John Kirby

Colorado western 108. Hon na Calvertona

Johnnie Whitehead se sklonil k černé vlající hřívě mohutného morgana, kterého mu ve Fort Keogh půjčil obchodník Hawk Bonney. Už několik hodin jej hnal po stopách kavaleristů majora Hornbyho. Vedle Whiteheada jel poručík Howard C. Kelly, jenž seděl na hřbetě houževnatého buckskina, který měl co dělat, aby s morganem udržel tempo. Johnnie Whitehead otočil hlavu a pohlédl na Kellyho. Poručíkova bledá tvář byla strnulá.

Whitehead věděl, že Kelly je v myšlenkách u svého dvanáctiletého syna, který pobýval u kmene čejenského náčelníka Žlutého nosa.

A tyto Čejeny chtěli major Cyrus Hornby a kapitán Vince Morrison rozstřílet dělem.

Johnnie Whitehead spatřil oblak zvířeného prachu na stezce před nimi jako první. Na okamžik pomyslel na to, že už dohnali vojáky, ale potom zavrtěl hlavou. Ne, to bylo nemožné.

Také poručík Kelly nyní zpozorněl. Krátce pohlédl na Whiteheada, a když si všiml, že míšenec, jemuž zpod stetsonu čouhaly dlouhé světlé vlasy, ten oblak prachu rovněž uviděl, zamířil na svém buckskinovi ke kopci, z něhož muselo být vidět, kdo ten prach zvířil.

Whitehead jej následoval.

Howard C. Kelly vztekle zasyčel, když spatřil stádo longhornů, které pomalu táhlo k Yellowstone. Mezi zvířaty s dlouhými rohy bylo i několik kusů jiného plemene. Whitehead poznal, že to jsou herefordi. Calverton se chtěl pokusit tato dvě plemena zkřížit. Longhorni byli odolnější než herefordi, ale nedávali tolik masa.

Harper Calverton!

Johnniemu Whiteheadovi myšlenka na něj hnula žlučí. Právě Calverton byl vinen tím, že se údolí Powder River otřásalo násilím, že tam tekla krev.

Pomyslel na přepadení předsunutého tábora Fort Keogh, při kterém přišlo o život šest vojáků a jeden seržant.

Přepadení měli na svědomí Calvertonovi pistolníci. Naaranžovali to však tak, aby to vypadalo, že to udělali Čejeni, a generál Nelson A. Miles jim uvěřil, ačkoli poručík Kelly ho informoval o tom, že na místě přepadení byly pouze otisky okovaných kopyt a že šípy byly mrtvým strčeny do ran způsobených kulkami.

Poručík Kelly to odnesl domácím vězením, protože se vzepřel majoru Cyrusu Hornbymu a kapitánu Vinci Morrisonovi, kteří na generála naléhali, aby dal příkaz k trestné expedici proti Čejenům.

A Hornby s Morrisonem si prosadili své.

Johnnie Whitehead se do Fort Keogh vrátil příliš pozdě. V divočině hledal Howarda C. Kellyho juniora, Kellyho dvanáctiletého syna, jenž utekl, aby mohl u Čejenů prožít dobrodružství.

Kelly junior byl nyní v tee-pee Žlutého nosa a Whitehead neviděl jinou možnost jak zabránit neštěstí než poručíka Kellyho vysvobodit z domácího vězení.

Kelly tiše zaklel.

„Calvertonův dobytek!“ vyhrkl. „Žene ho na sever, jako by si byl jistý, že tam už brzy nebudou žádní Čejeni!“

Johnnie Whitehead přikývl. Byl si jistý, že Calverton byl informován o trestné výpravě proti Čejenům. Musel mít ve Fort Keogh svého špicla. A ten možná nosí uniformu.

„Musíme dál, poručíku,“ řekl. „Nesmíme ztrácet čas, pokud chceme zabránit neštěstí.“

Kelly přikývl a oba pobídli své koně.

Ze stáda se nyní oddělilo několik temných bodů.

Whitehead napočítal pět jezdců. Přivřel rty a smlčel kletbu. Ti jezdci je viděli. Doufal, že jde jenom o kovboje, kteří se mají starat o stádo, a ne o pistolníky.

Po několika minutách však už věděl, že jeho naděje byly liché.

Poznal starého, přikrčeně na koni sedícího Powdera Jonese, jehož tvář za občanské války znetvořil výbuch střelného prachu.

Vedle něj jel mladík s rovnými černými vlasy. Whitehead jeho jméno znal. Jmenoval se Jesse Parks a účastnil se štvanice na něj, na Whiteheada, když ho Calvertonův nejlepší muž Red Shelby honil v Rosebud Mountains, aby ho potom přivedl ke Calvertonovi.

Calvertonovi pistolníci jim odřízli cestu a Whiteheadovi a poručíku Kellymu nezbylo nic jiného než zastavit koně, protože ti jezdci stáli přímo na stezce.

„Ahoj, bastarde,“ řekl usmívající se Parks, „jedete Morrisonovi pomoct masakrovat Čejeny?“

Johnnie Whitehead pohlédl kamsi za něj.

„Chceš si to s námi rozdat, Powdere?“ odsekl. „Nemáme chuť se tu s vámi zdržovat, ale když chcete boj, máte ho mít. Pověz tomu horkokrevnému hochovi, ať dá pryč ruku z koltu. Jinak si to šeredně odskáče.“

Starý Powder Jones se ušklíbl, což na jeho zohavené tváři vypadalo obzvlášť odpudivě.

„Zkus říct mladému psu, aby přestal dovádět,“ řekl. „Je mi líto, Whiteheade, ale máme příkaz zastavit každého, kdo by jel za Hornbym a Morrisonem.“ Odmlčel se a vyplivl kousek žvýkacího tabáku. „Calverton tím myslel hlavně na tebe.“

„Aha.“ Whitehead přivřel oči.

Koutkem oka zachytil pohyb vedle sebe.

Poručík Howard C. Kelly ztratil trpělivost.

Whitehead reagoval jako puma. Zařval a vrhl se ze sedla.

Koně pistolníků se vyděšeně vzepjali.

Kelly vypálil z winchestrovky, jeden kůň byl zasažen a zařehtal bolestí, načež se zhroutil. Jeho jezdec nestačil včas vytáhnout nohy ze třmenů a zůstal pod svým koněm.

Whitehead ještě při dopadu na zem vytáhl svůj armádní kolk

Zamířil s ním a třikrát bleskově vypálil.

Jesse Parks vykřikl, když ho jedna kulka zasáhla do pravého ramene a srazila ho ze sedla. Ještě stačil vypálit, ale už nedokázal přesně zamířit.

Do třesku revolverů zaduněla Kellyho winchestrovka.

Starý Powder Jones seskočil ze sedla do vysoké trávy, v níž skoro nebyl vidět. Zamířil na Kellyho, ale než stačil zmáčknout spoušť, předešel ho Whitehead.

Kulka Jonese škrábla na hlavě. Ruka s revolverem mu klesla do trávy a starý pistolník se zhroutil na bok.

Johnnie Whitehead vyskočil.

Oba další muži ostřelovali ze dvou stran Kellyho, který stále seděl na svém buckskinovi. To chundelaté zvíře se ani nehnulo, když Kelly pálil ránu za ranou.

Jeden z pistolníků rozhodil rukama a skácel se k zemi. Pak se ozval výkřik jeho druha, když ho jedna z kulek trefila do nohy. Pokusil se odkulhat pryč, ale Parks se na něj obořil, a tak se ten muž otočil, aby mohl znovu střílet na Kellyho.

Tentokrát ho Whitehead zasáhl do ruky. Ve tváři se mu zračil děs. Odhodil revolver, spadl na zem a předstíral, že je mrtvý – spíš kvůli Parksovi než kvůli Whiteheadovi a Kellymu.

Jesse Parks se otočil. Viděl, že všichni ostatní byli Whiteheadovými a Kellyho kulkami vyřazeni a že je nyní sám mezi oběma protivníky.

A přesto to zkusil.

Kulky z Whiteheadova armádního koltu a z Kellyho winchestrovky jej zasáhly současně. Mladý pistolník sebou trhl a padl na kolena. Ještě jednou chtěl zvednout kolt, ale už se mu to nepodařilo. Náhle ho opustily síly a svalil se na zem.

Whitehead přiběhl k Powderu Jonesovi, sklonil se k němu, chytil ho za límec kabátu a zvedl ho.

Powderovi tekla po tváři krev. Jeho víčka bez řas se chvěla a v jeho šedých očích se zračil strach.

Whitehead jím vztekle zatřásl.

„Dobře mě poslouchej, starouši!“ zavrčel. „Až uvidíš Calvertona, tak mu ode mě vyřiď hezký pozdrav! Jestli se Hornbymu a Morrisonovi podaří spáchat ten zločin, který jste vy naplánovali, tak Calvertona poctím svou návštěvou! Řekni mu, ať se už teď začne modlit!“

Pak ho od sebe odstrčil tak prudce, že Powder se svalil do trávy.

Jesse Parks byl mrtvý.

Pistolník, který zůstal pod svým koněm, křičel bolestí, protože si zlomil nohu. Oba další muži, které zasáhly kulky z Kellyho winchestrovky, byli zranění a nechěli pokračovat v boji.

Poručík Kelly přivedl morgana k Whiteheadovi a podal mu uzdu. Míšenec se mlčky vyšvihl do sedla. Kopli svá zvířata patami do slabin a vydali se dolů ze svahu kolem stáda, které táhlo na sever.

Kovbojové, kteří zůstali u stáda a sledovali přestřelku z bezpečné vzdálenosti, jen pomalu a opatrně jeli ke zraněným pistolníkům. Nejdřív počkali, až poručík Kelly a míšenec zmizí.

Za pásem země udusané dobytkem Kelly s Whiteheadem našli stopy kavaleristů i lafety s dělem.

Po dalších dvou hodinách Johnnie Whitehead ukázal na jeden kopec před nimi.

Tam musel být tábor Žlutého nosa.

Kývl na Howard C. Kellyho a řekl: „Žlutý nos si dává pozor. Jeho špehové už asi modrokabátníky objevili. Včas se sbalili a odtáhli.“

Poručík Kelly neodpověděl a zamířil ke kopci. Podle udupané trávy se dalo poznat, že tam tábořili vojáci.

Whitehead objel tábor, a když se vrátil ke Kellymu, byl jeho snědý obličej tolik kontrastující s jeho světlými vlasy strnulý hrůzou.

Kelly si okamžitě uvědomil, že Whitehead objevil něco nepříjemného.

„Našels něco, Johnnie?“ otázal se.

Whitehead přikývl.

„Hornby a Morrison se podle všeho rozdělili,“ odvětil vzrušeně. „Předpokládám, že Hornby se vydal s většinou vojáků za Žlutým nosem, kdežto Morrison se pokusil mu se zhruba dvěma setninami a s dělem odříznout cestu. Morrisonovy stopy vedou dolů k Rosébud River.“

Kelly si olízl rty.

„Kam mohl jet?“ otázal se. „Co má za lubem?“

„Žlutý nos je pomalejší než vojáci, protože musí brát ohledy na nejslabší příslušníky svého kmene,“ tiše řekl Whitehead. „Ví, že modrokabátníkům nebude moct uniknout do Rosebud Mountains, dokud u sebe bude mít ženy, děti a starce. Musí jim někde nalézt bezpečný úkryt, a to může být jenom tam, kde žije někdo, kdo by byl ochotný jeho lidem pomoci.“

Poručík Kelly okamžitě pochopil.

„Vysoký los u Musselshell River!“ poznamenal. „Vysoký los má za ženu sestru Žlutého nosa a Malého býka!“

Whitehead přikývl.

„To je zřejmě jeho jediná šance. Jinou možnost nemá.“

Poručík si položil dlaň na stehno.

„Ale to by nejdřív musel přebrodit Yellowstone River,“ vyhrkl. „A jediné místo, kde to v tuto roční dobu je možné, je Dead Horse Crossing.“

Johnnie Whitehead viděl, že poručík pochopil.

„Proto Morrison táhne i s dělem podél Rosebud River. Díky tomu se Hornby při pronásledování Čejenů nemusí zdržovat s dělem. Pokud Žlutý nos provede ještě nějaký úhybný manévr, tak se Morrison s tím dělem dostane k Dead Horše Crossing dřív než Čejeni, protože cesta podél Rosebud River vede po rovině.“

„Pane Bože!“ zasténal poručík Kelly. „A tam jim nastraží smrtící past. Chce tím dělem ty indiány rozstřílet napadrť.“

Whitehead přikývl.

„Můžeme jen doufat, že nepřijedeme příliš pozdě,“ tiše poznamenal.

Poručík Howard vykřikl, otočil buckskina a pobídl ho do divokého cvalu.

Whitehead jej následoval.

Morgan Kellyho chundelatého koně rychle dohnal a pak začal jejich tempo určovat Whitehead. Nijak by jim nepomohlo, kdyby svá zvířata uštvali k smrti. Pak by se k Dead Horse Crossing nedostali nikdy. Proto Whitehead zvolnil.

Myslel na Kellyho juniora. Ten malý divoký hoch mu přirostl k srdci. Splnil se mu sen, když ho Whitehead nechal u Čejenů, protože sám musel prchat před Calvertonovými pistolníky.

Junior si u Čejenů dokonce našel přítele – Medvědího drápa, syna Žlutého nosa. Oba chlapci si byli velmi podobní. Nejprve spolu bojovali a nikdo z nich nedokázal zvítězit. Potom si podali ruce a uznali sílu a houževnatost toho druhého.

Whitehead jen krátce uvažoval nad tím, jak by to na světě vypadalo, kdyby všichni běloši uvažovali tak jako Howard C. Kelly junior a jeho otec. Ti uznávali i takové lidi, kteří byli zcela jiní a kteří uctívali jiného boha.

Ostatní běloši však indiány, kteří chtěli žít v souznění s přírodou, nemohli pochopit. Bílí si přírodu chtěli podmanit. Kořistili z ní a tím ji ničili. Ani si nevšimli, že si podřezávají větev, na které sedí.

Můj bože, pomyslel si Whitehead, co bílí udělají, až zemi, na které žijí, zničí? Pak se začnou navzájem pobíjet. Ale to už vlastně dělají i nyní.

Whiteheada vytrhlo z jeho myšlenek klopýtnutí Kellyho buckskina.

Poručík vykřikl, ale stačil se udržet v sedle. Buckskin šlápl předním levým kopytem do nory. Zvíře se zastavilo a pozvedlo levou přední nohu.

Kelly seskočil ze sedla a ohmatal její kloub. Opuchal. Kelly tiše zaklel.

„Musíme jet pomaleji, Johnnie,“ přidušeně řekl. „Jak daleko je to ještě k Yellowstone?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Doufám, že k brodu se dostaneme krátce po úsvitu,“ odvětil tiše.

Kelly přikývl. Měl strhanou tvář.

Vylezl do sedla a popustil buckskinovi uzdu. Zvíře šlo krokem. Ani moc nebylo vidět, že kulhalo, ale Whitehead věděl, že se to může rychle zhoršit.

Tvář čejenského náčelníka připomínala kamennou masku. Hleděl na dlouhý zástup svých lidí. Nikdo z nich neseděl na koni. Většina žen kráčela vedle smyků, které táhli jejich koně a na kterých indiáni převáželi své věci. Byl slyšet tichý pláč dětí. Na jednom kopci napravo od Žlutého nosa seděl Orlí ocas, nejstarší příslušník kmene. Odešel tam, aby tam zemřel.

Žlutý nos měl minulou noc zlý sen, ale nic o tom svému kmeni neřekl, aby muže a ženy nezneklidnil ještě víc.

Viděl žlutou řeku, které bílí říkají Yellowstone River, z jejíchž žlutavých vod se vynořila hlava velkého hada. Z jeho rozeklaného jazyku na jeho lidi šlehal oheň, který velkou část z nich zahubil.

Žlutý nos chtěl po tomto snu změnit směr útěku, ale pak to neudělal, protože jeho špehové mu hlásili, že vojáci se blíží. Modrokabátníci je nyní pronásledovali bez děla, protože bez velké ohnivé roury mohli přes kopce postupovat rychleji.

Žlutý nos byl rád, žě je teď ta strašlivá zbraň nemůže ohrozit. Sen si vyložil tak, že oním hadem, kterého v něm viděl, bylo právě to dělo.

Opět pocítil naději.

Měli šanci dorazit k brodu u Dead Horse Crossing před modrokabátníky, a kdyby přebrodili řeku, pak už by se svým bratrem Malým býkem kavaleristům zabránil v tom, aby je pronásledovali. Potom by ženy, děti a starci mohli beze spěchu pokračovat do tábora Vysokého losa.

Pokud by se vojáci na koních nevzdali ani potom, nalákal by je Žlutý nos daleko do Big Snowy Mountains, kde jsou tisíce míst, na nichž modrokabátníkům mohou nastražit léčku.

Žlutý nos však nevěřil tomu, že je kavaleristé budou pronásledovat tak daleko. Byl přesvědčen o tom, že celá štvanice skončí v okamžiku, kdy přebrodí Yellowstone River.

Daleko na severu na jednom kopci Žlutý nos spatřil siluety tří jezdců. Věděl, že to jsou Malý býk, jeho bratr, Medvědí dráp, jeho syn, a Žlutý vlas, který se přátelil s Medvědím drápem.

Náčelníkovi se na tváři objevil lehký úsměv, když pomyslel na to, jak tito chlapci uplynulou noc rozehnali koně modrokabátníků. Sice jim za tento jejich svévolný čin pohrozil trestem, ale když si vzpomněl na svá chlapecká léta, uvědomil si, že by sám nejednal jinak.

Pohybem ruky vybídl své lidi k většímu úsilí. Pak uviděl několik špehů, kteří se vrátili z průzkumu. Zpravili jej o tom, jak daleko jsou kavaleristé, načež odjeli ke svým rodinám.

Vystřídali je jiní jezdci.

Žlutý nos ještě jednou pohlédl k Orlímu ocasu, jenž seděl na temeni kopce a ruce měl zvednuté k nebi, které již na východním horizontu šedlo. Hvězdy pomalu bledly.

Pobídl pinta a vyjel do čela zástupu svého lidu. Viděl, jak vyčerpané jsou některé ženy a starší muži, ale nemohl jim pomoci. Museli se dostat k Dead Horse Crossing, jinak by všichni zemřeli.

Žlutý nos nechápal, co bílé přimělo k tomu, aby jeho kmen a také jiné kmeny rudého lidu pronásledovali s takovou nenávistí. Pomyslel na nesčetné masakry, které již dlouhé roky decimovaly indiány, a pochopil, že běloši si nedají pokoj, dokud nevybijí indiány do posledního muže.

Svítalo a teprve světlo přicházejícího dne odhalilo bídu prchajících Čejenů v celé její nahotě.

Žlutému nosu krvácelo srdce.

Viděl, jak ženy a starci trpí, a viděl také bolest v očích svých bojovníků sklíčených utrpením svých příbuzných.

Jeden mladý bojovník náhle vyjel z dlouhé řady a přicválal k Žlutému nosu. Těsně před ním zastavil, zamával lukem, který držel v pravé ruce, a vykřikl: „Proč nebojujeme, Žlutý nose? Počkejme na modrokabátníky a pobijme je!“

Žlutý nos zůstal klidný. Pokynul k dlouhému, znavenému zástupu.

„Nemůžeme naše ženy, děti a starce ponechat svému osudu, Dva vlci. Bojovat budeme, až překročíme Yellowstone.“

Mladý bojovník se uklidnil, avšak jeho tvář zrudla vztekem. Cítil se ponížen skutečností, že prchá před nepřítelem. Otočil svého poníka a vyrazil vpřed.

Snad ho ta divoká jízda zchladí, pomyslel si Žlutý nos.

Přivřel oči.

Daleko vpředu spatřil několik jezdců. Hned poznal svého bratra Malého býka a několik bojovníků. Malý býk shromáždil nejlepší střelce kmene, aby kavaleristy napadl z boku.

Svého syna Medvědího drápa a Žlutý vlas však Žlutý nos neviděl.

Pobídl svého pinta a vyjel. Bojovníci Malého býka vyrazili k jednomu kopci.

Žlutého nosu se náhle zmocnil podivný neklid. Opět si vzpomněl na zlý sen z uplynulé noci. Spatřil hada plivajícího oheň a přeběhl mu mráz po zádech.

Chtěl přijet ke kopci, za nímž nyní zmizeli Malý býk a jeho jezdci, když tu uslyšel tiché výstřely.

Otočil svého pinta.

