John Kirby

Colorado western 109. Wynonina pomsta

Bílé farmáře v Oklahomě respektovali i bandité. Brali si od nich koně, vodu a potraviny - byť, samozřejmě, zdarma. K rudým farmářům však žádný respekt necítili. Bandité tyto indiánské farmáře bez zábran zabíjeli. S jejich krásnými dcerami ovšem měli jiné plány. Wynona Checotová byla dcerou takového farmáře. A zde je její dramatický příběh…

Wynona uslyšela první výstřel, když byla ve stáji.

Spatřila toho jezdce dlouho předtím, než začala přestřelka. Wynonin otec a její bratři si vzali pušky a šli ven.

Taková byla tenkrát Oklahoma. Divoká, drsná země plná banditů. Oficiálně patřila různým indiánským kmenům, ale ve skutečnosti se nikdo nestaral o to, co tam provádí bílí darebáci. Nikdo kromě soudce Parkera ve Fort Smith. Jenže Fort Smith byl daleko a pořádek v této rozlehlé zemi mělo udržovat jen několik marshalů, což bylo takřka nemožné.

I pro bílé farmáře bylo nebezpečné tam žít. Pro indiánské farmáře byl ovšem život v Oklahomě skutečným peklem. Bandité se vůči indiánům chovali velmi brutálně.

Proto Bili Checoto a jeho synové vyšli cizího jezdce přivítat se zbraněmi v rukou. Wynona Checotová čekala ve stáji, i když tam už vlastně svou práci skončila. Nechtěla však svému otci a bratrům vběhnout do rány, kdyby došlo k přestřelce.

Cizí jezdec byl mohutný muž středního věku. Jeho tvrdý obličej byl částečně zarostlý vousem. Na pravém boku se mu houpal velkorážní kolt.

Svýma chladnýma, tmavýma očima hleděl na čtyři muže, kteří stáli před ním. Čtyři muže rozličného věku, se světlými vlasy - což u indiánů překvapovalo, v obyčejných farmářských oděvech a s puškami v rukou.

„To je tu válka?“ zeptal se ironickým tónem a posunul si svůj vybledlý stetson do týla. „Žádný strach, lidi, jsem úplně neškodný,“ rozesmál se.

Bili Checoto mlčky hleděl za něj. Na kopcích za ním se však nikdo neukázal. Zdálo se, že skutečně přijel sám.

Checoto pomalu sklonil pušku. Šlo o statného, podsaditého muže s dobráckým, kulatým obličejem.

„Jsme jenom opatrní, pane,“ řekl. „Potuluje se tu spousta banditů.“

Wynona ze stáje viděla, jak cizinec pokrčil rameny. „Jsem sám, takže se nemáte čeho bát,“ řekl. „Potřebuju něco na zub. Možná byste mi mohli prodat nějaké jídlo.“

Wynonin otec si ho ještě jednou změřil pohledem, načež tento tělnatý choctawský farmář přikývl. „Ano, myslím, že by to šlo.“

Wynona stála vedle vrat stáje a hleděla škvírou mezi křídlem a rámem vrat ven. Všimla si, že její otec a bratři vypráhli koně. Vypadalo to, že cizinci opravdu důvěřují. A Wynona věděla, že její otec má dobrý odhad na lidi.

S úlevou se otočila a sáhla po vidlích. Dala koním seno a už dávno by ze stáje odešla, kdyby nepřijel ten muž. Nyní však na něj byla zvědavá, navíc když vskutku nevypadá nebezpečně. Možná umí vyprávět napínavé historky! Lidé jako on na jejich farmu nepřicházejí často.

Wynona si pospíšila, zvedla vidle a chtěla je pověsit na jejich místo na opačném konci stáje. Slyšela, jak její otec na dvoře hovoří s cizincem. Znělo to přátelsky.

A pak třeskly výstřely.

Na dvoře a u stodoly. Rány otřásly dřevěnými stěnami stáje. Šlo o výstřely z koltů a pušek, které byly rychle vypáleny po sobě. Koně se v boxech vyděšeně vzpínali a nervózně řehtali. Kdosi vykřikl, načež třeskly další rány.

