže, který všechno ztratil při indiánském přepadení. Přesto sám dál jezdil na mezkovi, na něhož už si prostě a jednoduše zvykl.

Vedle něj stál buckskin poručíka Kellyho. To zvíře bylo mimořádně ošklivé, ale Whitehead znal jeho výdrž.

Hawk Bonney jim podal uzdy.

„Hodně štěstí,“ popřál jim.

Whitehead a Kelly na něj kývli a obchodník zmizel v temnotě. Whitehead věděl, jak pro Bonneyho bylo nebezpečné jim pomáhat. Kdyby se o tom generál dozvěděl, vypověděl by mu licenci a Bonney by už pravděpodobně nemohl obchodovat v žádné pevnosti na západě.

Vedli koně, jejichž kopyta byla omotána hadry, za sebou a teprve půl míle od pevnosti jim hadry odstranili, strčili je do sedlových brašen, nasedli a pobídli koně do cvalu.

Věděli, že pravděpodobnost, že majora Hornbyho a kapitána Morrisona dostihnou ještě předtím, než dojde k boji se Žlutým nosem, je malá.

Oba však mysleli na Kellyho juniora, který byl bojovník a který by svého nového přítele nenechal ve štychu.

Ve svitu hvězd byla tvář Howarda C. Kellyho velmi bledá.

Whitehead viděl ve světlých očích svého přítele starosti a modlil se k Manituovi, aby nezničil život tohoto poctivého muže.

Bez zastávky jeli tři hodiny až do setmění cvalem. Byli si vědomi nebezpečí plynoucího z toho, že přepínali síly svých koní, jenže strach o chlapce jim nedovolil zvolnit.

Za ranního šera konečně spatřili zdupaný pás, který ve vysoké trávě zanechal oddíl majora Hornbyho. Kola lafety po sobě zanechávala hluboké koleje.

Ta houfnice Johnnieho Whiteheada děsila a zároveň mu dodávala naději.

Kdyby Hornby a Morrison Žlutého nosa přepadli v táboře, pak by došlo k masakru. S tím dělem však vojáci byli pomalí a Whitehead nechtěl věřit tomu, že tak zkušený a moudrý náčelník jako Žlutý nos se nechá překvapit modrokabátníky…

Howard C. Kelly junior se změnil k nepoznání. S hrdě vypnutou hrudí jel vedle Medvědího drápa za třemi bojovníky, které Žlutý nos vyslal jako předvoj, aby prozkoumali, zda cesta k Yellowstone je volná.

Kelly junior vypadal jako Čejen. Matka Medvědího drápa Teplý ranní vítr mu dala kamaše a pestrou bederní roušku. Na nohou měl mokasíny a v jeho světlých vlasech se houpalo havraní pero.

Byl to pro něj vzrušující den, a ačkoli věděl, že s kmenem Žlutého nosu prchá před vojáky, v tom nadšení mu to vůbec nedocházelo.

Neustále se pokoušel rozveselit svého přítele Medvědího drápa, ale nedařilo se mu to. Kázání jeho otce ohledně jejich svévolného chování uplynulé noci bylo příliš tvrdé. Proto teď jeli s mílovým odstupem za předvojem, aby neupadli do pokušení zaútočit na vojáky.

Náčelník chtěl za každou cenu zabránit čemukoli, co by si armáda mohla vyložit jako útok.

Kelly junior sice cítil, jak vážný Žlutý nos je, ale nebral to tragicky. Pokusil se vzít vinu na sebe, když mu řekl, že to byl on, kdo Medvědího drápa přemluvil, aby kavaleristům rozehnali koně, ale Žlutý nos odpověděl, že Medvědí dráp je sám zodpovědný za své činy.

Kelly junior hleděl na sever, kde jeli tři bojovníci jako předvoj. Velmi rád by byl po jejich boku, ale Žlutý nos to přísně zakázal.

Před nimi se táhl nízký hřeben. Medvědí dráp Kellymu juniorovi naznačil pohybem ruky, že z toho hřebene už uvidí Yellowstone River.