Také ostatní bojovníci uslyšeli ty výstřely. Upřeně na něj hleděli. Podle všeho tušili, co ty výstřely znamenají.

Modrokabátníci jim na Yellowstone River nastražili past.

Žlutý nos věděl, že za kopci, které se vypínaly před nimi, už musí být řeka. A pokud se odtud ozvala střelba, mohlo to znamenat jen to, že bojovníci narazili na předvoj kavaleristů.

Tu se za ním ozvaly výkřik. Spatřil muže ze zadního voje, kteří se objevili na jednom návrší za nimi a nyní cvalem jeli do údolí za ostatními.

Žlutý nos na okamžik strnul, když porozuměl slovům, která ti bojovníci křičeli.

Kavaleristé je doháněli! Za chvíli se museli objevit na tom návrší a zformovat se k útoku!

Žlutý nos potlačil děs, který se ho začínal zmocňovat. Jasným hlasem přikázal, aby zástup zastavil. Ženy a starci okamžitě poslechli. Všichni věděli, o co jde.

Kolem Žlutého nosa se shromáždili bojovníci. Náčelník je rozdělil, vydal několik taktických pokynů a pak vykřikl, když na návrší dorazili první muži v modrých uniformách a tichým ránem zazněl zvuk kavaleristických trubek.

Žlutý nos měl ještě v uších tichý třeskot výstřelů, které padly někde u řeky, teď se však musel starat o to, co se dělo za nimi. Dal znamení k útoku.

Jeho bojovníci se roztáhli do šíře a vyrazili proti kavaleristům, kteří se řítili do údolí jako modrá lavina.

Žlutý nos byl překvapen tím, že jich nebylo víc. Že by ty, kteří nevydrželi to ostré tempo, nechali vzadu?

Potom mu však došlo, kde zbytek těch modrokabátníků je. U Rosebud River museli odbočit, aby se pak dostali k Dead Horse Crossing před nimi!

S divokým výkřikem se vrhl do víru bitvy. Vypálil z winchestrovky a jeden z jezdců rozhodil rukama a zřítil se ze sedla.

Řídil své bojovníky, kteří ustupovali tam, kde by se mohli dostat do nebezpečí a útočili tam, kde protivník měl slabiny.

Rykem bitvy neustále zněla trubka koňských vojáků.

Žlutý nos vypálil a s pohrdáním při tom pomyslel na to, že sám nepotřebuje takové znamení na to, aby svým bojovníkům řekl, co mají dělat. Stačila mu na to gesta levé ruky.

Viděl, že útok kavaleristů byl zastaven.

Zavolal své bojovníky zpět. Nechtěl modrokabátníky zbytečně provokovat.

Dole v údolí se shromáždili ženy, děti a starci. Bojovníci je chránili. Kdyby se jim dál dařilo odolávat útokům kavaleristů, mohli by ten boj přečkat bez velkých ztrát.

Náhle se ozval podivný hvizd, načež se otřásla země.

A tu se nedaleko vyděšených žen objevil ohnivý sloupec! Exploze vymrštila k nebi hlínu a kamení, které nyní padalo na shromážděné ženy, děti a starce.

Bojovníci okolo Žlutého nosa strnuli. Někteří chtěli otočit své koně a vydat se za svými ženami, ale ostrý výkřik Žlutého nosa je zadržel. Přikázal jim, aby napadli kavaleristy a zabránili jim proniknout do údolí.

Sám otočil svého pinta.

Jeho hlas zněl jako dunění hromu, když volal na ženy a starce, aby se rozutekli a aby nezůstávali na jednom místě.

Ozvala se další rána.

Tentokrát k výbuchu došlo v bezprostřední blízkosti treku. Žlutý nos vytřeštil oči, když viděl, jak jeho lidé letí vzduchem jako hadrové panenky. Slyšel pronikavé výkřiky. Teprve nyní většina Čejenů pochopila, co jim jejich náčelník přikázal. V panice se rozutekli.

Na zemi leželi mrtví koně. Žlutý nos viděl, že výbuch srazil také několik žen a starců, ale pak jej ze strnutí vytrhla další detonace.

Za ním se rozhořel boj. Jeho bojovníci se zoufalou odvahou vrhali proti útočníkům a hnali je zpět.

Žlutý nos slyšel, jak se země otřásá pod kopyty koní. V tom se mu v očích objevil výraz překvapení. Na kopci, za nímž musela stát ohnivá roura kavaleristů, se nyní objevila řada modrokabátníků. Zazněla trubka a jezdci se s řevem rozjeli proti zpanikařeným ženám a starcům.

Kde zůstal Malý býk se svými střelci? blesklo mu hlavou, když mávl na své bojovníky.

Nyní pro ně byla nebezpečná strana od řeky. Tam jeho muži nechránili ženy, děti a bojovníky a Žlutý nos věděl, že kavaleristé bojují proti ženám a dětem stejně tak jako proti bojovníkům.

Žlutý nos vyrazil spolu s dalšími jezdci proti nepřátelům na této straně. Připadalo mu, že mezi výkřiky útočících modrokabátníků a střelbou slyší výstřely pušek od řeky.

Kavalerie se však k ženám dostala dřív než Žlutý nos.

S vytřeštěnýma očima musel přihlížet tomu, jak bílí běsní mezi bezbrannými lidmi. Výkřikem pobídl svého pinta a začal pálit.

Jedna kulka za druhou kosila modrokabátníky. Viděl, jak se kácí z koní, bylo jich však příliš mnoho na to, aby je mohl zabít všechny.

Žlutý nos věděl, že teď jde o samotné přežití jeho kmene. Kavaleristé byli opojeni zabíjením. Bylo mu jasné, že by pobili všechny Čejeny, i kdyby se vzdali.

A pak se několik kavaleristů skácelo z koní v jeden jediný okamžik.

Žlutý nos triumfálně vykřikl, když na kopci na okamžik spatřil Malého býka.

Jeho bratr zřejmě vyřadil muže u ohnivé roury a nyní se svými ostrostřelci srážel modrokabátníky z koní.

Žlutý nos se ohlédl, když uslyšel signál trubky. Poznal ten zvuk a z hrdla se mu vydral radostný výkřik.

Bílí troubili k ústupu!

Jeden mohutný muž však ještě stále běsnil mezi ženami a starci. Žlutý nos viděl, že Malý býk, který sjel z kopce dolů, se pokouší dostat k Vinci Morrisonovi, jenže kapitán byl obklopen příliš mnoha vojáky a Malý býk byl pokaždé odražen.

Potom kapitán zařval povel a trubka zatroubila ten samý signál, jaký se ozval na opačném konci údolí.

Vojáci otočili své koně a vyrazili ke svým druhům.

Žlutý nos zvedl ruku s winchestrovkou nad hlavu.

Střelba náhle utichla.

Čejeni jednu chvíli strnuli seděli na svých ponících, načež otočili svá zvířata a shromáždili se kolem Žlutého nosa, jehož černé oči, v nichž se zračil smutek a bolest, hleděly na spoušť, kterou mezi jeho lidmi způsobilo dělo.

Pokynul rukou a poslal několik svých bojovníků, aby pozorovali, co dělají kavaleristé, načež u smyku své chvějící se ženy Teplého ranního větru sklouzl ze sedla a objal ji.

V jejích očích se zračila hrůza z toho, co viděla, a Žlutý nos věděl, že jim všem bude trvat dlouho, než zapomenou na to, co právě prožili.

Nikdy však nezapomenou na to, kdo je za tento masakr zodpovědný.

Chtěli je vyhubit jako obtížný hmyz. Žlutý nos byl mírumilovný náčelník, který nevyhledával spory s bělochy. Bílí vojáci potřebovali záminku k tomu, aby je napadli a vyhnali ze země, která jim byla garantována.

Žlutý nos jim k tomu žádnou záminku nedal, takže si ji opatřili sami. Zavraždili několik svých lidí a obvinili z toho Čejeny.

Žlutý nos nechápal, jak se mohou lidé s tak černými dušemi ucházet o přízeň svého boha, o kterém tak často a tak pateticky hovořili.

Náhle se na úpatí kopce rozhostilo ticho. Vojáci u poručíka Grimese a seržanta Rockwella, jenž stál u lafety děla, rozrušeně hleděli na malé návrší, na které právě zaútočil ztečí kapitán Vince Morrison.

Viděli zakrvácenou šavli v jeho ruce a nedokázali pochopit, jak někdo může být schopný něčeho takového.

Všichni věděli, že tam v tom úzkém korytě leží Kelly junior, dvanáctiletý syn poručíka Howarda C. Kellyho, který se se svým ne o moc starším čejenským přítelem pokusil Morrisona zastavit.

Grimesovi vhrkly slzy do očí. Nestyděl se za to. Pomyslel na svého přítele poručíka Kellyho. Věděl, že kapitán Vince Morrison za tento zločin, který spáchal před očima jeho mužů, jednou zaplatí.

„Ta zatracená svině!“ vyhrkl kanonýr Rockwell. „Nejradši bych ho tím dělem rozstřílel!“

Ostatním vojákům promluvil z duše, ale nikdo neřekl ani slovo, když k nim kapitán dorazil.

V tichu slyšeli tichý dusot kopyt zpoza kopce.

Všichni věděli, že to jsou Čejeni.

Kelly junior a mladý Čejen se určitě pokusili výstřely varovat Žlutého nosa a jeho lidi před léčkou, kterou jim u Dead Horse Crossing nastražili vojáci. Jejich výstřely musely být slyšet i na druhé straně kopce.

Poručík Grimes strnul, když uslyšel kapitánův ostrý hlas. Vince Morrison řval rozkazy a díval se do rozrušených tváří kavaleristů, kteří viděli, jak zabil mladého Čejena a Howarda C. Kellyho. Ani náhodou se před nimi nemínil nějak ospravedlňovat. Pokud nechápali, že jeho čin byl z vojenského hlediska nutností, pak se minuli povoláním.

Poručík Grimes a zvěd z kmene Vran se otočili a vydali se ke kopci, za nímž se brzy musel vynořit Žlutý nos.

Morrison sám s ostatními vojáky jel zpátky.

Věděl, že teď musí jednat rychle. Oba chlapci ho oloupili o čas, který potřeboval na to, aby v klidu nastražil léčku. Lomcovala jím nenávist, když pomyslel na to, co o něm řekl Kelly junior. Věděl, že chlapcova smrt pro něj znamená velké trable. Teď měl dva nesmiřitelné nepřátele: Poručíka Howarda C. Kellyho a míšence, který byl vždy po jeho boku.

Morrisonovi muži pocítili hněv svého velitele. Vyhrožoval a nadával jim a během půl hodiny se mu povedlo dostat celý oddíl i s dělem na nevysoký kopec, k němuž to už Kelly junior a Medvědí dráp nezvládli.

Kapitán Vince Morrison byl dokonce natolik otrlý, že své muže vedl kolem koryta, v němž v krvi leželi oba mrtví chlapci, kteří obětovali své životy za to, aby uchránili kmen Žlutého nosa před pohromou.

Morrison sebou trhl, když náhle uslyšel výstřely, které padly za kopcem. Zařval na dělostřelce, aby připravil dělo a namířil jej nad kopec. Podle jeho úsudku měly granáty přeletět temeno kopce.

Tiše nadával na poručíka, který dostal jednoznačný rozkaz vyhnout se kontaktu s Čejeny. V Morrisonovi sílilo přesvědčení, že poručík Grimes ten rozkaz úmyslně opomenul. Nebyli Grimes s Kellym náhodou přátelé?

Celý zrudlý se otočil k lidem u děla a zařval: „Pal!“

Kanonýr stáhl hlavu mezi ramena.

„Pane!“ procedil mezi zuby. „Poručík Grimes…“

„Pal!“ řval Morrison.

Kanonýr stále váhal.

„Nemůžeme přece…“

„Rockwelle, já vás dostanu před válečný soud, jestli okamžitě neprovedete můj rozkaz!“

V tom okamžiku se na temeni kopce objevil poručík a indiánský zvěd. Oba byli přitisknuti ke krkům svých koní, které bičovali konci uzd.

„Pal!“ zařval kanonýr Rockwell.

Z děla vyšlehl yard dlouhý ohnivý jazyk a granát s hvízdnutím přeletěl nad cválajícím poručíkem a také nad čejenskými bojovníky, kteří se objevili na temeni a nyní vyděšeně zastavili své poníky, když uviděli modrokabátníky, kteří na ně čekali za kopcem.

Chtěli se otočit, ale v tom je zkosila salva pušek kavaleristů.

„Pal!“ znovu velel Morrison.

Dělo opět vystřelilo své smrtící poselství. Vojáci neviděli, co všechno ty náboje způsobily. Viděli jen oblaky zvířeného prachu a kouře, které stoupaly za kopcem. Některým se zdálo, že v třesku výstřelů slyší výkřiky a jeden potom řekl: „Major Hornby, pane! Myslím, že jsem slyšel Sullyho trubku!“

Vince Morrison dál řval své povely. Vojáci se zformovali do široké řady a na pokyn Morrisonovy šavle se klusem vydali ke kopci. Nad jejich hlavami přeletěl další granát, který pak vybuchl za kopcem.

Vince Morrison si olízl rty. Už se nemohl dočkat, až uvidí, jak to vypadá za tím pahorkem. Bezděčně zrychlil.

Kavaleristé se řídili jeho tempem. Koně začali cválat a ještě než dorazili na temeno kopce, dal Morrison rozkaz trubači, aby zatroubil k útoku.

Přesně v okamžiku, kdy se dostali na vrchol pahorku, nad nimi přeletěl další granát. Někteří vojáci reflexivně sklonili hlavu.

Jejich zraky byly upřeny na peklo, které se rozpoutalo na svahu jen sto yardů pod nimi. Jejich tváře byly pobledlé hrůzou, jen Vince Morrison měl na rtech ďábelský úsměv.

Zvedl šavli, otočil se ke svým mužům a zařval: „Na zteč!“

Vojáci vyrazili. Pobídli koně ostruhami do slabin, vytáhli šavle a vydali se za kapitánem, který se rozjel mezi zpanikařené Čejeny decimované dělem. Několik vojáků se ustrašeně ohlédlo. Možná věřili, že jejich druhové u děla ještě jednou vystřelí, ale na kapitánův povel střelba ustala přesně v okamžiku, kdy zmizeli za kopcem.

Seržant Rockwell hleděl za nimi a přidušeně klel. Cítil, že to, co se tam děje, je svinstvo, ale kdo se kdy ve válce ptal nějakého seržanta na to, co považuje za správné?

„Seržante!“

Z jeho myšlenek ho vytrhl výkřik jednoho z vojáků. Instinktivně se vrhl k zemi a právě v tom okamžiku se do střelby ozývající se zpoza kopce přidal dusot neokovaných kopyt a výkřiky pestře pomalovaných bojovníků, kteří k nim cválali na svých ponících a hrozili jim oštěpy.

V posledním okamžiku vytáhl z pouzdra armádní kolt, ale už se mu nepodařilo z něj vystřelit. Oštěp jednoho z indiánů jej probodl.

Vojáci, kteří zůstali u děla, proti útočícím čejenským bojovníkům neměli sebemenší šanci. Muž, který zabil seržanta Rockwella, triumfálně zaječel, když padl poslední modrokabátník. Několik bojovníků seskočilo z poníků a začalo vojáky obírat o zbraně a oblečení a také mrzačit jejich mrtvoly, ale ostrý výkřik jednoho přikrčeného jezdce je přiměl vrátit se na koně.

Malý býk se rozrušeně rozhlížel kolem sebe. Jeho tvář byla pomalována bílými a červenými pruhy. V levé ruce držel kulatý, červenou barvou pomalovaný štít, na němž se houpal bizoní ocas. Sklonil se ze sedla a vytrhl rudě pomalovaný oštěp z Rockwellova bezvládného těla.

Prudce mávl oštěpem, který byl ozdoben několika havraními pery, otočil pinta, jehož bok byl pokreslen červenými pruhy, a zamířil ke kopci, za nímž zmizeli vojáci. Dělo bylo zneškodněno a už Čejenům nemohlo být nebezpečné.

Ta část bojovníků, která byla vyzbrojená hlavně luky a oštěpy, odbočila a vydala se zpátky cestou, kterou tam přijeli.

Malý býk teď měl u sebe jen své ostrostřelce. Těsně pod temenem kopce seskočili ze hřbetů koní a poslední yardy urazili pěšky. Na vrcholu pahorku se vrhli k zemi a o několik vteřin později již třeskly jejich moderní opakovačky, které začaly kosit vojáky, kteří se s řevem hnali za prchajícími Čejeny. Kavaleristé nedělali rozdílu mezi bojovníky a ženami, dětmi či starci. Skoro to vypadalo, že v tom krvavém opojení přišli o rozum.

Malý býk už to nahoře na kopci nevydržel. Uložil svým střelcům, aby za každou cenu drželi toto postavení, načež krátce zapískal a počkal, až k němu přiběhne jeho pinto. Potom se vyšvihl na jeho hřbet a s jekotem se vydal dolů ze svahu, přímo do bojové vřavy, v jejímž středu běsnil kapitán Vince Morrison.

Malý býk před sebou točil svým štítem ve víře, že ho magie toho štítu ochrání před kulkami.

Nezraněn se dostal až k prvním vojákům. Vrhl oštěp a srazil jím jednoho z kavaleristů ze sedla. Potom se pravou rukou chopil winchestrovky, vypálil, nabil a vystřelil podruhé.

Ohlédl se a uviděl, že Žlutý nos na druhé straně údolí bojuje s vojáky majora Hornbyho. Kapitán Morrison se ani nepokusil přijet Hornbymu na pomoc. Zdálo se, že ho nezajímá nic jiného, než masakrování bezmocných žen a starců.

Malý býk viděl, jak se vojáci kolem něj káceli ze sedel. Jeho ostrostřelci na svahu mu přesnými kulkami čistili cestu. Ke kapitánu Vinci Morrisonovi se mu však proniknout nepodařilo.

Pak nad kopcem zazněla trubka. Vojáci se okamžitě otočili a vyrazili z bojové vřavy. První z nich se vydali ke svahu, jenže když je začaly kosit kulky mužů Malého býka, otočili se a chtěli se spojit s lidmi majora Hornbyho.

Řev kapitána Morrisona zanikl v ryku bitvy. Opět zazněl signál trubky.

Vince Morrison nahlas zaklel. Byl vzteky bez sebe. Definitivní vítězství nad Čejeny Žlutého nosa bylo na dosah a ten zbabělec Hornby zavelel k ústupu!

Morrisonovi nezbylo nic jiného, než rovněž dát rozkaz k ústupu. Když mu několik kulek hvízdlo kolem hlavy a on spatřil záblesky výstřelů na svahu za sebou, uvědomil si, že mužstvo u děla bylo pobito. Jeho nenávist a zlost se slily v sžíravý pocit, který ho deptal. Zabil hodně Čejenů, ale příliš mnoho jich zůstalo naživu a náčelníka Žlutého nosa neviděl ani z dálky.

Čejeni, kteří napadli oddíl majora Hornbyho, se stáhli, když mu kapitán Morrison přijel na pomoc.

Morrison okamžitě přicválal k Hornbymu a vyhrkl: „Měli bychom pokračovat, pane! Taková příležitost se nám už tak brzy nenaskytne!“

Major Hornby zavrtěl hlavou.

„Máme příliš velké ztráty, kapitáne,“ odvětil unaveným hlasem. „Vezměte si pár lidí a posbírejte raněné. Pak se stáhněte a nechte Čejeny, ať se i oni postarají o raněné a mrtvé, rozumíte?“

Hornby hovořil ostrým tónem, aby Morrisonův případný odpor potlačil již v zárodku. Když pomyslel na mrtvé a raněné ze svého oddílu, musel se proklínat za to, že poslechl Morrisona a ne poručíka Kellyho. Opět Čejeny podcenili.

Whitehead přivřel rty. Slyšel tlumené výbuchy a nejraději by svému morganovi popustil uzdu. Nechtěl však poručíka Kellyho nechávat za sebou. Jeho buckskin už několik mil kulhal mnohem víc než předtím.

Svítalo. Každým okamžikem mohlo nad kopci vyjít slunce. U brodu přes Yellowstone uviděli stopy armádních koní. Vydali se po nich. Ty stopy vedly na jih, směrem k blížícím se Čejenům.

Whitehead ještě stále doufal, že Žlutý nos si včas všiml pasti, ale dunení děla ho obralo o veškeré naděje. Pokud jej Morrison použil, tak asi měl i cíl, na který střílel.