Wynona měla pocit, že se jí zastavilo srdce.

Přepadení, pomyslela si. Přepadení! Och, pane Bože, stůj při nás! Vidle jí vypadly z rozechvělých rukou.

Wynona se rozběhla k vratům stáje. Bála se toho, co může být za nimi. Doufala, že se nikomu nic nestalo, že to bylo jen nedorozumění - že to jako by zázrakem bude takové jako předtím.

Spatřila však hrozné věci.

Rozrušením zasténala a musela se chytit křídla vrat. Pokoušely se o ni mdloby.

Bylo by to také mnohem milosrdnější, kdyby omdlela.

Jenže ona neomdlela. Její pohled byl upřen na čtyři muže. Čtyři muže, kteří leželi v prachu dvora provrtáni nespočetnými kulkami vypálenými ze zálohy. Wynonin otec a její bratři byli bezpochyby mrtví.

Zastřelil je ten cizinec a jeho kumpáni, kteří nyní vyšli zpoza stodoly. Museli se tam připlížit, nenápadně jako prérijní indiáni, zatímco jejich komplic tam přijel na koni jako neškodný pocestný. Odvedl pozornost farmáře a jeho synů a jeho společníci se tak mohli tiše dostat ke stodole a začít odtud střílet.

Cizince s tmavým vousem a studenýma očima nikde nebylo vidět. Patrně šel do domu.

Wynona musela násilím odtrhnout oči od té hrozné scény. Vrávorala stájí a jen s vypětím všech sil dokázala potlačit nutkání křičet. Bylo jí tak špatně, že se skoro nedokázala udržet na nohou.

Pomyslela na svou matku.

A pak uslyšela křik vycházející z domu. Nato se ozval výstřel.

Zůstala stát na místě jako ochromená. To všechno je jen zlý sen, to musí být zlý sen! Takové věci se ve skutečnosti nemohou stát!

Není možné, aby se staly!

V tom okamžiku se otevřely vrata stáje.

Do stáje vešli dva kumpáni toho cizince. Loudali se a kolty drželi v rukou velmi nedbale. Byli to zarostlí chlápci se zákeřnými výrazy, jeden byl vysoký a hubený, druhý spíš menší. Spokojeně se zasmáli, když spatřili Wynonu.

Viděli útlou mladou ženu v prostém světlém oděvu, ženu s úzkým obličejem, měkkými rysy a takřka dokonalou postavou.

V jejich očích se zračil neskrývaný chtíč.

A právě to v ní probudilo rozhořčení, přímo vražednou zlobu.

„Vy parchanti!“ vykřikla. Rozhlížela se po nějaké zbrani, ale žádnou neviděla. Couvala před těmi muži, kteří se k ní pomalu blížili s kolty v rukou. Zdálo se, že jsou velmi sebevědomí.

„Nedělej nám problémy, malá,“ řekl ten vyšší z nich. „Nejlepší bude, když teď půjdeš pěkně k nám, ano?“ Při tom výhružně zvedl kolt.

Wynona na stěně napříč za sebou uviděla vidle. Bleskově se otočila a chopila se jich. Oba muži k ní předtím rychle kráčeli, nyní se však vyděšeně zarazili. Ty vidle ve srovnání s kolty neznamenaly nic, ale Wynoně to v té chvíli bylo jedno.

Vykřikla a zaútočila.

Vyšší z obou mužů uskočil. Počítal s tím, že Wynona se bude bát koltu. Proto byl příliš pomalý.

Měl však štěstí, protože zakopl.

Kdyby nezakopl, tak by se mu hroty vidlí zabodly do hrudi. Takto však spadl na záda a vidle jen promáchly do prázdna.

Menší z banditů zaklel, vrhl se na mladou indiánku a vytrhl jí vidle z rukou dřív, než je mohla namířit proti němu. Wynona ho kopla do holeně a zatímco muž ječel bolestí, ona se otočila a vyběhla na dvůr.