Chlapci pobídli své koně a vydali se k hřebeni. Kellymu vlály vlasy ve větru. Celý zářil. Tak si to vždycky představoval. Volný jako vítr.

Těsně před tím, než dorazili k hřebeni, uslyšeli třesk výstřelů. Vyděšeně zastavili své poníky a pohlédli na sebe. Medvědí dráp seskočil z hřbetu svého hnědáka a přikrčen vyběhl na hřeben.

Kelly junior neváhal a vydal se za svým přítelem. Jeho poník ho chtěl následovat, ale krátké písknutí chlapci stačilo, aby zvíře zůstalo stát.

Na temeno hřebene se raději připlazili.

Medvědí dráp měl pravdu. Několik mil před nimi se v měsíčním svitu leskl široký tok Yellowstone. Na něj však ti dva chlapci nehleděli. Dívali se na scénu, která se odehrávala půl míle před nimi na svahu táhnoucím se do údolí Yellowstone.

Dva ze tří mužů z předvoje bezvládně leželi na zemi. Jejich koně cválali kamsi na východ.

Třetí bojovník ležel za svým zabitým koněm a střílel na vojáky, kteří se k němu řítili tryskem.

Neměl sebemenší šanci. Vojáci přijeli až k němu, ve tmě se zaleskla šavle a pak výstřely utichly.

Kelly junior se ptal, jak to, že bojovníci nepřítele nespatřili už z tohoto hřebene. Pak uviděl, jak se z temnoty vynořili další vojáci.

„Tam!“ vyhrkl a ukázal směrem, z něhož se náhle objevil povoz tažený čtyřmi koňmi. Musela tam být terénní nerovnost, díky které nepřátele uviděli až na poslední chvíli. Na plochém voze ležel podlouhlý předmět. Howard C. Kelly junior zbledl, když poznal, že to je jedno z děl, která viděl ve Fort Keogh.

„Musíme jet zpátky a varovat tvého otce,“ zašeptal. Když viděl, že Medvědí dráp mu nerozumí, dal mu znamení rukou.

Medvědí dráp nemohl odtrhnout zrak z té děsivé scény. Zpoza terénní vlny přijíždělo stále více vojáků. Bylo jasné, že ten kopec chtějí obsadit, aby tam čekali na Čejeny.

Kelly junior chytil svého přítele za ruku a Medvědí dráp se konečně vzpamatoval. Přikrčeni se vrátili ke svým koním, vyšvihli se na ně a otočili je. Kelly svého poníka šlehl koncem dlouhé uzdy a kůň se dal do cvalu. Medvědí dráp měl na svém hnědákovi problémy s ním udržet krok a už po dvou stech yardech měl Kelly junior malý náskok.

Nijak svá zvířata nešetřili. Tentokrát to nebyla jízda, která by juniorovi přinášela radostné vzrušení. Poprvé od chvíle, kdy odjel z Fort Keogh, pocítil něco jako strach. Náhle pochopil, že to už není hra. Tady se jednalo o životy stovek lidí, kteří se stali jeho přáteli.

Vzpomněl si na slova svého otce. Ten mu řekl, že pro mnoho bílých nejsou indiáni ničím jiným než divokou zvěří. A střílet na indiána je pro ně něco podobného jako střílet na pumu nebo na grizzlyho.

Kellymu juniorovi přeběhl mráz po zádech. Krátce pohlédl na Medvědího drápa, jehož snědý obličej nyní vypadal jako kamenná maska. Pomyslel na smrt a sevřel se mu žaludek, když pomyslel na to, že Medvědího drápa by mohl někdo z vojáků zabít.

Medvědí dráp náhle vykřikl.

Kelly junior se vyděšeně otočil a pohlédl směrem, kam Medvědí dráp ukazoval rukou.

Měl pocit, že se mu zastavilo srdce.

Vojáci!

Náhle se nedaleko od nich objevilo půl tuctu vojáků, kteří se vydali přímo k nim.

Kelly junior okamžitě pochopil, že by jim neunikli, kdyby se drželi dosavadního směru. S výkřikem otočil poníka a spolu s Medvědím drápem zamířili ke kopci, jehož temeno bylo porostlé houštím.