Poručík Howard C. Kelly bezděky zastavil svého buckskina, když uslyšel dunění děla.

„Můj Bože!“ zašeptal. „Morrison na ně opravdu střílí z děla!“

Zachmuřený Whitehead přikývl. Vince Morrison nebyl jediný důstojník, který brutálně využíval jakékoli výhody proti slabšímu nepříteli. Šlo mu pouze o úspěch – a bylo mu jedno, jak jej dosáhne.

Pobídli svá zvířata a jeli dál. Dělo se odmlčelo, načež se ozval třesk karabin. Whitehead s Kellym na sebe pohlédli.

„Vypadá to, že Žlutý nos bojuje,“ zamumlal Kelly.

Jeli do strmého svahu a když se dostali na vrchol hřebene, spatřili těsně před sebou kopce, za nimiž se střílelo.

Tu uslyšeli tichý zvuk trubky.

Whitehead naslouchal. Nechtěl věřit vlastním uším. Ten signál se však opakoval a nyní ho slyšel i poručík Kelly.

„Troubí k ústupu, Johnnie!“ vyhrkl.

Whitehead přikývl. Opět začal doufat. Možná ten ryk, jenž zněl jako vřava lítého boje, pocházel jen z nějaké neškodné potyčky. To však byla pošetilá naděje. Whitehead příliš dobře věděl, že major Hornby a kapitán Morrison mohli zavelet k ústupu jen z jednoho jediného důvodu, totiž proto, že jejich ztráty byly příliš velké.

Morgan a buckskin jen s vypětím všech sil zdolávali svah.

V údolí před nimi nebylo ani živáčka.

Whitehead pohlédl na jedno návrší, jenž bylo zarostlé houštím. Zhruba dvě sta yardů před ním se cosi černalo v trávě. Pak spatřil čejenské bojovníky, kteří leželi na protějším hřebeni a pálili z winchestrovek.

Whitehead váhal. Rád by k nim jel, ale věděl, že byli příliš rozrušení na to, aby diskutovali s bílým mužem nebo míšencem, který pracoval pro modrokabátníky.

Poblíž návrší se náhle objevilo několik jezdců – rovněž Čejenů. Whitehead přivřel oči. Ne, nemýlil se. Ten obtloustlý muž na světlém, červeně pomalovaném poníkovi, musel být Malý býk.

Whitehead ukázal směrem k nim a řekl: „To je Malý býk, bratr Žlutého nosa. Ten bude vědět, kde je Kelly junior.“ Otočil svého morgana a pomalým krokem se vydal k tomu návrší. Poručík Kelly se se svým kulhajícím buckskinem držel po jeho boku.

Malý býk nezastavil, když je poznal, ale ani nezvedl zbraň, ačkoli ho poručíkova modrá uniforma jistě musela dráždit. Whitehead se divil, že i ostatní bojovníci, kteří jej doprovázeli, se chovají tak klidně.

Čím blíže byli tomu návrší, tím zřetelněji Whitehead viděl, že ty tmavé skvrny v trávě jsou koně. Potom zdolali mírný svah a ocitli se jen padesát yardů od lafety, na níž bylo položeno dělo. Bylo nepoškozené, ale muži, kteří jej obsluhovali, byli všichni mrtví.

Whitehead chtěl jet k dělu, když tu poručík Kelly za ním zakašlal.

Zvěd se otočil.

Kelly byl bledý jak stěna. Upřeně hleděl kamsi za Whiteheada. Whitehead se ohlédl tím směrem. Spatřil mrtvé koně, načež zkameněl. Za mršinami tří armádních koní uviděl hnědáka Medvědího drápa a poníka, na němž jezdil Kelly junior.

S nelidským výkřikem poručík Kelly pobídl svého buckskina a zamířil k mrtvým koním. Ačkoli poručík nemohl vědět, že ten poník patřil jeho synovi, musela se ho zmocnit předtucha, že ta dvě mrtvá zvířata mají něco společného s Kellym juniorem.

Whitehead kopl morgana do slabin. Viděl, že také Malý býk zrychlil. Možná že hledal Medvědího drápa a také nyní spatřil oba mrtvé koně.

Setkali se u koryta, které vedlo údolím. Na jedné straně seskočil ze sedla svého buckskina hrůzou strnulý poručík Kelly, na druhé straně utvořili čejenští bojovníci kruh okolo Malého býka, jenž na svém pintovi seděl nehybně jako socha.

Johnnieho Whiteheada bodlo u srdce, když uviděl oba chlapce. Úsměv na tváři Kellyho juniora se mu zdál být neskutečný, ale když si všiml, jak se ti dva mladíci, kteří byli přes rozdílnou barvu pleti pokrevními bratry, drží za ruce, pochopil, že to bylo znamení. Znamení pro jeho otce nebo pro něj, pro Whiteheada, juniorova blízkého přítele.

Spatřil strašlivé sečné rány, jež zabily Medvědího drápa a Kellyho juniora, a přísahal si, že nalezne muže, který nedokázal tyto dvě děti zvládnout jinak než brutální smrtí.

Poručík Kelly se pohnul. Váhavými kroky se vydal ke korytu.

Také Malý býk nyní sklouzl ze hřbetu svého poníka a přiblížil se k okraji koryta. Společně dorazili k tělům obou chlapců.

Malý býk měl v očích slzy. Možná ho k slzám nedohnala ani tak ztráta jeho synovce, který mu byl synem, pomyslel si Whitehead. Snad to bylo přátelství těch dvou chlapců, jež překonalo i smrt, co ho tak dojalo. Pro Čejeny byly přátelství a věrnost jedněmi z největších ctností.

Chvějící se rukou ukázal na ty dva mladíky.

„Oni pokrevní bratři,“ řekl k poručíku Kellymu, „víc než přátelé, víc než skuteční bratři.“

Poručík Kelly přikývl. Whitehead cítil jeho žal, ale také to, že Kelly přemýšlí nad tím, proč se to stalo. V jeho tváři se zračily hněv a nenávist. Tyto dva pocity neponechaly žádný prostor slzám.

„Nezastavili se ani před dětmi,“ procedil mezi zuby. Zdálo se, že se mu podlamují nohy. Klekl si ke svému synovi a roztřesenou rukou ho pohladil po tváři.

Dotkl se propletených rukou obou chlapců a pokusil se je odtrhnout, když tu mu Malý býk položil ruku na rameno. Kelly vzhlédl a Malý býk zavrtěl hlavou.

„Nechte být,“ řekl Čejen lámanou angličtinou. „Oni společně jít k Manituovi. Pokrevní bratři i na věčných lovištích.“

Vypadalo to, že poručíka Kellyho opustily síly. Poklesla mu ramena, načež se ohlédl na Whiteheada a teprve když ten přikývl, pustil ruku svého syna, kterého tolik miloval, a vstal.

Také Malý býk hleděl na Whiteheada. Čejen věděl, že bílí mají vlastní pohřební obřad, a Whitehead v jeho očích viděl prosbu, aby ty chlapce nerozdělovali.

Whitehead přistoupil k poručíku Kellymu.

„Dovolte, ať juniora a Medvědího drápa pohřbí společně, poručíku,“ řekl tiše. „Možná jejich hrob nebude tak výstavní jako ten, který byste mu opatřil vy, ale spolu s Medvědím drápem bude žít v srdcích Čejenů i tehdy, až my dva zapomeneme.“

Poručík Kelly pohlédl na Malého býka a pomalu přikývl.

„Vždycky si tak přál stát se statečným bojovníkem,“ tiše poznamenal.

Malý býk mu rozuměl. Zvedl obě ruce k nebi, otočil svůj červený štít a nahlas zvolal několik čejenských slov.

Ostatní bojovníci přistoupili blíž a tři z nich zvedli oba chlapce. Ti se pevně drželi za ruce.

Malý býk opět cosi zvolal k nebi.

„Prosí Velkého ducha, aby ty chlapce přijal do řad nejstatečnějších bojovníků,“ tiše řekl Whitehead k poručíku Kellymu. „To je čest, které se dočkají jen ti největší bojovníci. Pokud vím, tak je to poprvé od bitvy u Little Big Hornu, v níž padl otec Žlutého nosa.“

Poručík Kelly přistoupil ke třem Čejenům, kteří nesli Medvědího drápa a juniora. Malý býk kývl na Whiteheada a oba pak vystřídali dva bojovníky. Takto ty dva mrtvé nesli přes kopec k táboru Žlutého nosa, v němž byl shromážděn celý kmen a v němž se přeživší starali o raněné a oplakávali mrtvé.

Byla to pochmurná scéna. Ženy a dívky oplakávaly své bratry a otce, do tísnivého ticha se ozývaly pronikavé výkřiky. Nad táborem se vznášel pach krve a smrti.

Když ti čtyři muži přinesli do ležení oba mrtvé chlapce, panovalo tam mrtvolné ticho. Položili je před Žlutého nosa, který je čekal s rukama zkříženýma na prsou.

Náčelník, který nosil tak jako Malý býk čepici z bizoní kůže s rudě pomalovanými býčími rohy, zvedl obě ruce a vzhlédl k nebi. Neřekl ani slovo a také jeho lidé mlčeli, aby nerušili jeho rozmluvu s nebesy.

Johnnie Whitehead chtěl zavřít oči, aby unikl žalu, avšak nedokázal to. Chtěl potlačit svůj hněv a nenávist, ale ani to se mu nepodařilo. Vybavovaly se mu tváře. Tváře, v nichž se zračily ty nejnižší pudy.

Harper Calverton. To byl původce tohoto neštěstí.

Red Shelby, Sidney Crook, Ed Kimball a všichni ostatní pistolníci, kteří z chamtivosti zabíjeli své bližní.

A kapitán Vince Morrison. Ten byl pravou rukou Harpera Calvertona a dělal za něj špinavou práci.

Johnnie Whitehead neznal motivy tohoto muže, ale něco muselo být důvodem jeho nenávisti vůči indiánům. Zavrtěl hlavou. Nechtěl ty motivy znát. Pokud byla jeho domněnka správná a oba chlapce zabil právě Morrison, pak byl rozhodnut si ho podat – jeho i Harpera Calvertona, který krveprolévání na Powder River rozpoutal.

Žlutý nos přikázal, aby oba chlapce položili vedle sebe na smyk. Stále se drželi za ruce. Teplý ranní vítr si ostříhala vlasy a Whitehead si byl jist, že si udělá něco ještě horšího, až dorazí do tábora Vysokého losa na Musselshell River.

Také mrtvé ženy, děti a starci byli zabaleni do bizoních kožešin a položeni na smyky.

Mrtvé bojovníky nechali ležet tam, kde padli. Pro Čejeny bylo samozřejmé, že bojovníci zůstávali na místě, kde nalezli smrt v boji, věřili, že je dobré, když je vlci, kojoti, orli, supi a další dravci rozsápají a roztahají části jejich těl po prérii.

Johnnie Whitehead se s Malým býkem a několika bojovníky postaral o dělo. Sjel s ním dolů k řece a hodili ho do vody. Potom se vrátili k Dead Horse Crossing, aby pomáhali při brodění.

Nato se vydali ke Great Porcupine Creeku.

Byl to vskutku pochmurný pohled. Ženy dávaly průchod svému smutku hlasitými výkřiky. Whitehead viděl, že některé z nich kráčejí vedle smyků se zakrvácenýma nohama. Noži si způsobily zranění, aby trpěly spolu s mrtvými.

Když uviděl Teplý ranní vítr, matku Medvědího drápa, která kráčela vedle smyku s oběma chlapci, vyděsil se. I ona měla zakrvácené nohy. Viděl rány, z nichž vytékala krev. Též z prstů levé ruky jí kapala krev do trávy. Poranila si polštářky dvou prstů.

Poručík Howard C. Kelly nic z toho nevnímal. Strnule seděl na svém buckskinovi, jako by byl myšlenkami někde úplně jinde. Jeho modrá uniforma byla zaprášená a pomačkaná. Dva knoflíky kabátu ztratil, měl ho zapnutý nakřivo.

Whitehead věděl, že pro Kellyho už uniforma nic neznamená. Byl si jistý, že poručík ji pověsí na hřebík, až se vrátí do Fort Keogh.

Stále zůstával v jeho blízkosti.

Čejeni se k němu chovali s úctou, kterou měli i k jeho synovi. Uniforma, kterou měl Kelly na sobě, jim nevadila. Věděli, že to je jeden z těch nemnoha bílých mužů, kterým v hrudi tepe srdce indiána.

Truchlící ženy ještě dlouho připomínaly neštěstí, které potkalo kmen Žlutého nosa u Dead Horse Crossing.

Naopak bojovníci jako by zapomněli už následujícího dne, když uviděli stádo více než jednoho tisíce bizonů.

Žlutý nos přenechal lov na Malém býkovi. Sám zůstal s Teplým ranním větrem a jejich mrtvým synem.

Whitehead by poručíka Kellyho rád přemluvil, aby se zúčastnil lovu na bizony, aby ho přivedl na jiné myšlenky, ale měl co dělat, aby ho Kelly vůbec poslouchal.

Poručík upadl do apatie, což bylo znepokojující. Od chvíle, kdy nalezli oba mrtvé chlapce, Howard C. Kelly nepromluvil.

Pečovala o něj jedna mladá squaw. Krmila ho, když odpočíval, stlala mu lůžko a starala se mu o koně. Whitehead cítil, že Malý bílý květ začíná toho bělocha milovat, jenže poručík Kelly vůbec nevnímal, co se děje v jeho okolí.

Whitehead s Malým býkem a jeho bojovníky rovněž nejel.

Žlutý nos byl rád, že narazili na ty bizony. Takto aspoň nemusel jet do tábora Vysokého losa s prázdnýma rukama. V těch časech měly všechny kmeny problémy s tím, aby si nalovily dost zásob na zimu. Dole na jižních prériích řádily stovky bílých lovců, kteří bizony pobíjeli ve velkém. Přitom z nich brali jen kůže, maso nechávali ležet!

Whitehead toho byl sám svědkem. Projížděl dlouhé míle oblastí, jež byla poseta kostmi postřílených bizonů. Ve vzduchu se tam vznášel mrtvolný zápach a Whitehead ještě nikde neviděl tak vypasené kojoty a supy jako na těchto chmurných planinách.

Špehové, které Žlutý nos nechal za sebou, aby pozorovali kavaleristy, se vrátili po dvou dnech. Pověděli mu, že modrokabátníci posbírali své mrtvé a pak odtáhli podél Yellowstone River k Fort Keogh, když předtím celý den marně hledali dělo.

Whitehead přemýšlel nad tím, co asi řekne Nelson A. Miles na to, až uvidí zdecimované zbytky jednotky, která měla Žlutému nosu udělit lekci.

Whitehead zavrtěl hlavou. To by do majora Cyruse Hornbyho nikdy neřekl, že se nechá někým takovým, jako je Morrison, přemluvit k tak riskantnímu podniku.

Následujícího dne se Malý býk a jeho lovci vrátili. Zářili spokojeností. Podařilo se jim ulovit více než dvakrát dvě ruce bizonů. Několik mužů nechali u kořisti, aby ji hlídali.

Toho dne je objevil jeden špeh kmene Vysokého losa. Malý býk vyjel napřed, aby Vysokému losu pověděl, co se stalo.

Whitehead byl překvapen tím, jak velký byl tábor Vysokého losa. Panoval tam čilý ruch. Bojovníci byli na lovu a ženy kousek od tábora natahovaly bizoní kůže na kolíky, aby je usušily. Další ženy z kožešin seškrabávaly zbytky masa, nebo je rozřezávaly na proužky, jež potom věšely na tyčky položené na dřevěných konstrukcích.

Na nich se pak to nařezané maso sušilo ve větru.

Vysoký los se vrátil z lovu. Jeho bojovníci s sebou přivezli jednoho mrtvého, jehož bizon probodl rohem.

Příchod kmene Žlutého nosa byl přijat s radostí a mnohé ženy se začaly starat o raněné a pomáhaly stavět tee-pee. Vysoký los přikázal své mladší squaw, aby na oslavu zabila psa, jeho starší squaw Drobný mýval, sestra Žlutého nosa a Malého býka, se věnovala Teplému rannímu větru.

Vysoký los a Žlutý nos se rozhodli pohřbít oba chlapce ještě téhož dne. S přípravami pohřbu jim pomáhaly ženy kmene Vysokého losa.

Whitehead, jenž stál vedle Malého býka a přihlížel, jak poručík Kelly a Žlutý nos zvedají útlá těla obou chlapců ze smyku, aby je položili na rozprostřené deky, si náhle všiml, jak do tábora na mezkovi přijel muž v černém plášti.

Chvíli mu trvalo, než mu došlo, 0 koho jde. Také Malý býk jej spatřil. Ušklíbl se přitom.

Vysoký los zpozorněl a na tázavý pohled Malého býka odpověděl: „To je svatý muž bledých tyáří. Vypráví nám příběhy o svém bohu a chce nás přemluvit, abychom v něj věřili i my.“

Žlutý nos uslyšel ta slova a otočil se, potom co spolu s Kellym chlapce přikryl dekou. V jeho černých očích se objevil výraz pohrdání, když spatřil kněze.

„Pozdrav pámbů,“ řekl muž, který svého mezka zastavil jen několik yardů od obou mrtvých chlapců. Jakmile spatřil světlé vlasy mrtvého Kellyho juniora a vedle něj stojícího muže v modré kavaleristické uniformě, zpozorněl.

Sklouzl ze hřbetu mezka a jeho černý plášť zavlál ve větru. Vypadal jako přerostlý netopýr.

„Co,“ užasle vyhrkl, „co děláte v čejenském táboře?“

Poručík Howard. C. Kelly mu neodpověděl. Díval se skrz něj. Pomalu klesl ke svému synovi a pohlédl do jeho voskově bledé tváře, v níž se i nyní zračil náznak úsměvu.

„Poručíku!“ Muž v černém plášti přistoupil ke Kellymu a chtěl ho chytit za rameno.

Whitehead k němu rychle přikročil a uchopil ho za zápěstí.

„Nechte ho na pokoji, pane,“ vyzval ho.

Upřely se na něj světlé oči, v nichž Whitehead viděl povýšenost a aroganci namísto pokory, jež má být ozdobou sluhy božího.

„Pusťte mě!“ sykl. „Kdo jste, že se opovažujete mě…“ Odmlčel se, když uviděl Žlutého nosa, který kráčel ke svému švagru Vysokému losu, přičemž kněze zcela nepokrytě ignoroval.

„Ženy mohou připravit Medvědího drápa a Velké srdce na cestu do věčných lovišť,“ řekl a kývl na svou squaw Teplý ranní vítr.

Drobný mýval nechala přinést rubáše, v nichž měli chlapci být pohřbeni.

Malý býk přistoupil k mrtvým a k všeobecnému překvapení začal na obličeje Medvědího drápu a Kellyho juniora, jehož Žlutý nos nazval Velkým srdcem, malovat znamení Hotamitaniu, válečného společenství Psích vojáků.

Mezi přítomnými to zašumělo úžasem.

Medvědí dráp měl teprve čtrnáct let. Mezi Psí vojáky měl být přijat až v následujícím roce. A Žlutý vlas, kterému náčelník dal jméno Velké srdce, byl běloch a ještě k tomu jen dvanáctiletý!

Vysoký nos kývl na své lidi a ti hned ztichli. Bojovníci jako by cítili, že se děje něco, co je naprosto jedinečné. Vysoký los dosud neznal příběh boje obou mladíků, kteří zachránili kmen Žlutého nosa před totálním zničením.

Když Malý býk vstal a vykřikl, přistoupily tam squaw, které chlapce oblékly do pohřebních rubášů. Musely jim rozříznout rukávy, protože jim nechtěly odtrhávat ruce, za které se oba mladíci stále drželi. Pak je položily vedle sebe na bizoní kůži.

Teplý ranní vítr vykřikla a začala se bušit do hrudi. S ostříhanými vlasy a nohama pokrytýma zaschlou krví vypadala vskutku žalostně.

Howard C. Kelly otupěle hleděl před sebe. Teprve když squaw přikryly oba mrtvé bizoní kůží, zvedl hlavu.

Muž v černém se vymanil z Whiteheadova sevření a ostře zvolal: „Poručíku! To přece nemůžete připustit, aby to bílé dítě pohřbili tímto barbarským způsobem! Určitě je pokřtěné a zaslouží si křesťanský pohřeb!“

V řadách okolostojících bojovníků to zašumělo nevolí.

Vysoký los zvedl ruku a vynutil si ticho.