Poník se ladným skokem přenesl přes koryto, které tam vymlela jarní voda. Potom však za sebou Kelly junior uslyšel přidušený výkřik a zoufalé ržání hnědáka Medvědího drápa, který koryto přehlédl.

Zvířeti se podlomila kolena, načež shodilo svého jezdce a skácelo se na zem. Marně se pokoušelo znovu zvednout.

Kelly junior prudce zastavil svého poníka.

Viděl, že Medvědí dráp vyskočil s krátkým lukem v rukou na nohy a ukázal mu, že má jet dál.

Kelly junior váhal. Jeho poník se točil v kruhu. Viděl, že vojáci se rychle blíží. Třeskly první výstřely a těsně vedle Medvědího drápa, jenž se vrhl k zemi a plazil se zpátky ke korytu, se zvedly gejzíry prachu a hlíny.

„Ne, Medvědí drápe!“ vykřikl Kelly junior a kopl svého poníka patami do slabin. Potom se vydal k indiánovi, který právě sklouzl do koryta. Těsně vedle řehtajícího hnědáka Kelly otočil svého poníka a přiměl ho, aby si lehl. Medvědí dráp na něj něco křičel čejensky a Kelly si dokázal pomyslet, co asi chce. Sevřel rty. Ne, nemohl tam svého přítele ponechat svému osudu. Vytáhl svůj remington ráže 36, přiložil jeho hlaveň ke spánku hnědáka, jenž si zlomil pravou nohu, a zmáčkl spoušť. Hlava zvířete bezvládně spadla na zem. Ještě jednou krátce hráblo kopytem a pak bylo po všem.

„Ty jet!“ vykřikl Medvědí dráp lámanou angličtinou.

Kelly junior namířil svůj remington na spánek poníka, zavřel oči a zmáčkl spoušť. Když oči zase otevřel, zvíře již nežilo.

Kelly se připlazil do koryta za Medvědím drápem.

Mladý Čejen na něj chvíli nevěřícně hleděl, aby potom stiskl ruku, kterou mu podal Kelly.

„Budeme bojovat společně!“ vyhrkl Kelly junior. „A možná společně zemřeme.“

Medvědí dráp něco odvětil čejensky. Nerozuměli si ani slovo, ale oba dobře věděli, co říká ten druhý, protože mluvili srdcem.

Země se chvěla pod kopyty blížících se kavaleristických koní. Oba chlapci již slyšeli výkřiky útočících vojáků.

Vrhli se nahoru, k okraji koryta, Kelly junior zvedl winchestrovku a začal pálit.

Koně se hroutili k zemi, jezdci, jež byli katapultováni ze sedel, zůstali ležet na zemi, nebo byli vytaženi do sedel ke svým kamarádům.

Ta střelba jezdce šokovala. Viděli, že ti dva indiáni jsou jenom výrostci, takže nečekali, že na ně budou tak přesně střílet.

„Zmizte, vy proklatí psi!“ vykřikl Kelly junior chvějícím se hlasem. „Nechejte Žlutého nosa na pokoji! Předsunutý tábor Fort Keogh nepřepadl on! To udělali zabijáci Harpera Calvertona!“

Nebyl si jist, zda vojáci rozuměli jeho slovům, každopádně však teď už věděli, že jeden z těch dvou chlapců, na které útočili, byl syn poručíka Howarda C. Kellyho.

Šikovnými prsty nabil svou winchestrovku.

Vojáci se stáhli mimo její dostřel. Poručík, který je vedl, přikázal třem jezdcům, aby jeli na jih a odřezali chlapcům ústupovou cestu. Podle všeho si ještě nevšiml, že Kelly junior a Medvědí dráp už nemají koně, na kterých by mohli uprchnout. Jeden voják pak otočil svého koně a odjel pryč. Očividně měl podat hlášení velícímu důstojníkovi a přivézt od něj nový rozkaz.

Medvědí dráp toho se svými šípy moc nesvedl. Obdivné pohlédl na svého bílého přítele a položil mu ruku na rameno.

„Bratře,“ řekl.

Kelly junior se usmál.

„Bratře,“ řekl i on řečí Čejenů.

Leželi těsně vedle sebe a dívali se na kavaleristy, kteří bez rozkazu nechtěli nic podniknout.

Kelly junior věděl, že čas pracuje pro něj a pro Medvědího drápa. Byli dostatečně daleko od kopců, k nimž vojáci táhli dělo. Mohli Žlutého nosa včas varovat výstřelem, takže by poznal, že je tu na něj nalíčená past, a otočil by se na západ. K Yellowstone však Čejeni nemohli. Kelly junior nevěděl, co Žlutý nos udělá, až to zjistí. Zpátky každopádně nemohl, protože po jeho stopách jeli major Hornby a kapitán Morrison.

Netrvalo to ani deset minut a znovu se objevili jezdci. Kelly junior nevěřil vlastním očím. Poznal koně kapitána Morrisona, a když ten jezdec přijel blíž, viděl, že to je opravdu Morrison. Jak to je možné? Ještě včera večer ho přece viděl s majorem Hornbym ve výběžcích Rosebud Mountains!

Medvědí dráp si všiml jeho neklidu. Cosi vyhrkl a Kelly junior tušil, že chce vědět, co ho tak znervóznělo.

„Kapitán Morrison,“ přidušeně odvětil a ukázal na prvního z pětice jezdců, kteří jeli k poručíkovi, jenž pronásledoval oba chlapce.

Viděli, že oba důstojníci spolu mluví, načež si kapitán přivázal ke špičce šavle bílý šátek a vyjel ke korytu, v němž leželi oba mladí přátelé.

Medvědí dráp zvedl luk, ale Kelly mu položil ruku na rameno.

Kapitán Vince Morrison se k nim rychle blížil. Kelly junior věděl, že vojáci nemají moc času. Žlutý nos se svými lidmi nemohl být daleko.

A právě proto chtěl Kelly junior s kapitánem mluvit. Byl odhodlaný se nevzdat. Tak by totiž Žlutému nosu získali čas.

Dvacet yardů před korytem kapitán Morrison zastavil svého koně.

„Buď zdráv, juniore!“ zvolal. „Málem bych tě nepoznal. Kdo tě oblékl do toho kostýmu?“

„Věnovala mi ho matka Medvědího drápa, kapitáne,“ klidně odvětil Kelly junior. „A cítím se v něm skvěle.“

„Aha.“ Kapitán Morrison se usmál a náhle chlapci připadal jako satan v lidské podobě. „Asi zapoměls na to, že tvůj otec je voják armády Spojených států amerických, juniore. To nevíš, že bojovníci Žlutého nosa bestiálně a zákeřně zabili několik kamarádů tvého otce?“

„To není pravda!“ vyhrkl rozezlený Kelly junior. „Žlutý nos viděl, že to udělali muži Harpera Calvertona! Chtějí ten masakr svést na Čejeny, aby je armáda vyhnala z této země!“

„Ty věříš tomu rudému psovi?“ zeptal se Morrison. „Můj bože, chlapče! Copak se dá věřit prašivým rudochům?“

Kellymu se nahrnula krev do tváře. Zvedl winchestrovku a namířil Morrisonovi na hruď.

„Čejeni nejsou prašiví!“ odvětil rozhořčeným hlasem. „A já jsem ještě nepotkal žádného bojovníka, který by smrděl potem tak jako vy, kapitáne Morrisone!“

Vince Morrison, který se dosud usmíval, zbledl. Jeho oči nyní byly chladné.

„Dávej si pozor na jazyk, ty spratku!“ zavrčel. „Dej pryč tu zatracenou pušku a vylez z toho koryta. Slibuju ti, že tomu tvém rudému příteli nic neuděláme.“

Kelly junior zavrtěl hlavou.

„Ani náhodou, kapitáne,“ opáčil. „Zůstaneme tady. Chcete tu čekat na Žlutého nosa a potom postřílet jeho lidi, i když víte, že s tím přepadením předsunutého tábora nemá nic společného.“

„Ty ses snad zbláznil, hochu!“ Morrison pomalu ztrácel nervy. Neustále se otáčel, jako by každým okamžikem očekával, že za některým z kopců se objeví Čejeni. „Víš, že tě budu muset nechat zabít, když se dobrovolně nevzdáš?“

Kelly junior statečně přikývl.