„Ten muž v černém oděvu je hostem v táboře Vysokého losa,“ nahlas řekl. „Nechť Bojující býk rozhodne, jak má byt jeho syn pohřben.“

Bojující býk bylo jméno, které Kiowové dali poručíku Kellymu.

„Ale ten muž je v šoku!“ zvolal kněz. „Nemůže sám rozhodnout! Naše víra nám ukládá poskytnout tomu chlapci křesťanský pohřeb!“

Howard C. Kelly otočil hlavu a Whitehead uviděl, že jeho modré oči už jsou opět jasné.

„Bude pohřben s Medvědím drápem po čejenském způsobu,“ řekl tiše, „sám by si to tak přál.“

„Jmenuji se Philips Crown,“ prohlásil ihned muž v černém. „Jsem sluha boží a zapřísahám vás, abyste toho chlapce pohřbili jako křesťané a nebránili mu v cestě do nebe!“

„Jděte mi z očí, Crowne!“ procedil Kelly mezi zuby. „A mému synovi dejte pokoj aspoň po smrti!“

Crown chtěl něco odpovědět, ale Whitehead ho zarazil.

„Slyšel jste, co řekl poručík. Nasedněte na toho svého mezka a zmizte, než tu po čejenském způsobu pohřbí i vás!“

Vysokému losu se to, jak se Whitehead s Kellym chovali k jeho hostu, nelíbilo. Namířil na Whiteheada pušku, ale Žlutý nos mu položil ruku na rameno a klidným hlasem řekl: „Nech toho muže v černém jít. Tito lidé nám nepřinášejí prospěch. Nepřinášejí ho dokonce ani bílému muži. Proč k nám chodí? Jestli jsou užiteční bílým a činí jejich srdce dobrými, tak proč u nich nezůstanou? Bílí jsou zlí a potřebovali by, aby někdo činil jejich srdce dobrými. Ti muži v černém vědí, že my jejich víře nerozumíme. Jejich kniha je pro nás nesrozumitelná – vyprávějí nám slova, která v ní stojí, ale já myslím, že tu knihu nechávají mluvit tak, jak právě potřebují. Kdybychom neměli žádnou půdu a zlato, o kterou by nás mohli obrat, tak by se ti muži v černém o naše blaho na onom světě nestarali.

Hovoří k Velkému duchu a prosí ho o světlo, abychom my prozřeli – tak jako oni. Přitom jsou sami slepí a přou se o světlo, které vidí. Této věci nerozumím. Navíc to světlo, které nám ukazují, vrhá stín na přímou a prostou cestu, po které šli naši otcové. Ti muži v černém nám říkají, že máme pracovat a pěstovat kukuřici – a přitom sami nic nedělají. Umřeli by hlady, kdyby je ostatní neživili. Nedělají nic jiného, než že se modlí k Velkému duchu, ale z toho brambory a kukuřice nevzejdou. Kdyby to tak bylo, pak by u nás a u wasichun nemuseli žebrat. Teď nám tento muž chce dokázat, že pro Velké srdce, který je jedna krev s mým synem Medvědím drápem, nevede žádná cesta k Manituovi, do věčných lovišť. Já tvrdím, že lže! Vidím mu to na očích a vím, že má zlé srdce, tak jako většina wasichun. Já bych tohoto muže ve svém tee-pee jako hosta nepřivítal, Vysoký lose!“

Žlutý nos domluvil a rozhostilo se ticho.

Whitehead se zadostiučiněním viděl, jak se tvář Philipse Crowna sevřela do nenávistné grimasy. Whitehead znal mnoho duchovních. Některé ctil, ale byli i takoví jako Crown, kteří byli povýšení a pyšní a kteří nikdy neporozuměli poselství svého vlastního boha.

Vysoký los, jemuž bylo nepříjemné, že jeho host musel vyslechnout takováto slova, chtěl něco odvětit, ale vtom se Crown prudce otočil a vyšvihl se na hřbet svého mezka. Než ho otočil, natáhl ruce k nebi a patetickým hlasem zvolal: „Pán vás za toto vaše rouhání potrestá!“

Whiteheadův úsměv Crownovi vehnal krev do tváře. V táboře panovalo ticho, do něhož se ozývalo jen klapání mezčích kopyt.

Když muž v černém oděvu zmizel za tee-pee, pokračovaly ženy ve své práci. Šlachami pevně svázaly bizoní kůži, načež obě těla zabalily do další kůže. Potom je svázaly provazem.

Žlutý nos a Howard C. Kelly pak těla zvedli a položili na smyk, který Malý býk připevnil k dřevěnému sedlu svého pinta.

Malý býk nasedl. V pravé ruce držel chřestítko Psích vojáků, přes rameno měl přehozenou šerpu a namísto válečné čepice z bizoní kožešiny, měl nyní na hlavě péřovou čelenku Psích vojáků.

Několik bojovníků přivleklo na jiném smyku tyče, z nichž měla být postavena pohřební plošina.

Žlutý nos si přivedl svého pinta a další dvě zvířata.

Whitehead zůstal stát po boku poručíka Kellyho. Buckskin už se zotavil a již nekulhal.

Na jednom pahorku ten dlouhý průvod zastavil.

Bojovníci začali stavět tyče plošiny, na kterou pak položili těla obou chlapců. Potom je k té konstrukci přivázali, aby je neshodil vítr.

Žlutý nos přivedl oba poníky, které tam vzal, před plošinu, a zastřelil je ranou z winchestrovky do hlavy. Zvířata se zhroutila, chvíli bila kopyty a pak zůstala bezvládně ležet.

Žlutý nos jim odřízl ocasy a připevnil je na špici jedné dlouhé tyče. Howard C. Kelly připevnil na tu tyč vedle amuletu Medvědího drápa, jeho oštěpu a štítu svazek juniorových věcí, jenž obsahoval i jeho remington a nůž.

Potom Žlutý nos a poručík Kelly tyč zvedli, přinesli k plošině a přivázali ji k ní bizoními šlachami.

Vítr povíval ocasy na špici tyče. Prérií zněl nářek squaw.

Whitehead cítil, že Howard C. Kelly se opět uklidnil. Jeho pohled již byl znovu jasný.

Zároveň si však také Whitehead uvědomoval, že brzy přijde okamžik, kdy se Kelly odhodlá pomstít vrahům svého syna. A protože ho znal, tak věděl, že to bude chtít vyřídit sám – bez ohledu na nebezpečí, které mu při tom bude hrozit.

Whitehead si předsevzal, že Kellyho v následujících dnech nespustí z očí.

Byla jedna hodina po půlnoci.

V táboře Čejenů panovalo ticho. Jen občas se ozvalo krátké štěkání psa.

Howard C. Kelly se neslyšně vyplížil z tee-pee a chvíli pozoroval stádo poníků, v němž byl i jeho buckskin. Sedlo a pušku měl u sebe.

Tiše zapískal a uviděl, že buckskin trhl hlavou, načež k němu pomalu přiběhl.

Zvíře frkalo, když ho chytil za ohlávku a připevnil mu k ní uzdu. Potom mu přes hřbet přehodil sedlovou podložku, na kterou pak položil samotné sedlo. Utáhl podbřišník, zastrčil winchestrovku do sedlového pouzdra a vyšvihl se do sedla.

Klidným krokem zamířil na jih. Půl míle za táborem se ještě jednou ohlédl. Ve svitu měsíce byla vidět malá plošina na pahorku, na němž pohřbili tělo jeho syna.

„Hodně štěstí, juniore,“ zašeptal. „Doufám, že věčná loviště opravdu existují.“

Nato kopl koně patami do slabin a vyrazil.

Odhodlaně hleděl před sebe.

Jeho prvním cílem byl Yellowstone a brod Dead Horse Crossing. Odtud chtěl zamířit na jih. Od Whiteheada věděl, že Harper Calverton táboří někde na Otter Creeku.

Kelly pomyslel na Vince Morrisona, který zabil jeho syna. Ano, i Morrison mu za to zaplatí, o tom Kelly nepochyboval. Hlavní vinu na juniorově smrti však podle jeho názoru nesl Harper Calverton. Morrison byl jen nástrojem, který mu sloužil.

Calvertonovi pistolníci zabili v předsunutém táboře šest jezdců a jednoho seržanta, aby armádu poštvali proti Čejenům. A Hornby a generál Miles byli ochotni věřit, že to přepadení spáchali Čejeni.

Poručík Kelly nedopřál buckskinovi ani sobě ani minutu odpočinku a dorazil tak k Yellowstone za poloviční dobu, než k tomu potřeboval kmen Žlutého nosa.

Kelly věděl, že Whitehead se okamžitě vydá za ním, až si všimne, že z čejenského tábora odjel. Chvíli uvažoval nad tím, zda neudělal chybu, když Whiteheada nevzal s sebou, ale potom si řekl, že toho míšence nesmí zatahovat ještě do svého tažení proti Morrisonovi. Bylo jasné, že Whitehead bude mít už tak dost trablů kvůli tomu, že Kellymu umožnil útěk z domácího vězení.

Slunce se již vyhouplo nad východní obzor, když Kelly dorazil k Dead Horse Crossing a přebrodil Yellowstone. Odhadoval, že už následujícího rána bude na Otter Creeku. A pak se Harper Calverton měl na co těšit.

Od okamžiku, kdy se vrátili poražení kavaleristé majora Hornbyho a kapitána Morrisona, se pevnost Fort Keogh se podobala včelímu úlu. Z trestné výpravy se mnoho vojáků nevrátilo a také dělo bylo ztraceno.

Major Cyrus Hornby byl okamžitě předvolán ke generálovi, který po něm vyžadoval podrobnou zprávu o té pokořující porážce. O něco později byl předvolán i kapitán Vince Morrison a pouze skutečnost, že hlavní štáb generála Milese stál v nejvzdálenějším rohu nádvoří, zabránila tomu, aby mužstvo slyšelo slova, která generál řval na své důstojníky.

Major Hornby se pokusil část viny svést na kapitána Morrisona, ale velice dobře věděl, že odpovědnost nese sám. Koneckonců na Morrisonův návrh nemusel přistupovat.

O smrti dvanáctiletého syna poručíka Kellyho se nikdo z nich nezmínil. Morrison nepociťoval žádné výčitky svědomí. Tak jako tak byl přesvědčen, že nemohl jednat jinak. Podle jeho názoru bylo z vojenského hlediska nezbytné zabránit oběma chlapeům ve střelbě, protože by jinak mohli varovat blížící se Čejeny před léčkou.

V té samé době, kdy generál Miles svým důstojníkům vyčítal jejich neschopnost, obchodník Hawk Bonney a seržant Callaghan nevěřícně hleděli na poručíka Grimese.

„Ne!“ neustále opakoval Callaghan. „Ne, Kelly junior ne! Něco takové není možné! To by přece nikdo, kdo má srdce, nemohl udělat!“

„Kapitán Morrison ano,“ řekl Grimes. „Zabil ty dva chlapce šavlí. My všichni jsme viděli krev na její čepeli.“

Hawk Bonney zasténal.

„Co je s poručíkem Kellym a Whiteheadem?“ otázal se. „Museli vás přece dohnat!“

Grimes zavrtěl hlavou.

„Nikdo z nás je neviděl. Měli jsme co dělat, abychom se dostali do bezpečí před čejenskými střelci, kteří zabili Rockwella a muže u děla. Kdyby Hornby nezatroubil k ústupu, tak bychom teď asi všichni byli mrtví.“

Hawk Bonney přikývl. Před několika minutami byl u doktora McPhersona v ošetřovně. Lékař se staral o více než dva tucty většinou těžce raněných. Některé z nich již nedokázal zachránit.

„A Čejeni?“ otázal se Bonney.

Grimes pokrčil rameny.

„Když jsme přejeli ten kopec, tak jsme viděli hrozné věci,“ řekl tichým, avšak současně neklidným hlasem. „Jeden z granátů musel dopadnout přímo mezi ženy a děti. Bylo to hrozné. Chtěl jsem projet kolem nich, abych zaútočil na Žlutého nosa, který zrovna zatlačoval majora Hornbyho, ale Morrison přijel přímo doprostřed houfu těch žen a dětí a řval jako šílenec, že je všechny máme pobít.“

Hawk Bonney bouchl pěstí do pultu.

„Nejradši bych si teď vzal svůj revolver, šel s ním na velitelství a vpálil tomu vzteklému psovi kulku do hlavy!“

Grimes byl bledý jak stěna.

„Byla by tu jedna možnost, jak ho pohnat k zodpovědnosti,“ poznamenal tiše. „Ale asi to nebude nic platné. Může se odvolat na to, že major Hornby jeho postup schválil. Krom toho by takový soud pošpinil prestiž armády. Ne, Morrison za vraždu Kellyho juniora a čejenských žen nebude potrestán.“

Seržant Callaghan to už nevydržel. Nahlas zasténal a vyběhl z obchodu.

Hawk Bonney hleděl ža ním a hladil si své šedé vlasy.

„Ten kluk mu přirostl k srdci,“ zamumlal. „Doufám, že teď neprovede nějakou hloupost.“

Poručík Grimes na něj pohlédl a odtušil: „A proč ne, Hawku? Proč jednou všichni konečně nepraštíme pěstí do stolu a nepošleme zabijáky typu Morrisona k čertu?“

Hawk Bonney pokrčil rameny.

„Protože vím, že se tím nic nezlepší,“ řekl rezignovaně. „Takových Morrisonů je příliš mnoho. Kdybys je chtěl všechny oddělat, tak by ti náboje, které tu mám v regálech, nestačily.“

Grimes na něj kývl, načež se otočil a opustil obchod. Slyšel, jak Bonney přikázal svému pomocníkovi Pinkymu, aby se postaral o obchod, načež uviděl, jak obchodník vychází ven a se skloněnou hlavou kráčí přes nádvoří k ošetřovně, aby si tam vylil srdce u svého přítele doktora McPhersona.

Poručík Grimes potkával hloučky vojáků. Vždy, když je míjel, přestali mluvit, ale on i tak věděl, o čem se baví.

Grimes je ignoroval. Myšlenkami byl u svého přítele Howarda C. Kellyho. Bylo mu jasné, jak zoufalý teď Kelly musí být, a byl rád, že s ním podle Bonneyho a Callaghanových informací je Johnnie Whitehead.

Tu si všiml, že ze schodů verandy velitelství sešel kapitán Vince Morrison. Grimes stmul. Morrison šel energickými kroky kolem důstojnických ubikací.

V první chvíli si Grimes myslel, že Morrison s ním chce mluvit. Kapitán však jen prošel kolem něj. Zabijácký pohled chladných, hadích očí kapitána Morrisona Grimesem otřásl. Nebyl schopen se pohnout. Upřeně hleděl za ním, dokud nezmizel v jedné ze stájí, načež začal řvát, že potřebuje koně.

O něco později ho Grimes uviděl, jak cválá směrem k jihu, k Tongue River.

Váhal jenom krátký okamžik, pak se rozběhl ke stáji, vyvedl svého hnědáka z boxu a zavolal na jednoho z vojáků, ať mu přinese sedlo. O tři minuty později se vydal po stopách apitána Morrisona na jih. Přemýšlel, kam tak asi Vince Morrison jede.

Vince Morrison pocítil podivný neklid, když spatřil dva muže v malé zátočině Tongue River.

Podsaditý, obtloustlý muž byl Harper Calverton. Podle zrzavých vlasů poznal, že druhý člověk je pistolník Red Shelby. Právě tento Ir ho kdysi seznámil s Calvertonem.

Vince Morrison přijel k houští a zastavil koně. Stále váhal, zda má jet dolů k těm mužům, a to přesto, že věděl, že tam na něj už nějakou dobu čekají.

Morrison se kousl do spodního rtu.

Ano, měl stejný cíl jako Calverton!

I on chtěl vybít Čejeny i všechny ostatní rudokožce.

Přemýšlel však, zda je správné, aby se při tom spouštěl s někým takovým, jako byl Calverton.

Calverton mu slíbil bohatství, a jak to tak vypadalo, nelhal. Morrison již měl na svém bankovním kontě v Cheyenne velmi slušnou sumu. Zatím se Calvertonových dolarů ani nedotkl, ale věděl, že až do konce života nebude muset pracovat, a to ani kdyby ho hned zítra vyhodili z armády.

Jenže Vince Morrison armádu potřeboval. Věřil, že je vojákem tělem i duší. Sloužil už od svých šestnácti let. Armáda byla jeho domovem a on bez ní nechtěl žít. Patrně cítil, že ho jeho nadřízení, druhové ani podřízení nemají rádi, ale to ho nevzrušovalo.

Pomyslel na den, který změnil jeho život. Čejeni tu noc pronikli do pevnosti Fort Maginnis, v níž sloužil. Asi jenom chtěli něco ukrást, ale náhodou se jim při tom připletla do cesty mladá žena a pětiletý chlapec, a Čejeni je zabili.

Byla to Morrisonova žena a jeho syn.

Ten den si Vince Morrison přísahal, že oddělá každého rudokožce, který se mu dostane na mušku.

Když s ním Red Shelby ve Fort Keogh promluvil o plánech Harpera Calvertona, hned pochopil, jaká šance se mu nabízí.

Nemyslel na peníze, které mu Calverton chtěl dát – nebo na podílnictví na Calvertonově dobytkářské říši. Ne, Morrison před sebou viděl jenom jedno: boje se Siouxy a Čejeny, do kterých se Calvertonovi pistolníci a kovbojové zákonitě museli zaplést. Pak by armáda musela zasáhnout a vypukla by další válka s indiány.

Morrison sevřel rty. Měl zlost na majora Hornbyho. Proč vydal rozkaz k ústupu? Ano, určitě by ještě utrpěli nějaké ztráty, ale Morrison si byl jistý, že z kmene Žlutého nosa by to nikdo nepřežil.

Vyjel z křoví. Věděl, že už nemůže couvnout. Kdyby teď odmítl s Calvertonem dál spolupracovat, tak by se ten obchodník určitě postaral o to, aby ho s ostudou vyhodili z armády.

Ušklíbl se, když uviděl, jak Calverton a Shelby vytáhli revolvery. Teprve potom ho poznali.

Při pohledu na Calvertona Morrisonovi přeběhl mráz po zádech. Morrison se nikoho nebál – až na Calvertona. Připomínal mu číhajícího vlka, o kterém člověk nikdy neví, kdy zaútočí.

Několik yardů od nich sklouzl ze sedla a omotal uzdu okolo větve vzrostlého keře.

Poklepal si na okraj stetsonu a pozdravil: „Dobrý den, pane Calvertone, dobrý den, Shelby.“

„Gratuluju, Morrisone,“ řekl Harper Calverton.

Vince Morrison si olízl rty. Nevěděl, jestli to Calverton nemyslel ironicky.

Nedůvěřivě si podsaditého rančera změřil pohledem. Calverton byl zavalitý. Hlava mu seděla mezi rameny, jako by neměl krk. Vlasů už mu moc nezbývalo, jen pár v zátylku. O to hustší však měl obočí a knír.

Chvěly se mu líce, když se začal smát.

„Netvařte se tak kysele, kapitáne!“ zvolal Calverton. „S tou gratulací jsem to myslel upřímně. Podařilo se vám zahnat Žlutého nosa a ty jeho všivé rudokožce za Yellowstone. O to, aby se nevrátili, už se postarám já.“

Morrison mu neodpověděl. Co měl také říct? Vypadalo to, že Calverton ví všechno.

„Převedl jsem další velkou částku na vaše konto, kapitáne,“ dodal Harper Calverton. „Ovšem je tu jistý problém, který je potřeba vyřešit.“

„Ano?“ Morrison pozvedl obočí.

„Vysvětli mu to, Shelby.“

Pistolník přikývl.

„Jedná se o poručíka Howarda C. Kellyho,“ řekl Shelby. „Ten muž pro nás znamená velké nebezpečí. Jednak dělá rozruch kolem přepadení toho předsunutého tábora, když tvrdí, že jsme to byli my, kdo zabil seržanta a vojáky, a potom spolu s tím proklatým čejenským míšencem postřílel pět našich lidí, když jel za vámi a za majorem Hornbym.“

Vince Morrison na něj udiveně pohlédl. V pevnosti zaslechl, že poručík Kelly uprchl. Myslel si, že po jejich stopách pojede k táboru Žlutého nosa, ale nepotkal ani jej ani toho zvěda. Pomyslel na Kellyho dvanáctiletého syna, kterého zabil šavlí. Chtěl o tom mluvit, ale teď raději pomlčel.

„Co s tím chcete podniknout?“ otázal se.

„Dezertoval přece, ne?“ zeptal se Calverton.

Morrison přikývl.

„O.K.,“ odvětil Calverton, „pak se postarejte o to, aby na něj byl vydán zatykač. Velmi rád bych v takovém případě armádě pomohl toho dezertéra chytit. A když se náhodou nebude chtít vzdát a přijde přitom o život, jeho smůla.“

Morrison opět přikývl. Vzpomněl si na mladého Kellyho juniora a uvědomil si, že i pro něj by bylo lepší, kdyby poručík zemřel a nemohl se mstít za smrt svého syna.

„S tím zatykačem to zařídím,“ řekl.

Red Shelby mu položil ruku na rameno.

Vince Morrison se ušklíbl. Nenáviděl tyto Irovy důvěrnosti.

„Měl byste si rozmyslet, zda by nebylo lepší svléct uniformu, Morrisone,“ řekl s úsměvem. „Armáda přece snižuje stavy. U nás byste na tom byl mnohem lépe. Vsadím se, že to nebude trvat ani rok a v oblasti okolo Powder River nebude žít jediný rudoch.“

Morrison zavrtěl hlavou.

„V armádě vám můžu být víc platný, pane Calvertone,“ řekl k rančerovi. „Slyšel jsem, že ten míšenec, který pro nás pracuje jako zvěd, sejmul spoustu vašich lidí.“ Nedokázal si odpustit tuto štiplavou poznámku.

Calvertonův obličej se zkřivil do nenávistné grimasy. Nic však neřekl. Odpověděl za něj Shelby. „Najmeme nové lidi v Heleně a v Butte,“ řekl pistolník. „A o Whiteheada si nemusíte dělat starosti. Další setkání se mnou už nepřežije.“

Morrison pokrčil rameny a šel ke svému koni. Když se vyšvihl do sedla, Calverton poznamenal: „Nezapomeňte na ten zatykač na poručíka Kellyho. Ten muž musí zmizet. To je teď ze všeho nejdůležitější.“

Morrison přikývl, načež otočil koně a vyjel.

Když byl zhruba sto yardů daleko, poznamenal Red Shelby ke svému bossi: „Je nějaký divný, že? Na to, kolik mu dáváte peněz, se k vám nechová moc zdvořile, pane Calvertone. Nemůžu si pomoct, ale mám pocit, že v jeho hlasu pořád slyším pohrdání, když mluví s vámi nebo se mnou.“

Harper Calverton přikývl a kysele se usmál.

„Zatím ho potřebujeme, takže to s ním ještě nějakou dobu budeme muset vydržet,“ odvětil. „Jednoho dne se ale o něho postaráš, Shelby.“

Irčan přikývl.

„Ale co ty peníze na jeho kontě v Cheyenne?“

„Ředitel banky je můj starý přítel,“ tiše podotkl Calverton. „Vím od něho, že Calverton z toho konta nevybral ještě ani cent. Až bude po něm, tak ty prachy budou zase patřit mně. To už je zařízené.“

Shelby se zazubil. Jeho boss byl rafinovaný.

Vince Morrison o tomto rozhovoru nic netušil. Byl zahloubán do nepříliš povzbudivých myšlenek. Neustále se mu před očima vybavovaly světlé vlasy a pak krev Kellyho juniora na jeho šavli.

Nevěděl, jestli se s tou vzpomínkou dokáže vyrovnat. Mohl jen doufat, že mu čas pomůže zapomenout.

Morrison si nevšiml jezdce skrytého v houští, jehož při zpáteční cestě do pevnosti jenom těsně minul.

Poručík Grimes poznal Harpera Calvertona i Red Shelbyho. Přemýšlel, co s těmito lidmi může mít Vince Morrison společného.

Nevěděl, zda o tom má říct majoru Hornbymu či generálovi.

Zavrtěl hlavou. Morrison by si jistě našel nějakou výmluvu a co by potom bylo s ním, s Grimesem? Vždyť by vlastně udal svého nadřízeného! Ne, raději o tomto tajemném setkání budu mlčet, pomyslel si Grimes.

Whitehead poručíku Howardu C. Kellymu přesně popsal, kde leží Calvertonův tábor, ale Kelly ho nenašel. V šeru sice poznal, že tam kdysi stály stany, ale teď tam nebylo nic. Calverton svůj tábor přesunul.

Vydal se po stopách povozů, jež vedly proti proudu Otter Creeku. Skutečnost, že Calverton odtáhl, ho nezneklidňovala. Měl dost času, protože ho nezajímalo nic jiného než pomsta. A za hlavního viníka smrti svého syna považoval Harpera Calvertona.

Od Otter Creeku se vydal ke kopcům na východě. Odtud měl lepší přehled. Sám byl v bezpečí, protože jel v hustém borovém lese. Potom ucítil kouř a o chvíli později Calvertonův tábor i spatřil.

Viděl, že Calverton jej přesunul jen o tři míle dál.

Stany byly postavené uprostřed javorového lesíka, který nebyl příliš hustý, takže tam bylo dost místa. Kelly viděl i povozy. Zdálo se, že tam byl vzhůru jenom jediný člověk. Rozdělal oheň a na trojnožku pověsil velký kotel. Pravděpodobně to byl táborový kuchař, který ostatním připravoval snídani.

Kelly musel uznat, že Calverton si pro svůj tábor našel místo, které bylo naprosto ideální pro obranu před indiány.

Mezi borovým lesem a javory se rozprostírala skoro tři sta yardů široká louka, na které se nebylo možné skrýt. Každého, kdo by se tudy pokusil připlížit k povozům, by včas spatřily Calvertonovy hlídky.

Kelly pohlédl dolů k potoku. Houštiny na jeho břehu skýtaly mnohem lepší možnosti úkrytu než ta louka. Odtud by se snad mohl k těm povozům nepozorovaně dostat.

Vjel do hloubi lesa a objel tábor obloukem. Po dvou mílích přebrodil Otter Creek a po jeho druhém břehu se, kryt pobřežním houštím, vydal zpět.

Po jedné míli seskočil z koně, ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a dál šel pěšky. Svítalo. Blížil se rozbřesk.

Kelly doufal, že Harper Calverton je v táboře. Věděl, že v takovém případě by tam byla též jeho pistolnická garda, ale to mu nevadilo. Pokud by Calvertona zabil, pak by mu už všechno ostatní bylo jedno. Jeho vlastní osud mu byl lhostejný. Důležitá pro něj byla jen pomsta.

Potom nějakou dobu ležel v houští na břehu Otter Creeku přímo naproti Calvertonovu táboru. Slyšel tiché hlasy. Odhodlal se, pomalu vlezl do vody a opatrně přebrodil potok. Voda mu sahala až po pás. Naštěstí byly keře na druhem břehu dost husté na to, aby jej skryly před zraky mužů v táboře.

Kelly sevřel rty, když přes hlaveň své winchestrovky hleděl na povozy a stany.

Viděl několik mužů a mezi nimi i jednoho zrzavého pistolníka, kterého už několikrát zahlédl ve Fort Keogh. Jmenoval se Red Shelby a jednou popíjel whisky s kapitánem Morrisonem v Bonneyho obchodě.

Howard C. Kelly věděl, že to ještě nemusí nic znamenat, ale přesto mu začaly docházet souvislosti.

Morrison!

Ano, kapitán musel spolupracovat s Harperem Calvertonem.

Kolikrát už se pokusili toho texaského rančera, jenž se svými muži a dobytkem protiprávně pobýval v kraji u Powder River, vystopovat a vyhnat.

A Calverton jim pokaždé unikl. Vždycky stačil přesunout svůj tábor jen těsně předtím, než na to místo přijela kavalerie.

Howard C. Kelly si vzpomněl, s jakou nechutí vedli důstojníci z Fort Keogh pátrání po Calvertonovi. Věděl, že většina z nich proti Calvertonovi nic neměla. Zřejmě si mysleli, že je načase, aby se objevil běloch, který by indiánům ukázal, že tato země se dá využít i k něčemu jinému než jen k lenošení a čekání na to, až se objeví bizoni.

To, že toto území bylo Siouxům a Čejenům smluvně garantováno, nikoho nezajímalo. Na Divokém západě byl majitelem půdy ten, kdo si ji vzal a kdo byl dost silný na to, aby se dokázal ubránit nepřátelům.

Kelly mohl Calvertonovi udělat škrt přes rozpočet jednou jedinou kulkou. Kdyby Calverton zemřel, jeho pistolníci a kovbojové by zmizeli a Čejeni by znovu mohli žít v klidu.

Kellymu se zatajil dech, když uviděl, že jeden z mužů si vzal vědro a namířil si to k potoku, lépe řečeno přímo k němu!

V první chvíli chtěl vyskočit a přebrodit se na druhou stranu, ale potom zůstal klidně ležet. Ten muž pro něj možná znamenal šanci, jak se nepozorovaně dostat do tábora.

Zatím Calvertona nespatřil, ale byl přesvědčen, že rančer v táboře je. Pokud ne, pak by tam nebyl ani Shelby. Kelly slyšel, že rančer nikdy neopouští tábor bez svého nejlepšího pistolníka.

Jen pět yardů od něj ten muž rozhrnul křoví.

Kelly ho slyšel, jak si píská, načež bylo slyšet, že do vody ponořil vědro.

Kelly se rychle plazil směrem k němu. Když potom uviděl jeho široká záda, vyskočil a vyrazil k němu. Z tábora jej nemohli vidět, protože ho krylo houští.

Muž něco uslyšel a otočil se. Spatřil Kellyho roztrhanou, špinavou, uniformu a vytřeštil oči. Na tváři se mu objevil úsměv. Viditelně se mu ulevilo, když viděl, že ten neznámý za ním není indián.

S tímto úsměvem se potom omráčen skácel na zem.

Kelly ho udeřil pažbou winchestrovky do levého spánku. Vědro spadlo do vody a Kelly ho chytil jen těsně předtím, než ho odnesl proud.

Pak muže odtáhl dál do křoví, strhl z něj kabát a stáhl mu kalhoty. Nesvázal ho. Byl si jist, že ten muž bude delší dobu v bezvědomí, a jemu stačila čtvrthodina.

Svlékl si své mokré kalhoty a kabát a převlékl se do šatů omráčeného muže. Nakonec si na hlavu nasadil klobouk.

Winchestrovku nechal v křoví.

Vytáhl vědro z potoka, posunul si klobouk do čela a šouravým krokem se vydal zpátky do tábora. Cítil přitom revolver, který měl pod kabátem za opaskem kalhot. Musel se dostat co nejblíže ke Calvertonovi a musel ho zabít hned první ranou. Druhou šanci už by mu jeho pistolníci nedali.

Zpod klobouku se rozhlížel kolem sebe. Vedle jednoho z povozů stál zrzavý pistolník a bavil se se starším, šedivým mužem. To musel být Kimball. Znal ho z z Whiteheadova vyprávění.

Kde ale mohl být Calverton?

Z jeho myšlenek ho vytrhlo čísi zvolám: „Hej, Hanku! Hrome, kde jsi s tou vodou? Pospěš si!“

Kelly se otočil.

Volal na něj nevysoký muž, který stál u ohně.

Už se chtěl vydat k ohni, když tu uviděl, jak se otevřel vchod jednoho stanu. Objevila se plešatá hlava, načež Kelly spatřil široký obličej s hustým obočím a knírem. Okamžitě věděl, že má před sebou Harpera Calvertona.

Postavil vědro na zem. Slyšel, jak ten muž u ohně láteří, ale to ho teď nezajímalo.

Calverton kývl na zrzavého pistolníka a Shelby se vydal k němu.

Kelly byl zhruba třicet yardů od Calvertona. To však bylo příliš daleko.

Musel blíž!

Pravou ruku si strčil pod kabát a položil ji na pažbu revolveru.

Zvuky okolí vnímal tlumeně, jako by skrze nějakou tlustou stěnu. Někdo na něj křičel. Pravděpodobně ten malý muž u ohně, který chtěl, aby mu přinesl vodu.

Kelly se o něj nestaral.

Jeho světle modré oči upřeně hleděly na podsaditého Calvertona, který náhle otočil hlavu.

Ještě dvacet yardů.

Howard C. Kelly náhle vytušil, že je v pasti. Poznal, že Calverton už o něm ví, a všiml si také pohybu zrzavého pistolníka.

Kelly vytáhl revolver.

Calverton vykřikl a vrhl se zpátky do stanu.

Kelly vypálil, ale hned vzápětí vykřikl zklamáním. Viděl, že minul a že jeho kulka jenom provrtala stan.

Vyrazil směrem ke stanu.

Kdosi k němu běžel ze strany.

Tu ucítil prudký náraz. Instinktivně tím směrem obrátil revolver a vypálil.

Kulka zasáhla muže, který na něj skočil, a srazila ho k zemi.

Cosi žhavého Kellymu přeletělo kolem hlavy.

Vrhl se k zemi a několikrát se převalil. Vchodové chlopně stanu se opět pohnuly. Kelly vypálil.

Ven vyvrávoral jakýsi muž a Kelly si uvědomil, že to není Calverton.

Vykřikl zlostí. Ten parchant poslal ven někoho jiného!

Kelly vyskočil a přikrčen se rozběhl ke stanu.

V tom uviděl velkého Ira, jenž v ruce držel kolt a pálil na něj. Kelly klopýtl. Těsně nad ním hvízdla Shelbyho kulka, zatímco ze stanu se ozval Calvertonův jekot.

„Nestřílet!“ křičel Harper Calverton. „Chci toho ksindla živého!“

Red Shelby, který měl Kellyho na mušce, proto na poslední chvíli zvedl hlaveň a kulka trefila jednoho z jeho vlastních lidí do prsou. Muž rozhodil rukama a skácel se na zem.

Kelly chtěl vstát a vypálit své poslední kulky do stanu, ale nedokázal už zvednout revolver. Někdo mu šlápl na zápěstí a přitiskl mu tak ruku i se zbraní k zemi.

Nato Red Shelby Kellymu vykopl revolver z dlaně.

Poručíkovi vhrkly do očí slzy, když ten muž zvedl nohu a on pohlédl do chladných očí Eda Kimballa.

Pistolník se usmíval.

„A máme tě, dezertére!“ řekl spokojeným hlasem.

Red Shelby přišel ke Calvertonovu stanu a odtáhl vchodovou chlopeň.

„Máme ho, šéfe,“ řekl.

Harper Calverton zrudl hněvem a zařval: „Vy osli! Jak se to mohlo stát? Jestli je tak snadné proniknout do našeho tábora, tak to můžeme rovnou zabalit! Dělejte, pár chlapů musí prohledat okolí! Možná tu bude i ten míšenec!“

Red Shelby tím hned pověřil několik mužů, kteří okamžitě zmizeli. O něco později u řeky nalezli omráčeného muže a Kellyho uniformu a winchestrovku.

Calverton zuřil. Kvůli poručíkovi ztratil již tři lidi. Pomalu mu začínali docházet. Bylo načase, aby dorazily posily z Butte a Heleny.

„Máme ho odvézt do Fort Keogh?“ zeptal se Red Shelby.

Harper Calverton, který se pohyboval jen velmi pomalu, zavrtěl hlavou. Věděl již sice, že Morrisonovi se podařilo vydat zatykač na Kellyho, ale nebyl si jist, zda by Kelly přece jen nevyvolal u generála pochybnosti.

„Pověsíme ho,“ řekl ocelovým hlasem. „Koneckonců oddělal tři naše muže. Není to jenom dezertér, ale navíc i vrah. Na co soud?“

Nikdo nic nenamítal.

Red Shelby chvíli hleděl na svého bosse, načež pokrčil rameny. Je to jeho věc, pomyslel si, ale i tak. Nejdřív křičí, že chce poručíka živého, a teď ho přikázal pověsit. Sakra, kdyby mu dovolil ho zastřelit, tak by jeden z těch tří mrtvých teď byl naživu.

Přesto nic neřekl.

Calverton si však zřejmě všiml, že Shelby s jeho rozhodnutím nesouhlasí. Proto nesvěřil popravu Kellyho jemu, ale Kimballovi. Šedovlasý pistolník měl poručíka odvést k javoru stojícímu za táborem a měl také sehnat provaz.

Kimball proti tomu příkazu nevznesl žádnou námitku.

Red Shelby se postaral o to, aby muži odnesli své tři mrtvé kumpány na jedno místo.

Tiše klel. Kromě něj, Kimballa a Crooka už v táboře byli jen čtyři další muži. A jejich revolvery by nebyly příliš platné, kdyby šlo do tuhého.

A on věděl, že půjde do tuhého, až se Whitehead dozví, co Calverton provedl s Kellym.

Shelby si vzpomněl na starého Powdera Jonese, který vzal do zaječích. Možná udělal dobře, pomyslel si.

Rozladěně zavrtěl hlavou.

Z jihu se vracel muž, který předtím prohledával okolí. Za uzdu vedl buckskina.

„Přivázal ho ke keři!“ zvolal na Shelbyho.

Pistolník přikývl. Bylo mu jasné, že Calverton přikáže toho koně odvést do pevnosti jako důkaz, že dostali Kellyho.

Znechuceně pohlédl k javoru. Kelly byl omráčen a navlečen do uniformy. Vypadalo to, že Kimball si Kellyho popravu vychutnává.

Shelby si odplivl a otočil se, když Kellyho vytáhli na jednu z větví javoru. Schválně počkali, až se probere z bezvědomí, ale poručík jim nedopřál, aby se kochali z jeho utrpení. Po celou dobu statečně mlčel, nekřičel, nesténal, neprosil o slitování. Zemřel jako muž.

Red Shelby věděl, že ten mladý důstojník měl v sobě víc cti než všichni ti, kteří ho popravovali, dohromady.

A než kapitán Vince Morrison, pomyslel si.

„Shelby!“

Red Shelby se otočil ke svému bossi, který k němu kráčel. „Ano, šéfe?“

„Až se Crook vrátí od stáda, tak vyrazíme do Fort Keogh,“ řekl Calverton. „Teď, když je Kelly mrtvý, nás už nikdo nebude podezřívat z toho, že jsme přepadení toho předsunutého tábora zinscenovali. Morrison se musí postarat o to, aby generál Miles pomstil porážku majora Hornbyho. Nesmí přece jen tak přejít, že pár prašivých Čejenů porazilo několik oddílů jeho kavalerie.“

„A že jim ukradli dělo,“ dodal Shelby s úsměvem.

Také Calverton se usmál. Dařilo se mu. Věděl, že za rok už na Powder River žádní indiáni nebudou a on zde bude konečně moci vybudovat dobytkářskou říši, jakou svět nepoznal. Tady a ne dole v Texasu, odkud odjel, tady byla jeho budoucnost.

„Vezmeme toho buckskina s sebou?“ zeptal se Shelby.

Calverton na něj užasle pohlédl.

„Proč?“

„No, aby viděli, že jsme dostali toho dezertéra,“ odvětil Shelby.

Calverton zavrtěl hlavou.

„Nikomu o něm neřekneme,“ zamumlal. „Kelly měl spoustu přátel. Poručík prostě a jednoduše zmizí. Jenom ať si všichni myslí, že se uchýlil k rudokožcům. A zařiď, ať zmizí i ten buckskin, Shelby.“

Ir přikývl a pohlédl na svého bosse, jenž zmizel ve svém stanu. Calverton byl podšívka. Instinktivně cítil, co je pro něj dobré a co ne.

Shelby ještě jednou pohlédl na bezvládné tělo houpající se ve větru.

Byl rád, že s tím neměl nic společného. V té chvíli si vzpomněl na Whiteheada. Zavrtěl hlavou. Toho míšence si ještě podám, pomyslel si. Ten se má na co těšit.

Dvě míle za brodem znovu nalezli stopy Howarda C. Kellyho. Whitehead kývl na Malého býka, který vedle něj zastavil svého světlého pinta.

„Hledal Calvertonův tábor,“ řekl. „Jsem si jistý, že by nejel do Fort Keogh. Morrisona si asi chce nechat až na konec.“

Malý býk přikývl. Podsaditý Čejen si smazal své válečné pruhy, které mu zdobily obličej a které byly znamením Psích vojáků a odložil rovněž jejich oděv a zbraně. Neměl na sobě ani bizoní čepici s rohy, byl prostovlasý. Své černé, lesklé vlasy měl spletené do copu, který mu visel přes levé rameno. Houpalo se v něm havraní péro. Oděn byl do vyšívané kožené košile a kamaší, na nohou měl mokasíny.

Svůj oštěp a štít zanechal ve své tee-pee. Byl nyní ozbrojen winchestrovkou a brokovnicí s uřezanými hlavněmi. Chyběly mu ovšem náboje do brokovnice. Pravděpodobně ji měl s sebou spíš jako talisman než jako zbraň.