„Medvědí dráp a já zemřeme spolu, když to bude muset být,“ odvětil tlumeným hlasem. „My vám nevěříme, kapitáne. Vypadá to, že Johnnie Whitehead měl pravdu. Řekl, že některý důstojník se musel spřáhnout s Harperem Calvertonem. A tím důstojníkem jste vy, kapitáne!“

Vince Morrison sevřel rty. Chvíli hleděl na Kellyho svýma chladnýma, hadíma očima, načež zasyčel: „Máš, cos chtěl, chlapče. Radši už se začni modlit.“

Otočil koně, pobídl ho ostruhami do slabin a cvalem vyrazil zpátky.

Medvědí dráp zvedl svůj luk a vystřelil. Šíp se odrazil od široké pochvy kapitánovy šavle. Morrison se instinktivně přitiskl ke krku zvířete, změnil směr a vykřikl na své muže, ať zaútočí.

Poručík váhal, ale když se kapitán opět obrátil směrem ke korytu, vydal povel k útoku. Bylo mu jasné, co by ho očekávalo ve Fort Keogh, kdyby neprovedl Morrisonův rozkaz.

„Snažte se toho kluka dostat do rukou živého!“ zařval přes rameno. Věděl však, že by museli mít zatraceně velké štěstí, aby se jim to povedlo.

Kapitán Vince Morrison vřel vzteky, když spatřil Kellyho juniora. Chlapec nedokázal zabránit tomu, aby se mu chvěly ruce, když mířil na kapitána. Už v okamžiku, kdy zmáčkl spoušť, věděl, že minul.

Kapitánův kůň se náhle zjevil u koryta jako démon a mocným skokem se vznesl nad něj.

Kelly junior sáhl po svém remingtonu a pozvedl jej, ale kapitán se příliš rychle dostal z dostřelu koltu.

Kelly se chtěl chopit winchestrovky, když tu pohlédl na Medvědího drápa. Jeho přítel ležel na zádech a na levém spánku mu zela rána, z níž vytékala krev, jež barvila písek pod ním do červena.

„Medvědí drápe!“ vykřikl Kelly junior a vrhl se ke svému příteli. „Medvědí drápe, řekni přece něco!“

Medvědí dráp mu už nemohl nic říct. Kelly junior to pochopil, když pohlédl do jeho mrtvých očí. Z hrdla se mu vydral vzlyk, načež divoce vykřikl.

Zvedl winchestrovku, otočil se a začal pálit na útočící vojáky. Ruce se mu už nechvěly, zato jeho hruď se třásla, protože bez ustání vzlykal. Pálil a jeho kulky kosily koně i jezdce.

A pak skrze slzy uviděl, že vojáci jedou někam jinam. Vyskočil z koryta.

„Vy psi!“ vykřikl. „Vrazi…“

Vtom za sebou uslyšel dunění kopyt a obrátil se. Na chvilku spatřil odlesk vycházejícího slunce na široké čepeli šavle. A pak přišla ostrá bolest na levém boku, jež se stále hlouběji zakusovala do těla. Kolem se mihl stín, načež vše zahalila krvavě rudá mlha.

Necítil, jak spadl na zem. Náhle měl v ústech písek. Odplivl si. Rudá mlha před očima se pomalu rozplynula a on vedle sebe uviděl Medvědího drápa. Náhle věděl, že je oba zabil ten samý muž.

Doplazil se ke svému příteli a chytil ho za ruku. Pevně ji stiskl. Johnnie Whitehead mu vyprávěl o věčných lovištích indiánů a on doufal, že se tam najde místo i pro něj.

Zjevila se mu Whiteheadova tvář.

Kelly junior sevřel ruku Medvědího drápá ještě víc. Věděl, že jejich smrt nezůstane nepotrestána. Johnnie je pomstí.

Když zavřel oči, měl na rtech úsměv.

KONEC PRVNÍ ČÁSTI