Vedle sebe jeli přes kopce, mezi nimiž se před třemi dny odehrál masakr kmene Žlutého nosa. Vypadalo to, že vojáci se ještě jednou vrátili, když Čejeni u Dead Horse Crossing přebrodili Yellowstone. Mrtví vojáci totiž zmizeli. Kromě mršin koní, na nichž hodovali supi a jiní draví ptáci, tam z drama, které se tam odehrálo, nezůstalo nic.

Projížděli kolem kráterů po dělostřeleckých granátech. Malý býk byl bledý jak stěna a upřeně hleděl před sebe.

Whitehead věděl, co cítí. Jistě se mu teď vybavovaly obrázky žen a dětí zasažených střepinami vybuchujících granátů.

Malý býk pobídl svého pinta, jako by chtěl být co nejdřív pryč.

Whitehead byl jen rád. Soudil, že poručík Kelly má náskok minimálně šesti hodin, a vzhledem k tomu, že jeho buckskin byl v plné síle, byla šance, že ho dostihnou velmi malá. Whiteheadovou jedinou nadějí bylo to, že Kelly nevěděl, kde Calvertonův tábor je. A to, že Calverton svůj tábor přesunul, bylo nepravděpodobné. Armáda měla plné ruce práce se Žlutým nosem a neměla čas se starat o Calvertona.

Howard C. Kelly se musel nacházet v zoufalém psychickém rozpoložení. Věděl, že ve Fort Keogh ho čeká válečný soud. Nejenže utekl z domácího vězení, navíc byl už čtyři dny mimo pevnost, což se rovnalo dezerci.

Na to však teď poručík určitě nemyslel. Věděl, kdo je zodpovědný za masakr na Yellowstone a tím i za smrt jeho syna.

Whitehead bezděky kopl morgana patami do slabin, aby ho pobídl k rychlejšímu tempu. Poznal zabijáky Harpera Calvertona. Ani on sám je nedokázal zvládnout, koneckonců byl jeden proti dvanácti, a Howard C. Kelly už proti nim teprve neměl šanci. Jeho nevýhodou bylo to, že počítal s tím, že jeho protivníci budou féroví.

Navečer přebrodili Rosebud a Whitehead s těžkým srdcem rozhodl, že si odpočinou. Doufal, že také poručík je dost rozumný na to, aby nejel potmě a neriskoval zdraví svého zvířete. Domluvil se s Malým býkem, že za ranních červánků pojedou dál. Tu noc spal špatně. Pronásledovaly ho noční můry. Viděl v nich zakrvácenou šavli a slyšel smích Kellyho juniora.

Když se ráno probudil, vypadal jak zpráskaný pes.

Překonali hřeben, jenž odděloval údolí Rosebud od Tongue River, a Whitehead se rozhodl, že dál pojedou oklikou a Tongue přebrodí o něco dál na jihu, aby se tak k táboru Harpera Calvertona mohli přiblížit z jihu.

Malý býk stále mlčel. Whitehead viděl, že se vnitřně připravuje na boj. Pravděpodobně počítal s tím, že zemře. Pohyboval rty a hovořil ke svému bohu.

Whitehead se nemínil nechat odkrouhnout. Věděl, že zabijáci jako Red Shelby, Ed Kimball a Sidney Crook nejsou féroví protivníci. A podle toho s nimi mínil jednat.

Když na jednom úzkém – ovšem o to zrádnějším – místě přebrodili Tongue, Whitehead zpomalil. Doufal, že Calverton svůj tábor ponechal na tom samém místě na Otter Creeku, ale jistý si tím nebyl.

Spatřili první stáda dobytka, vychrtlé longhorny, na nichž bylo vidět, že za sebou mají dlouhou, předlouhou cestu. Bylo mezi nimi i několik herefordů, ale dalo se předpokládat, že ti nepřežijí první montanskou zimu. Calverton očividně doufal, že na jaře se narodí několik telat, která zdědí přednosti obou plemen.

Stádům i kovbojům, kteří je hlídali, se vyhýbali. Whitehead nevěděl, zda mezi nimi nejsou i muži z Calvertonovy pistolnické gardy. Každopádně chtěl zabránit tomu, aby Calvertona někdo varoval dřív, než by s Malým býkem dorazili k jeho táboru.

Tábor byl přesunut, i když ne daleko. Calverton se svými stany a povozy vytáhl proti toku Otter Creeku a utábořil se o tři míle dál, uprostřed javorového lesíka. To místo bylo ideální k obraně, ale stejně tak bylo ideální i pro toho, kdo by se do toho tábora chtěl nenápadně vplížit.

Whitehead a Malý býk potok přebrodili dvě míle nad táborem a nyní leželi za křovinami lemujícími břeh.

V táboře panoval klid. Whitehead marně čekal na to, až někdo vyjde z velkého stanu Harpera Calvertona. Náhle znervózněl. Něco tady nehrálo. Že by tam už poručík Kelly byl?

Whitehead se stáhl zpět a položil Malému býkovi ruku na rameno.

„Musíme blíž k táboru,“ tiše řekl a pravou rukou ukázal na javor, který stál kousek od tábora. „Dostaneš se tam? Odtud bys měl dobrý přehled o táboře. Musel bys mi winchestrovkou krýt záda.“

„Ty chceš sám zaútočit na ty bělobřicháče?“ zeptal se ho Malý býk hrdelním hlasem.

Whitehead se usmál. Malý býk očividně předpokládal, že chce tábor ztéct útokem. „Pojedu do tábora a promluvím si s nimi. Jestli tam poručík Kelly nebyl, tak se vrátím k tobě.“

„A když tě nepustí?“

„Máš mi přece krýt záda.“

Čejen přikývl.

„Dojde k boji,“ řekl se strnulým výrazem tváře. „Dnes v noci jsem měl sen. Já zemřu, bratře, ale ty budeš žít a pomstíš Medvědího drápa a Velké srdce.“

Malý býk byl přesvědčen, že jeho sen se skutečně naplní. Whitehead věděl, jak indiáni berou sny vážně.

„Střílej teprve tehdy, když mě napadnou a já se začnu bránit,“ řekl naléhavým hlasem. „Zbytečně neriskuj. Kdybych to koupil, tak jeď pryč, ať můžeš potrestat vrahy obou chlapců.“

Malý býk přikývl, ale Whitehead tušil, že jeho slova nezabrání tomu, aby Malý býk vrhl do bezvýchodného boje.

Ještě jednou na sebe pohlédli, načež Whitehead houštinami vyrazil ke svému morganovi. Nasedl, poplácal neklidně tančícího pinta Malého býka po krku a vydal se na sever. Chtěl k táboru jet tak, aby ho všichni viděli, aby na sebe nalákal pozornost pistolníků a Malý býk se tak mohl připlížit k javoru, který mu vyhlédl.

Už byl téměř u tábora, když tu náhle prudce trhl uzdou a zastavil morgana. V táboře se ještě stále nic nehýbalo – až na tělo visící na větvi velkého javoru a pohupující se ve větru.

Whitehead měl pocit, že mu ledová ruka sevřela srdce. Málem vykřikl děsem a zlostí. Spatřil modrou uniformu muže, jenž bezvládně visel na provaze, a pochopil, že Harper Calverton Howarda C. Kellyho přelstil.

V první chvíli chtěl pobídnout svého morgana ostruhami, vytáhnout winchestrovku ze sedlového pouzdra, přijet do tábora a rozstřílet je všechny do jednoho. Potom se však ovládl.

Harper Calverton touto vraždou překročil Rubikon. Sám se odsoudil. Když Whitehead pobídl morgana, byl odhodlán dostat Calvertona na šibenici. Ten chlap musí viset tak jako poručík Whitehead, pomyslel si.

Vedle Kellyho zastavil, vytáhl z pochvy nůž bowie, postavil se na sedlo a přeřízl provaz. Tělo spadlo na zem a Whiteheadovi se udělalo špatně, když spatřil vyděšený a strhaný výraz ve tváři svého přítele.

„Měli bychom tě pověsit hned vedle něho,“ ozval čísi hluboký hlas za ním. „Bastardům prý oprátka moc sluší.“

Whitehead pomalu otočil morgana.

Deset yardů od něj stáli před vchodem do stanu tři muži. V rukou drželi revolvery, ale na pokyn prostředního z nich je zase strčili do pouzder.

Ed Kimball se na Whiteheada usmál a řekl: „Red Shelby bude naštvaný, že ses chytil do mé pasti a ne do jeho. Celou dobu se těšil na to, až ti ukáže, že je s koltem rychlejší než ty.“

„A teď mi to chceš ukázat ty, Kimballe?“ zeptal se Whitehead.

Šedovlasý muž s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Já nemám takové ambice, bastarde,“ řekl. „Už jsem příliš starý na to, abych riskoval. Vezmu ti tvé zbraně a pověsím tě na tu větev, z které jsi právě odřezal toho dezertéra.“

„Dezertéra?“ otázal se Whitehead.

„Dezertéra,“ přisvědčil Kimball s poťouchlým úsměvem. „Dva dny po jeho útěku z pevnosti byl na Kellyho vydán zatykač kvůli dezerci. Když se tu objevil, chtěli jsme ho zajmout a vydat armádě, ale ten pes sejmul tři naše chlapy. Chtěl jsem ostatní zastavit, ale nešlo to. Ze vzteku dezertéra pověsili na tuto větev.“

Whitehead by mu nejraději ten úsměv spravil pěstí, ale viděl, že ti zabijáci jenom čekají na to, až položí dlaň na pažbu svého koltu.

„Kde je Calverton?“ zeptal se.

„Ty jsi teda zvědavý, bastarde,“ prohodil Kimball a tiše se zasmál.

Whitehead přemýšlel o slovech tohoto starého pistolníka. Řekl, že nemíní riskovat. Přesto on i oba další pistolníci strčili své revolvery zpátky do pouzder. Patami se dotkl slabin svého morgana a zatímco hřebec začal neklidně tančit, Whitehead se nenápadně rozhlédl po táboře.

Po chvíli spatřil hlaveň pušky, která trčela ze vchodu jednoho stanu. Díval se dál, ale žádného dalšího zákeřného střelce už nespatřil.

Skutečnost, že ani Harper Calverton ani Red Shelby nebyli v táboře, jej zneklidnila. Olízl si rty a potlačil nervozitu, která se jej zmocňovala.

Starému pistolníkovi to neuniklo.

„Máš strach, bastarde, co?“ řekl. „Chápu tě. Kdybych věděl, že už za několik minut budu muset zemřít, také by mi také nebylo do zpěvu.“

„Kde jsou Calverton a Shelby?“ znovu se otázal Whitehead, načež otočil morgana, aby onen skrytý střelec s puškou neviděl jeho pravou ruku.

„Klidně mu to řekni, Kimballe,“ poznamenal jeden z pistolníků. „Možná pak odejde do pekla s klidnějším svědomím.“

„Proč ne?“ prohodil Kimball. „Boss chtěl se svým partnerem prodebatovat další kroky. Proto jel s Shelbym do Fort Keogh.“

„S partnerem?“

„To se divíš, co? Kapitán Vince Morrison je prozíravý člověk. Zdá se, že chápe, jak těžké je u armády budovat kariéru a dosáhnout bohatství. Jako společník Harpera Calvertona má mnohem větší šanci zbohatnout.“

„Jenže Morrison selhal,“ namítl Whitehead. „Pobil jenom několik žen a starých mužů z kmene Žlutého nosa. Pokud jde o bojeschopné muže, tak armáda utrpěla větší ztráty než Žlutý nos.“

„To je vedlejší,“ opáčil Kimball. „Nejdůležitější je, že došlo k boji mezi Čejeny a armádou. Miles se s tou porážkou nesmíří. Můžeš mi věřit, bastarde, že po této bitvě to s Čejeny půjde od deseti k pěti.“ Ukázal na tělo poručíka Kellyho, jež leželo na zemi vedle Whiteheadova morgana, a dodal: „To, že jsme dostali poručíka, bossovi udělalo radost. Ten chlápek ho v poslední době pěkně štval.“

Tichý smích, který se po těchto slovech Kimballovi vydral z úst, měl Whiteheada vyprovokovat. Zvěd to pochopil. Ještě jednou odhadl vzdálenost k tomu skrytému střelci. Se svým koltem mohl jistě trefit na nějakých pětadvacet yardů. A protože bylo nepravděpodobné, že by Malý býk ze svého místa poznal, co se tam děje, musel Whitehead nejprve vyřadit toho střelce s puškou.

„Jsi spokojený, bastarde?“ otázal se Kimball.

„Kdyby u tebe nestáli ti dva,“ chladně odtušil Whitehead, „tak bych ti toho bastarda nacpal pěstí do krku.“

„Jen to zkus, bastarde,“ zazubil se Kimball.

„Jenom si nebuď tak jistý, že ti ten chlápek tam vzadu pomůže!“ vyhrkl Whitehead. Reagoval okamžitě, když Kimballovi strnul úsměv na rtech. Věděl, že zmínkou o zákeřném střelci Kimballa zaskočil, a nemínil si tu výhodu nechat ujít.

Vrhl se ze sedla, vytáhl z pouzdra svůj armádní kolt a soustředil se na to aby, dostal střelce s puškou hned první kulkou. Myslel při tom na Malého býka. Doufal, že některého z pistolníků má na mušce.

Whitehead ucítil, jak nad ním proletělo cosi horkého, načež zmáčkl spoušť. Současně s jeho výstřelem zazněla i rána z jiné zbraně.

Viděl, jak se hlaveň pušky čouhající z vchodu do stanu sklonila, načež se vyboulila plachta a ven vyvrávoral muž, který se zoufale snažil udržet na nohou.

Whitehead si ho dál nevšímal. Otočil kolt a namířil na pistolníky, kteří tam stáli s vědomím jistého vítězství a mířili na něj. Nevysoký chlapík napravo od Kimballa se zhroutil na zem.

Whitehead vypálil. Viděl, že jeho kulka trhla cípem Kimballova kabátu, načež ucítil tvrdý náraz do boku. Zatnul zuby a vystřelil potřetí. Opět však minul.

Přesto se pistolník v tom okamžiku zapotácel a jeho tvář se zkřivila bolestí. Ze všech sil se snažil ještě jednou zvednout kolt, ale už se mu to nepodařilo.

A pak to vzdal. Zasténal, klesl na kolena a revolver mu vyklouzl z ruky. Krví podlitýma očima hleděl na Whiteheada.

„Ty jsi ďábel, bastarde,“ vyhrkl, „přelstils mě!“

„Jo, vytřel jsem ti zrak, starouši,“ řekl Whitehead, zatímco vstal a namířil na pistolníka ležícího vedle Kimballa. Muž se držel za krvácející ruku. „A ani to nebylo moc těžké, Kimballe!“

Šedovlasý pistolník se rozkašlal. Mluvení mu dělalo problémy.

„To ti nepomůže, bastarde,“ zašeptal. „Už teď jsi mrtvý, jenom o tom ještě nevíš.“

„Ty jsi rozhodně víc mrtvý než já, Kimballe,“ odsekl Whitehead. „Až budeš v pekle, tak tam drž místo Calvertonovi, Shelbymu a Crookovi.“ Whitehead nevěděl, zda Kimball jeho slovům rozuměl. Pistolník se náhle svalil na zem a zůstal bezvládně ležet. Jeho oči, které byly upřeny k nebi, vyhasly.

Whitehead se levou rukou chytil za bok a oddechl si, když uviděl, že Kimballova kulka zůstala vězet v jeho revolverovém opasku.

Pohlédl na oba raněné pistolníky, kteří leželi vedle mrtvého Kimballa. Jeden byl zasažen do pravé ruky, druhý krvácel z rány pod pravou klíční kostí.

Mávnutím armádním koltem Whitehead oběma pokynul, aby vstali. Tiše kleli, ale jejich zranění nebyla ani zdaleka tak zlá, jak předstírali. Přivedl je ke stanu, před nímž ležel zákeřný střelec. Byl mrtvý. Whiteheadova kulka ho zasáhla do levé poloviny hrudi.

„Kde máte koně?“ obořil se Whitehead na oba raněné.

Muž s krvácející rukou kývl k lasové ohradě, jež byla napůl skryta za stany.

„Vylezte do sedel a zmizte odtud,“ procedil Whitehead mezi zuby. „Jestli tu budete ještě za deset minut, tak vás pošlu do pekla za Kimballem. A pojedete na jih, rozumíte? Až dorazíte do Laramie, tak té sebrance, co se tam stáhla, můžete říct, že tady jim pšenka nepokvete.“

Pokynul znovu revolverem a oba okamžitě poslechli. Whitehead na nich viděl, že jsou rádi, že z toho vyvázli takto lacino. Sledoval je, jak si sedlají koně, a dával pozor, aby se při tom ani nepodívali na své zbraně. Vzájemně si pomohli, protože ani jeden nemohl použít pravou ruku. Jeden z nich pohlédl na svůj revolver, který ještě stále ležel vedle mrtvého Kimballa, ale neodvážil se Whiteheada zeptat, zda by si ho mohl vzít.

Po deseti minutách vyjeli z tábora. Přebrodili Otter Creek a o pět minut později zmizeli za kopci.

K Whiteheadovi přijel Malý býk. Jeho tvář byla vážná. Whitehead na něho čekal vedle mrtvého poručíka Howarda C. Kellyho.

„Odvezu ho do Fort Keogh,“ řekl. „Jeho vrazi budou viset, to přisahám.“

Poprosil Malého býka, aby mrtvého zabalil do deky a naložil na buckskina, kterého zahlédl v lasové ohradě. Sám z jednoho povozu vytáhl několik kanystrů z kerosinem a začal jím polévat vozy a stany…

Na kopci severně od tábora ještě jednou zastavili své koně a ohlédli se. Stany již shořely a jejich popel už jen doutnal. Povozy ještě byly v plamenech. Nad táborem se vznášel sloupec černého dýmu. Bylo jisté, že ho musí být vidět na míle daleko a že přiláká všechny Vrány z okolí.

Whitehead krátce pomyslel na oba raněné pistolníky a pokrčil rameny. To, jestli vjedou nějaké indiánské hordě do náruče, je jejich problém.

Ve tváři Malého býka se zračilo zadostiučinění. Patrně si myslel, že Calverton po této porážce údolí Powder River opustí. Whitehead však o tom pochyboval. Muži jako Harper Calverton neházeli tak snadno flintu do žita. Naopak si byl zvěd jistý, že Calverton bude běsnit jako vzteklý pes, až se dozví o zničení svého tábora.

Kývl na Čejena. Otočili své koně a vydali se na sever k Pumpkin Creeku. Chtěli se vyhnout náročnému terénu u Kelton Fork a kromě toho předpokládali, že na této stezce nepotkají nikoho z Calvertonovy hordy.

Whitehead vedl buckskina na laně za sebou. Byl skleslý jako už dlouho ne. Věděl, že v údolí Powder River brzy poteče krev. Nepochyboval o tom, že osud severních Čejenů je zpečetěn. Žlutý nos možná armádě bílého muže uštědří několik porážek, ale nakonec se budou smát lidé typu Harpera Calvertona, to mu bylo jasné.

V poručíku Kellym a jeho synovi nalezl dva přátele, jakých mezi bílými mnoho neměl. Ve Fort Keogh zažil několik krásných týdnů. A teď bylo po všem kvůli několika brutálním lidem, kteří šli přes mrtvoly a které hnala chamtivost a touha po moci.

Jeho éra na Powder River se chýlila ke konci. Věděl, že už nebude moci dál pracovat jako zvěd pro kavalerii, a ani nechtěl. Chtěl ještě dostát svému slibu a pak se mínil se svým palominem vydat na jih.

Úsměv toho pihovatého chlapce Kellyho juniora mu připomínal úkol, který měl před sebou. Věděl, že by nebylo snadné dostat kapitána Morrisona před válečný soud. Důstojníci drželi při sobě a dokonce ani muže, jako byl doktor McPherson, který Morrisona nesnášel kvůli jeho brutalitě a nemilosrdnosti, by zřejmě nedokázal přesvědčit, aby proti Morrisonovi vypovídali.

Ale jsou i jiné způsoby, jak potrestat vraha, pomyslel si Whitehead. Doufal ovšem, že nebude nucen jít tou cestou. Nechtěl se stát katem. Chtěl jen, aby lidé vinní smrtí Howarda C. Kellyho a jeho chlapce nezůstali nepotrestáni.

Fort Keogh se podobal vosímu hnízdu, do kterého někdo šťouchl klackem.

Na nádvoří pobíhali vojáci šikanovaní seržanty, kteří na ně bez ustání řvali. Whitehead viděl jen samé nevrlé pohledy a občas některý z těch mužů sáhl po zbrani, když poznal, že Whiteheada doprovází Čejen.

Whitehead Malému býkovi radil, aby zůstal ukryt na nějakém bezpečném místě mimo pevnost, ale Čejen trval na tom, že s ním pojede do pevnosti. Chtěl mluvit s generálem.

Whitehead se domníval, že toto rozhodnutí Malého býka souvisí s jeho snem. Byl přesvědčen o tom, že zemře, a očividně mu bylo lhostejné, kde a jak.

Malý býk strnule hleděl před sebe a ignoroval nenávistné pohledy bělochů. Vzpřímeně seděl na lehkém dřevěném sedle svého pinta a demonstroval tak svou hrdost a neohroženost.

Projeli kolem ošetřovny. Doktor McPherson stál u dveří. Whitehead ho krátce pozdravil. Doktor se zamyšleně škrábal na bradě.

Také Hawk Bonney stál před svým obchodem. Vypadalo to, jako by na Whiteheada všichni čekali. Náhle se ho zmocnil pocit, že sedí na soudku s prachem, jehož doutnák už hoří.

Hawk na něj mávl, ale Whitehead jen lehce zavrtěl hlavou. Chtěl se prosadit a nemínil se nechat odbýt kdejakým důstojníkem. Nechtěl tělo poručíka Kellyho vybalit z deky před nikým jiným než před generálem.

Vojáci na nádvoří se zarazili. Whitehead viděl seržanta Callaghana, který právě řval nějaké povely, ale když jeho muži strnuli úžasem, otočil se a spatřil Whiteheada.

Zvěd viděl, že i Callaghan se zarazil. Pak se probral z šoku a topornými kroky se vydal k oběma jezdcům.

„Buďte zdráv, Whiteheade,“ zamumlal, když se zastavil dva yardy před nimi. Jeho pohled byl upřen na podlouhlou věc zabalenou v dece a přivázanou k sedlu buckskina. „To je…“ Callaghanovi selhal hlas. Sevřel pěsti a Whitehead viděl, jak tomuto jindy tak tvrdému muži po tváři stéká slza.

Jel dál kolem Callaghana přímo k velitelství. Vojáci uhýbali a tvořili mlčící doprovod obou jezdců.

V budově velitelství zmizel jeden důstojník, aby se o něco později objevil na verandě s generálem, který zůstal stát na schodech vedoucích na verandu a zkoumavě pohlédl na Whiteheada.

Dal si ruce v bok a zamračil se. Počkal, až Whitehead zastaví před velitelstvím, načež poznamenal k poručíkovi, jenž stál vedle něj: „Grimesi, zeptejte se toho muže, co znamená to divadlo.“

„A proč se nezeptáte vy?“ odsekl Whitehead, kterého se pomalu zmocňoval vztek.

„Pane Whiteheade, generál by rád….“ začal poručík, který chtěl ztlumit vášně, ale Whitehead jej umlčel prudkým pohybem ruky.

Přitáhl buckskina vedle sebe a ukázal na chmurný náklad na jeho sedle, načež ostrým tónem řekl: „Toto je výsledek jedné zlovolné intriky, na které jste se podílel i vy, generále!“

Miles zbledl. Whitehead to viděl, ale nestaral se o něj. Seskočil ze sedla morgana a nožem bowie přeřezal lana, jimiž bylo Kellyho tělo přivázáno k sedlu.

Potom jej nechal sklouznout na zem. Všichni věděli, co to Whitehead přivezl, protože Kellyho buckskina znali všichni, ale přesto to v řadách přihlížejících mužů jen zašumělo, když z něj Whitehead stáhl deku.

Bylo jasně vidět, jakým způsobem poručík Kelly přišel o život. To dosvědčoval strhaný výraz tváře i krvavě rudé odřeniny na krku.

„Můj Bože!“ rozrušeně zašeptal poručík. „Nejdřív junior a teď…“

Whitehead trpce přikývl.

„Poručíka Kellyho zabil někdo jiný než jeho syna,“ řekl chladným hlasem, „ale důvod byl stejný. Musel zemřít, protože stál v cestě zájmu některých lidí, kteří se chtějí usadit v údolí Powder River, ačkoli tato země patří indiánům. A armáda…“

„Whiteheade!“ zavrčel generál. „Nezapomeňte, kde jste! Já nedovolím, aby tu někdo házel špínu na armádu!“

Rozčilený Whitehead kývl na mrtvého. „Ale toto jste dovolil, že?“

„Poručík Kelly byl za dezerci…“ začal generál, avšak hned se odmlčel, když se Whitehead pohrdavě zasmál.

„Kelly měl strach o svého chlapce, generále,“ řekl Whitehead nahlas, aby to slyšeli všichni, kdo tam stáli. „Věděl, že kapitán Morrison chce za každou cenu Čejeny rozstřílet dělem, i když si byl vědom toho, že Žlutý nos a jeho bojovníci s přepadením předsunutého tábora nemají nic společného.“

Generál zbledl.

„To je neslýchané tvrzení, které musíte dokázat, Whiteheade!“ zvolal.

Whitehead se opět rozesmál. „Vědí to všichni – kromě vás, generále. Poručík Kelly vás informoval o tom, že na místě přepadení byly nalezeny pouze stopy okovaných koní. A od doktora McPhersona jste se musel dozvědět, že šípy byly mrtvým strčeny do ran po kulkách. Ještě nikdy jsem nepotkal indiána, který by udělal něco takového. Žlutý nos se několikrát pokoušel s vámi setkat, aby vyvrátil lživá obvinění, ale vy jste s ním odmítl mluvit. Slepě jste důvěřoval někomu, jako je kapitán Morrison. Muž, který se podílí na temných intrikách Harpera Calvertona a který za to získal podíl na jeho špinavých obchodech!“

Jeho slova měla účinek dynamitu. Generál zrudl a několikrát polkl, než byl schopen znovu promluvit. Vojáci, kteří dosud cvičili na nádvoří, přišli k velitelství a nikdo z důstojníků nebyl schopen jim v tom zabránit.

„Sakra, Whiteheade!“ vyhrkl Miles. „To není pravda! To vám nezbaštím!“

„Kapitán Morrison je zabiják! Oddělal Kellyho juniora jako podsvinče!“ zvolal kdosi z davu přítomných kavaleristů.

Všichni se ohlédli, ale nedalo se poznat, kdo vyřkl tato slova. Mezi muži to jen zašumělo. Kterýsi seržant zavolal „klid!“, ale nikdo ho neposlouchal. Vojáci se uklidnili, teprve když generál zvedl ruku.

„Poručíku Grimesi,“ řekl chvějícím se hlasem. „Chci mluvit s majorem Hornbym a kapitánem Morrisonem. Na kapitána Morrisona se uvaluje domácí vězení.“

Grimes přikývl, zasalutoval a hned v následující vteřině zmizel. Generál se chtěl rovněž otočit a jít do budovy. Whiteheadův hlas ho však zadržel.

„Generále,“ řekl zvěd, „tento bojovník po mém boku je Malý býk, bratr Žlutého nosa. Rád by se od vás dozvěděl, co armádu přimělo k tomu, že dělem ostřelovala jeho kmen a masakrovala ženy, starce a děti. Kromě toho chce vědět, jaká opatření vezmete do úvahy ohledně odškodnění Čejenů a ohledně potrestání viníků toho masakru na Yellowstone, když se teď ukázalo, že celé tažení proti Čejenům bylo založeno na podvodu.“

Miles střídavě bledl a rudl. Pohlédl na Malého býka, jako kdyby mu chtěl vyčíst, že má tu drzost klást takové otázky.

„Rozhodnu se až po důkladném zvážení celého problému,“ řekl chvějícím se hlasem, načež se podíval na Whiteheada a dodal: „Povězte tomu indiánovi, že Žlutý nos dostane zprávu o mém rozhodnutí.“ Nečekal, nakvašeně se otočil a zmizel v budově.

Malý býk zuřil. Whitehead ho chápal. S Čejenem tam zacházeli pokořujícím způsobem.

Whitehead přistoupil k pintovi a položil Malému býkovi ruku na rameno.

„Bílí muži jsou zmatení,“ tiše řekl. „Není snadné přiznat vinu. Musíš jim dát čas, Malý býku.“

Čejen přikývl.

„Potřebují čas, aby přemýšleli, zda by Čejeny nemohli přelstít jinak,“ tiše poznamenal.

Whitehead na to nic neřekl, protože cítil, že Malý býk má pravdu. Vedení armády nikdy nepřizná, že masakr na Yellowstone byl zločin, to mu bylo jasné. A pochyboval také o tom, že armáda nalezne dost odvahy k tomu, aby přiznala, že kapitán Vince Morrison se spřáhl s desperáty. Dalo se předpokládat, že celý případ se zamete pod koberec a že Morrison bude někam odklizen, aby nebyl příliš na očích. Tak by pověst armády zůstala neposkvrněna a nikomu – a především Morrisonovi ne – by se nic nestalo.

Whitehead si odplivl. Náhle zatoužil po whisky, aby se zbavil trpké pachuti v ústech.

Vyšvihl se do sedla morgana a chvíli přihlížel, jak čtyři vojáci odnášejí tělo poručíka Kellyho pryč. Potom dal Malému býkovi znamení, aby jel za ním.

Bylo načase zjistit, zda Harper Calverton a Red Shelby jsou v pevnosti. To, že by se tam ještě zdržovali, bylo nepravděpodobné. V takovém případě by je Miles určitě nechal zatknout. Kromě toho se Whitehead chtěl Hawka Bonneyho zeptat na Morrisona. Zdálo se, že v pevnosti nemá moc přátel. Příliš mnoho vojáků vidělo, jak zavraždil Kellyho juniora.

Whitehead přivřel oči, když spatřil tři pistolníky na verandě obchodu. Byli to ti samí muži, kteří tam lelkovali před několika dny, když Whitehead v noci vysvobodil poručíka Kellyho z domácího vězení.

Podle jejich chování soudil, že už mezitím našli džob, a neměl sebemenší pochyby o tom, kdo je najal.

Hawka Bonneyho nikde neviděl, což také o čemsi svědčilo. Možná ho držel v šachu čtvrtý pistolník, aby nemohl Whiteheadovi pomoci, až si ho jeho tři kumpáni podají.

Whitehead syknutím varoval Malého býka, ale indián už pochopil, jaké jim hrozí nebezpečí. Pravou rukou vytáhl z prošívaného pouzdra, jež mu viselo na dřevěném sedlu, zkrácenou brokovnici, a ačkoli do ní neměl náboje, byl si Whitehead jist, že ho ti tři pistolníci nebudou moct ignorovat.

Deset yardů před obchodem zastavil morgana, sklouzl ze sedla a plácnutím po zadku jej poslal ke stájím. Morgan odklusal.

Malý býk rovněž sesedl. Jeho pinto však zůstal stát za ním. Čejen držel v rukou brokovnici. Oba kohoutky byly nabité.

Přišli k verandě až na vzdálenost pěti yardů. Těm třem pistolníkům, kteří se na ně dosud vyzývavě šklebili, nyní poněkud ztuhl úsměv na rtech. Možná si uvědomili, že se trochu přecenili. Čejen s brokovnicí je znervóznil.

Ještěže nevědí, že v ní nemá náboje, pomyslel si Whitehead.

„Co jste udělali s Hawkem?“ zeptal se jednoho z nich, hubeného muže s orlím nosem.

„Je v obchodě,“ odvětil pistolník nakřáplým hlasem. „Řekl bych, že právě obsluhuje nějakého zákazníka.“

„A vy jste konečně našli džob, jak vidím,“ podotkl Whitehead s úsměvem. „Doufám, že dostojíte jeho nárokům.“

Chlápek s orlím nosem si olízl rty, pohlédl na Malého býka a řekl: „Rozumíš mi, rudý muži?“

Čejen vycenil zuby. Vypadal jako hladový vlk. Namísto odpovědi namířil brokovnici na pistolníky.

Muž s orlím nosem zbledl. Whitehead měl pocit, že by ze všeho nejraději zmizel, jenže hrdost mu to nedovolovala.

Mnohem odhodlanější byl pistolník stojící nalevo od něj. Stál šikmo za ním a věřil, že Whitehead ani Čejen nevidí ruku, kterou právě vytáhl revolver. Bleskově tasil a nepřekvapil tím jen Whiteheada a Malého býka, ale i své dva kumpány.

Vypálil však příliš zbrkle. Kulka z jeho těžkého Whitneyville Walkeru hvízdla Whiteheadovi nad ramenem a podruhé už vystřelit nestačil.

Whitehead reagoval okamžitě. Armádní kolt mu přímo skočil do dlaně, načež vystřelil od boku jako pistolník. Jeho kulka toho muže zasáhla do ramene a odhodila ho na

stěnu obchodu. Whitehead se okamžitě otočil ke kumpánovi s orlím nosem, protože si všiml, že se přikrčil a vytáhl remington.

Zároveň s Whiteheadovou střelou se ozvala ohlušující rána.

Whitehead se vyděsil. Viděl ještě, jak jeho kulka srazila muže s orlím nosem k zemi, načež užasle přihlížel, jak se třetí pistolník s výkřikem chytil za levou nohu, jejíž nohavice byla roztrhaná a zakrvácená. Krvácel z mnoha malých ranek.

Whitehead vyskočil na verandu a okamžitě poznal, že muž s orlím nosem je mrtev. Revolvery jeho kumpánů odkopl z podlahy verandy pryč, načež pohlédl na ďábelsky se usmívajícího Malého býka. Z levé hlavně jeho brokovnice stoupal kouř.

„Našel jsem pár nábojů,“ prohodil s rozzářeným výrazem, „v jednom z Calvertonových povozů.“

Whitehead mu ten úsměv opětoval. Pravda, trochu mu zatrnulo, když si uvědomil, že stál jen kousek od Malého býka. Čejen pravděpodobně nevěděl, jaký rozptyl má tato zbraň.

„Dávej pozor na ty dva ničemy,“ řekl, načež zmizel v obchodě. Sel tam s revolverem v ruce, protože fakt, že Hawk Bonney se neukázal, svědčil o tom, že mu v tom někdo bránil.

Ve velké prodejní místnosti nikdo nebyl. Whitehead přišel ke vchodu do skladiště, v němž místo dveří visel prázdný pytel, když v tom za sebou uslyšel tiché sténání.

Otočil se pohlédl za pult.

Na podlaze za ním ležel Hawk Bonney. Levou rukou se držel za hlavu. Whitehead viděl, že jeho šedé vlasy jsou slepeny krví.

„Kdo…“ Whitehead se zarazil, protože uslyšel, že někdo je na verandě před obchodem. Otočil se a ve dveřích spatřil stín. Zmáčkl spoušť

svého armádního koltu, ale ozvalo se jen tiché cvaknutí. Úderník narazil na špatný náboj.

Mečivý smích muže u dveří jím otřásl. Poznal pistolníka Sidneyho Crooka, který ho ještě před pár dny vlekl za koněm na laně.

„Skončils, bastarde!“ vyštěkl Crook. „Teď půjdeš k čertu!“

Whitehead se vrhl stranou. Zazněl výstřel, zařinčelo rozbité sklo a Crook vykřikl, ale Whiteheada střela nezasáhla. Převalil se a bleskově se postavil. V pravé ruce držel nůž bowie, který byl připraven vrhnout na Crooka.

Sidney Crook však ležel na dřevěné podlaze krámu a na zádech se mu objevila červená skvrna.

Whitehead pohlédl do dveří, v nichž se objevila hubená postava. Zvěd čekal všechno, jenom toto ne.

Byl to Bigfoot Hunter. Whitehead ho zachránil před vykrvácením, když těžce raněný chtěl jet z Calvertonova tábora do Fort Keogh. Hunter pro Calvertona pracoval jako pistolník a zvěd, ale když ho Whitehead zranil, dali mu ostatní Calvertonovi muži pocítit, co si myslí o míšencích. Nikdo z nich nebyl ochoten těžce raněného odvézt k doktorovi do Fort Keogh. Whitehead ho nalezl u cesty a v hodině dvanácté ho přivezl k doktoru McPhersonovi. Hunter se za těch pár dnů neuvěřitelně rychle zotavil.

Stopař na něj pohlédl a řekl: „Byl jsem ti to dlužný, Whiteheade. Doktor McPherson tvrdil, že nebýt tebe tak bych teď čichal ke kytičkám zespodu.“

„Sakra, to je tu střelnice, nebo co?“ zavrčel za Whiteheadem Hawk Bonney.

Z verandy se ozvaly energické kroky, načež někdo odstrčil Huntera stranou a vešel do místnosti.

Seržant Callaghan se rozhořčeně rozhlédl.

„Kdo – co – ksakru…“ vyhrkl.

„To je v pořádku, Callaghane,“ řekl Hawk Bonney. „Všechno ti to povím později. Ale teď zařiď, aby odtud zmizely ty mrtvoly, ať se moji zákazníci nevyděsí a nemyslí si, že oddělám každého, kdo se mi nelíbí.“

„Jsem ve službě, Bonney!“ zahučel seržant Callaghan. „Takto se seržantem kavalerie mluvit nebudeš! Jestli tu někdo dává rozkazy, tak jsem to já…“

Nestačil to doříct, protože venku třeskly výstřely. Zatímco Callaghan tam zaraženě stál a přemýšlel, co to zase znamená, vyběhli Bigfoot Hunter a Whitehead ven.

Whitehead hned poznal, že rány padly u ošetřovny. Pohledem hledal Malého býka, ale nikde ho neviděl. Zpoza rohu ošetřovny vyrazil šedý kůň. Opět zazněly výstřely. Muž v sedle šedáka se předklonil, ohlédl se, natáhl ruku za sebe a vypálil na někoho. Toho ovšem Whitehead nemohl vidět

Jezdce však poznal okamžitě.

Kapitán Vince Morrison!

Poručíku Grimesovi se pravděpodobně nepodařilo jej zatknout a Morrison tak teď prchal. Whitehead se chtěl rozběhnout ke stájím, kde byl jeho morgan, ale náhle si uvědomil, že nikde nevidí pinta Malého býka.

Z ošetřovny se ozvalo láteření doktora McPhersona. Z jeho slov Whitehead vydedukoval, že poručík Grimes to koupil.

Znovu pohlédl na prchajícího Morrisona. Kapitán se náhle narovnal a prudce trhl uzdou šedáka. A potom Whitehead uviděl, proč to udělal.

K Morrisonovi cválal pinto Malého býka. V první chvíli to vypadalo, že na jeho hřbetě není jezdec, ale pak Whitehead spatřil Čejena, jenž visel vykloněný ze sedla. Když se ocitl u Morrisonova šedáka, vrhl se na kapitána jako útočící puma.

Z Morrisonovy pěsti vyšlehl výstřel a Whitehead měl pocit, že Čejen sebou trhl, ale pak se oba muži do sebe zaklesli a Malý býk kapitána srazil ze sedla. Oba tvrdě dopadli na zem a chvíli se bili, dokud se čejenský bojovník náhle neocitl nad Morrisonem. Vtom Malý býk trhl hlavou a vykřikl.

Whitehead se rozběhl k oběma zápasícím mužům. Nemohl odtrhnout oči od Malého býka, který strnule seděl na kapitánovi. Náhle začal vrávorat, a než k nim Whitehead dorazil, Čejen se bezhlesně svalil na zem.

Těžkými kroky Whitehead přiběhl k místu, kde Malý býk a kapitán Morrison spadli z koní na zem. Malý býk ještě svíral v dlani nůž, který Vinci Morrisonovi vrazil do prsou. Čejena pro změnu zasáhla do hrudi kulka vypálená z hlavně kapitánova revolveru.

Oba byli mrtví.

Whitehead se sklonil, uvolnil Čejenovy prsty z rukojeti nože a zvedl jeho tělo. Podlamovala se mu kolena, když Malého býka nesl k jeho pintovi. Hřebec tam stál jako socha, když Whitehead nakládal jeho pána na dřevěné sedlo.

Pomalu vedl zvíře zpátky ke stájím, u nichž stál jeho palomino. Bonney a Hunter kráčeli za ním, zatímco seržant Hunter se postaral o mrtvého kapitána.

Bigfoot Hunter zvědovi mlčky pomohl tělo Malého býka přivázat k sedlu. Stopař věděl, že Whitehead chce Čejena odvézt k jeho kmenu.

Když skončili, Whitehead na něj kývl a vyšvihl se do sedla palomina, kterého si předtím osedlal.

„Počkej, Whiteheade,“ řekl Bigfoot Hunter. „Myslím, že bys měl udělat malou zajížďku, než Malého býka přivezeš k jeho lidu. Já vím, kde jsou Harper Calverton a Red Shelby.“

Whitehead ze sedla palomina pohlédl na Huntera a temným hlasem odvětil: „Pojedeme k vašemu táboru v javorovém háji u Otter Creeku.“

Hunter zvedl levé obočí. „Tys tam už byl?“

Whitehead přikývl: „Jak víš, že ten tábor přesunuli?“ otázal se stopaře.

„Shelby mi to řekl. Nabídl mi, abych znovu vstoupil do Calvertonových služeb, když jsem je přesvědčil o tom, jak jsem tvrdý, a když jsem i bez pomoci přežil to zranění.“

Whitehead kývl směrem k obchodu Hawka Bonneyho.

„Jsme si kvit, Bigfoote,“ poznamenal. „Podle toho, jak mluvíš, to vypadá, že do Calvertonových služeb už podruhé vstoupit nechceš. Měl bych pro tebe jiný džob. Ovšem bez odměny.“ Bigfoot Hunter se začal usmívat.

„Přesně to jsem chtěl navrhnout já tobě,“ odvětil.

„Pak si vezmi koně. Čekám na tebe.“

K palominovi přistoupil Hawk Bonney.

„Neměl bys Calvertona podceňovat,“ zamumlal. „Kromě Shelbyho má v táboře ještě Eda Kimballa a tři další pistolníky. Chink Dodson včera zemřel tady na ošetřovně. Dostal sněť. A starý Powder Jones se vypařil. Nikdo ale neví, jak budou reagovat Calvertonovi kovbojové, až půjde do tuhého.“

„Kovbojové jsou u stád, Hawku,“ řekl Whitehead a usmál se. „Slyšels, na co se právě ptal Hunter. Ano, byl jsem v Calvertonově táboře, než jsem s Malým býkem přijel sem. Kimball a jeden další pistolník jsou mrtví, ty dva další jsem poslal k čertu. Asi se vydali k Powder River.“

„Kruci!“ vyhrkl Hawk Bonney. „Potom jsou Calverton a Shelby zcela sami!“

„Přesně tak,“ přisvědčil Whitehead. „Nemají ani žádné pořádné vybavení, jedině kdyby si chtěli ustlat v popelu.“

Harper Calverton a Red Shelby nechali Sidneyho Crooka ve Fort Keogh, aby jim mohl hned dát vědět, kdyby se v pevnosti událo něco důležitého.

Calverton byl s vývojem situace v podstatě spokojen, ale přesto pociťoval neklid, který si nedokázal vysvětlit. Snad to souviselo s atmosférou ve Fort Keogh. Od té doby, co Morrison zabil mladého Kellyho, to v pevnosti vřelo. Calverton mohl jen doufat, že to neovlivní Milesovo rozhodování.

Od Morrisona slyšeli, že Nelson A. Miles nebyl ochoten jen tak přejít porážku, kterou jim uštědřil Žlutý nos. Od bitvy na Little Big Hornu, kdy Siouxové a Čejeni roznesli na kopytech celou sedmou kavalerii, kavalerie neměla dobrou pověst a Miles věděl, že ji může obnovit jen nějaké přesvědčivé vítězství.

Calvertona z jeho myšlenek vytrhl Shelbyho výkřik.

Ir ukázal levou rukou kamsi před sebe.

Nyní i Calverton spatřil úzký sloupec dýmu, který stoupal k obloze.

„To je přesně ve směru, kde leží náš tábor!“ vyhrkl Shelby.

Calverton zastavil koně.

„Čejeni?“ otázal se.

Shelby pokrčil rameny.

„Měli bychom se tam jet podívat, šéfe,“ řekl.

Calverton váhal. Větřil past. Pokud Čejeni přepadli jeho tábor a vypálili ho, pak to dozajista nikdo z jeho mužů nepřežil. Pak byli Kimball i ostatní mrtví.

A to znamenalo, že jsou s Shelbym sami. A proti hordě Čejenů by ve dvou neměli sebemenší šanci.

Byli to Čejeni Žlutého nosa? Přebrodili Yellowstone, aby se jim pomstili?

Svěřil se se svou obavou Shelbymu, ale pistolník zavrtěl hlavou.

„Ne, bossi,“ opáčil. „Pokud to byli indiáni, pak ne kmen Žlutého nosa. Ti teď oplakávají mrtvé. Bude trvat týdny, než se zase objeví.“

„Pojedeme na západ,“ rozhodl Calverton. „U stáda u Rosebud River budeme v bezpečí. Sami proti hordě rudochů nemáme šanci.“

Red Shelby měl co dělat, aby potlačil úsměv, když spatřil strach v Calvertonových očích.

Velký boss, který byl vždycky tak tvrdý, když kolem sebe měl své pistolníky, teď chtěl prchat před několika nepřáteli, kteří tam navíc možná ani nebyli!

„V táboře je Ed, šéfe,“ prohodil. „Ten by se nenechal zaskočit bandou rudokožců. Tábor je na skvělém místě. Ed by sejmul tucet z nich, než by se dostali mezi stromy.“

„Ale ten kouř…“ namítl Calverton.

„Měli bychom se tam podívat, ať máme jistotu,“ řekl Shelby.

Calverton na něj úkosem pohlédl. Cítil, že Shelby ví o tom, že se bojí. Udělal chybu. Měl se postarat o to, aby měl v táboře a u stád více lidí.

„Dobrá,“ přisvědčil. „Jeďme tam! Ale než tam přijedeme, tak se přesvědčíme, co se stalo.“

Red Shelby přikývl. Počkal, až Calverton pobídne svého koně, načež vyjel i on.

Nejeli přímou cestou přes kopec, objeli ho. Cítili pach kouře a Shelby věděl, že to musel být rozsáhlý požár.

Dorazili k borovému lesu nad táborem a nějakou dobu jeli mezi borovicemi, dokud pod sebou nespatřili ohbí Otter Creeku a pak i javorový lesík, v němž se předtím utábořili.

Nyní však namísto povozů a stanů viděli jen hromádky popela, z nichž stoupal dým. Ten jako by se v korunách javorů spojoval do mohutného sloupce, jenž byl pak odnášen větrem.

„Můj bože!“ vyhrkl Harper Calverton.

Shelby mlčel. Hryzl do spodního rtu a hleděl k táboru. Nikde jediná známka života. Těžce vydechl. „Kelly,“ řekl.

„Co?“ Calverton nechápal, jak to myslel.

„Kelly už nevisí na stromě,“ poznamenal Shelby. „Někdo ho musel sundat.“

„To mohl udělat i Kimball,“ podotkl Calverton, který se zase uklidnil, když zjistil, že ti, kteří vypálili jejich tábor, už nejsou poblíž.

Red Shelby pokrčil rameny. Rozhlédl se, ale kromě několika supů, kteří plachtili na obloze, nikde neviděl jediného živého tvora.

Potom v houštinách na břehu Otter Creeku spatřil tři koně. To svědčilo o tom, že tím, kdo tábor přepadl a vypálil, nebyli indiáni.

Red Shelby si vybavil jednu snědou tvář. Ano, to mohl udělat jedině on.

„Whitehead!“ zašeptal.

„Co říkáš?“

Harper Calverton sice rozuměl tomu jménu, ale nevěděl, proč ho Shelby vyslovil právě nyní.

„To nebyli indiáni,“ řekl Shelby. „Ti by tu nikdy nenechali koně. Vojáci by to neudělali. A jiní bílí už na Powder River nejsou. Takže zbývá jenom jediná možnost: Whitehead!“

Harper Calverton překvapeně polkl.

Nemohl tomu uvěřit. Ed Kimball měl přece v táboře čtyři lidi. A to bylo i pro Johnnieho Whiteheada trochu příliš velké sousto.

„Jeďme dolů a porozhlédněme se tam,“ rozhodl Calverton. „Až uvidíme stopy, budeme vědět víc.“

Red Shelby nic neřekl. Byl si jistý, že to nemohl udělat nikdo jiný než Whitehead. A pokud Kellyho tělo zmizelo, pak tomu musel věřit i Calverton.

A Kellyho tělo bylo vskutku pryč.

Harper Calverton zbledl, když spatřil uřezané lano visící na větvi javoru.

Red Shelby jel kousek dál.

„Pane Calvertone!“ zvolal.

Obchodník se otočil a přijel k němu.

Pak i on pohlédl na obě mrtvá těla, která někdo přivlekl pod javor, aby neshořela spolu se stany a povozy. Měli roztrhané šaty, které se z nich v noci pokusili strhnout kojoti.

Jeden z těch mrtvých byl Ed Kimball. Starý pistolník vypadal zpředu nezraněný, ale když Shelby slezl z koně a otočil ho na břicho, uviděli, že mu v zádech zeje díra velká jako pěst.

„Puška, zblízka,“ podotkl Shelby. „Kulka ho trefila do páteře. Takže Whitehead u sebe ještě někoho měl.“

Calverton pohlédl na druhého muže, jenž byl zasažen do hrudi.

„Jak to?“ otázal se.

„Whitehead by Kimballa nikdy nesejmul zezadu,“ řekl Shelby.

„A další dva naši muži?“ otázal se Calverton rozechvělým hlasem.

Shelby pokrčil rameny.

„Asi vzali do zaječích,“ odvětil. „Pohřbím Eda a Jacka, bossi, a potom pojedeme ke stádu u Rosebud.“

Calverton přikývl. Přijel k potoku, aby se kůň mohl napít.

Musel se vyrovnat s tím, co tam viděl.

Ten zatracený míšenec ho dráždil. Calvertonova tvář se zkřivila nenávistí. Ale on mu to spočítá! Ano, až bude mít nové pistolnické mužstvo z Butte a z Heleny, uspořádá na Whiteheada štvanici.

Za to mu Whitehead zaplatí!

Whitehead spatřil pod sebou stádo a otočil se k Bigfootu Hunterovi, který seděl v sedle poněkud nakřivo, protože ho ještě stále bolel levý bok, do něhož ho Whitehead trefil šípem.

„Znáš ty kovboje?“ otázal se.

Bigfoot přikývl.

„Tam není žádný pistolník, jestli mě zrak nešálí,“ podotkl. „To ale neznamená, že si nechají všechno líbit, Whiteheade. Je mezi nimi pár tvrdých hochů. Shelby jednou řekl, že někteří z nich jsou lepší než jeho pistolníci.“

Whitehead se pousmál. Sám byl stejného názoru. Pokud se chtěl někdo starat o dobytek na čejenském a siouxském území, tak to musel být hodně velký drsňák, protože všem těmto kovbojům bylo jasné, že každý den může být jejich posledním.

Whitehead byl rád, že má s sebou Bigfoota Huntera.

Vydali se dolů ke stádu. Pinta s tělem Malého býka nechali stát na svahu nad údolím.

Kovbojové si jich všimli a nyní je ostražitě očekávali. Bylo to šest mužů, kteří všichni nosili kolty proklatě nízko u pasu.

„Ahoj, Huntere,“ řekl jeden z nich, silný chlapík s robustními rameny.

„Není to snad ten míšenec, co zastřelil Johnnieho Calvertona?“

Bigfoot Hunter s úsměvem přikývl.

„To je Whitehead,“ klidně poznamenal. „A kromě mladého Calvertona sejmul i Parkse, Kimballa a Crooka.“

Než se kovbojové mohli vzpamatovat z šoku, vytáhl Bigfoot Hunter revolver a namířil jím na muže, k němuž hovořil.

Whitehead viděl, že na ostatní to velký dojem neudělalo, protože nevěřili, že by se Bigfoot Hunter odvážil na ně střílet. Proto ze sedlového pouzdra elegantně vytáhl svou winchestrovku, bleskově pákovým nabíjením posunul náboj ze zásobníku do komory a namířil na kovboje.

„Raději to s námi nezkoušejte,“ řekl Bigfoot svým typickým hrdelním hlasem. „Whitehead a já společně bojujeme proti Calvertonovi. Váš boss má už na své straně jenom Shelbyho. Oba si teď podáme. Neviděl náhodou někdo z vás Calvertona nebo Shelbyho?“

Whitehead si všiml, že svalnatý muž by nejraději tasil, ale tváří v tvář oběma zbraním, které na něj mířily, si to rozmyslel.

„Měli byste odtud zmizet,“ řekl jim Whitehead. „Toto je čejenská země, ve které nemáte co pohledávat! S Calvertonem si to vyřídím a jestli tu na zpáteční cestě někoho z vás potkám, tak ho vezmu k Čejenům, rozumíte?“

Kovbojové zuřili. Nebyli to žádní malí kluci, aby s nimi někdo takto zacházel.

„Nás je šest, Brente,“ zavrčel jeden z nich k onomu svalnatému muži. „Kdybychom se na ně vrhli všichni, tak je dostaneme!“

„Jen to zkus,“ odpověděl mu Whitehead. „Budeš první, kdo za to zaplatí, chlapče.“

Bigfoot Hunter se předklonil a řekl: „Ty víš, jak jsem rychlý s koltem, Brente. A můžeš mi věřit, že Whitehead je ještě o třídu lepší než já. Nijak nebudu přehánět, když řeknu, že vás všechny zneškodníme, ještě než jediný z vás vytáhne kolt z pouzdra.“

„Sakra!“ zaklel Brent. „Nemůžeme přece opustit dobytek! Jsme za něj zodpovědní! Calverton by si nás podal, kdybychom se jenom tak vypařili!“

„O.K., Brente,“ řekl Whitehead. „Zůstaňte u dobytka, dokud se nevrátíme. Potom už bude Calverton na pravdě boží nebo v poutech. Když vám potom řeknu, abyste odjeli pryč, uděláte to?“

Brent okamžitě přikývl.

„Ano, pak odjedeme, Whiteheade!“

Zvěd otočil svého palomina a vydal se na jih. U pinta s tělem Malého býka se zastavil. S winchestrovkou v ruce čekal na Bigfoota Huntera.

Kovbojové však již po zbraních nesáhli.

Nespěchali. Bigfoota začal opět pobolívat poraněný bok, ale jeho nenávist vůči Harperu Calvertonovi byla silnější než bolest.

Whitehead přijel k vypálenému táboru ze stejné strany jako uplynulého dne. Pinta s jeho chmurným nákladem nechal v houštinách u Otter Creeku, načež se s Bigfootem vydal k javorům, mezi nimiž byly vidět zbytky ohořelých povozů.

Poblíž stromu, za nímž se při první Whiteheadově návštěvě toho tábora skryl Malý býk, se pásl Shelbyho ryzák a vysoký vraník, kterému musela v žilách kolovat arabská krev.

Calverton a Shelby si obou jezdců všimli teprve tehdy, až když Whitehead a Bigfoot Hunter zastavili své koně pod javory. Procházeli se po táboře a holemi se šťárali v popelu v naději, že tam najdou ještě něco upotřebitelného.

Harper Calverton zbledl a v jeho jindy tak nemilosrdných očích se objevil strach. Instinktivně udělal krok směrem k Red Shelbymu, chtěje se za ním skrýt.

Whitehead a Bigfoot Hunter seskočili ze sedel svých koní a vydali se k Red Shelbymu a k Harperu Calvertonovi. Pět yardů před nimi se zastavili.

Red Shelby neztrácel klid. Byl přesvědčen o tom, že si to s oběma míšenci může kdykoli rozdat, navíc Bigfoot Hunter se očividně ještě nezotavil z následků zranění.

„To ty jsi zodpovědný za toto svinstvo, bastarde?“ otázal se Ir.

Whitehead přikývl. „Varoval jsem, tě Shelby. Tebe i Calvertona. Ale nechtěli jste mě poslechnout. Dohráli jste. Generál Miles už ví o Morrisonových machinacích. A Morrison je mrtvý. Zastřelen na útěku. Zní to hezky, co? Po tom rozruchu okolo smrti poručíka Kellyho už pro vás v armádě nikdo nepohne ani prstem, Calvertone. Skončil jste.“

Zdálo se, že Calverton přece jen překonal šok a vzpamatoval se. Pokrčil rameny a řekl: „Člověk musí umět i prohrávat. Odtáhnu se svými stády dál, až vás Shelby vyřídí.“

„Nikam neodtáhnete, Calvertone,“ procedil Whitehead mezi zuby. Ještě to ani nedořekl, když z pouzdra vytáhl armádní kolt. Red Shelby na zlomek vteřiny přivřel oči a Whitehead věděl, co to znamená.

Red Shelby byl rychlý – ještě rychlejší než Whitehead a Bigfoot Hunter, který reagoval takřka současně s Whiteheadem. Jenže Ir se přesto přepočítal. Očividně předpokládal, že z obou míšenců bude rychlejší Bigfoot Hunter. Když si všiml, že Whitehead zvedl ruku s revolverem dřív, zaváhal, načež se rozhodl, že nejdřív namíří na něj. To ho stálo zlomek vteřiny, který rozhodl o vítězství a porážce, o životě a smrti.

Whitehead cítil, jak mu kulka proletěla kolem krku. Potom vypálil a jeho střela Red Shelbyho zasáhla do hrudi. Zabiják padl na kolena a vytřeštěnýma očima pohlédl na své přemožitele.

„Zatracení bastardi…“ zasténal, načež se svalil na zem a zůstal bezvládně ležet.

Bigfoot Hunter tak už nemusel střílet. Namířil svůj revolver na pobledlého Harpera Calvertona, jenž hleděl na mrtvého pistolníka.

Dal ruce nahoru a zabědoval: „Nestřílejte! Nestřílejte! Slibuju vám…“

„Drž hubu!“ okřikl ho Bigfoot. „Šetři si slova k soudu. Budeš je potřebovat. Ale myslím, že ti to stejně moc nepomůže.“

Whitehead se mlčky obrátil a vydal se ke svému palominovi. Vyšvihl se do sedla a jel k houští na břehu Otter Creeku a chopil se tam uzdy pinta.

Když Calverton spatřil tělo Malého býka, začal křičet, že s tím nemá nic společného. Bigfoot mu uštědřil záhlavec a Calverton zmlkl. Zdálo se, že konečně pochopil, že jeho osud je zpečetěn.

Brent a ostatní kovbojové udiveně hleděli na svého bývalého bosse, kterého považovali za nejtvrdšího muže Montany. Chvíli ho mlčky poslouchali, když jim sliboval hory doly, jen když ho zachrání, potom otočili své koně a odjeli na jih, aniž se o něj dál starali.

Whitehead a Bigfoot toho po cestě podél Rosebud River moc nenamluvili. Oba za sebou vedli jednoho koně. Jeden vezl tělo Malého býka, v sedle vraníka seděl Harper Calverton.

Toho měli potrestat Čejeni. Byl zodpovědný za masakr na Yellowstone a za smrt mnoha čejenských žen, dětí, starců a bojovníků. A také za smrt poručíka Howarda C. Kellyho a jeho dvanáctiletého syna, který ukázal, že na barvě pleti nezáleží.

Bigfoot Hunter jel s Whiteheadem až po Musselshell River. Táboru Vysokého losa se chtěl vyhnout. Whitehead ho chápal. Čejeni Vránami pohrdali.

Bigfoot čekal jeden den, pak se Whitehead vrátil.

Jeho kývnutí mu stačilo, aby pochopil, jakého osudu se dočkal Harper Calverton.

Potom o něm vůbec nemluvili.

„Co se stane s Calvertonovým dobytkem?“ zeptal se Bigfoot Hunter, když u Dead Horse Crossing přebrodili Yellowstone a o den později u Rosebud River spatřili jedno opuštěné stádo.

Whitehead se usmál.

„Pověděl jsem Žlutému nosu, že je tu spousta strakatých bizonů, kteří jen čekají na své pány,“ odvětil. „Předpokládám, že teď ty strakaté bizony pochytají, přebrodí s nimi Yellowstone a vydají se s nimi na sever, kam se žádný modrokabátník neodváží.“

Bigfoot Hunter přikývl a pohlédl na Whiteheada.

„Ty už do Fort Keogh nepojedeš?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Má smlouva s armádou vypršela,“ řekl. „A generál Miles už o mou spolupráci asi nebude mít zájem. Pojedu někam na jih. Možná až do Mexika.“

„Já jsem na jihu nikdy nebyl,“ poznamenal Bigfoot Hunter. „Měl bys něco proti, kdybych tě kousek doprovázel?“

Whitehead zavrtěl hlavou.“

Na jih to je dlouhá cesta. Přítel, na kterého by bylo spolehnutí, by se hodil…

KONEC

druhé, závěrečné části příběhu