Zabiják jí instinktivně zamířil na záda, ale potom s kletbou sklonil zbraň. Uvědomil si, že tu dívku chtějí živou.

Jeho kumpán už se mezitím posbíral ze země a rozběhl se za Wynonou.

Dívka utíkala kolem svých mrtvých bratrů. Byla šílená strachem.

Přesto však ještě byla schopná rozpoznat svou šanci.

Tou šancí byla puška jejího otce, která ležela v prachu přímo před jejíma nohama. Sklonila se a natáhla k ní ruce.

Tu třeskl ohlušující výstřel. Puška přeletěla přes dvůr. Dívka v tom šoku ztratila rovnováhu a upadla.

Než se stačila postavit, už u ní byl vyšší z obou banditů. Chytil ji zezadu kolem krku a sevřel jí hrdlo, takže nemohla dýchat. S hekáním se bránila, ale neměla naději. Zabiják se odpudivě chechtal.

Na prahu domu stál vousatý cizinec. V jedné ruce držel svazek bankovek, v druhé kolt, z jehož hlavně se kouřilo. To on trefil kulkou pušku, kterou Wynona chtěla zvednout.

Nevrle hleděl na hubeného muže, který držel dívku a smál se. Ze stáje kulhal třetí bandita.

„Mám ti snad jít pomoct, Sandersone?“ ironicky se otázal vousáč muže, který držel Wynonu. Strčil si kolt do pouzdra a zvedl ruku s bankovkami. „To jsou všechny peníze, které jsem tam našel.“

„Ve stáji je několik dobrých koní, Guthrie,“ zvolal třetí bandita. „Za ty by se dalo utržit pár set dolarů, řekl bych.“

„Vyměníme je za ty naše herky a vezmeme si ještě jednoho nebo dva z nich jako soumary,“ zavrčel vousáč, kterého jeho kumpán oslovil jako Guthrieho. „Nemáme moc času, to víte. A náš hlavní kapitál už přece máme.“ Při tom ukázal na Wynonu, jejíž odpor už Sanderson zlomil. „Lawton nám za tuto hezkou, snědou ženskou zaplatí spoustu dolarů, amigos!“ Guthrie se chraplavě zasmál a ledabyle si strčil ukořistěné peníze do kapsy svého ošoupaného koženého kabátu.

Sanderson smýkl vyčerpanou dívkou na zem a rychle jí svázal ruce za zády. Třetí zabiják si zvědavě prohlížel dům.

„Není tam toho moc, co by stálo za to, Curly,“ pohrdavě zavrčel Guthrie. „Samé bezcenné haraburdí jako vždycky u takových upachtěných farmářů. Ta stará bába na mě šla s kuchyňským nožem. Ještě že jsem ji včas zneškodnil kulkou, tu starou mrchu!“ Guthrie si začal rychlými pohyby nabíjet kolt. V prachu před jeho nohama se zaleskly prázdné nábojnice.

„Radši posbírej zbraně, co tu leží na zemi,“ řekl Curlymu. Obtloustlý zabiják si ještě stále prohlížel dům. „Neměli bychom tu ponechat nic, co by nám mohlo vynést nějaké peníze.“

+ + + + +

John McAlester tiše zaklel.

V očích štíhlého, tmavovlasého muže se zračilo zděšení.

Zastavil svého koně na dvoře Checotovy farmy a ve svitu měsíce spatřil hrůznou scénu.

V prachu tam bezvládně ležela čtyři těla. Chladný noční vítr povíval s vlasy nejmladšího z nich. Oči hubeného indiána byly upřeny k obloze.

John McAlester seskočil ze sedla. Rozhlédl se a uviděl otevřená vrata stáje, dveře domu a zaprášené, unavené koně u ohrady. Muži, kterým ti koně patřili, už museli být hodně dlouho pryč.

John McAlester pomalu vešel do domu s rukou na revolveru. Byla to spíš instinktivní opatrnost než předpoklad reálného nebezpečí.

„Paní Checotová!“ zvolal. Znal se s tou rodinou. Věděl, že zde žijí dvě ženy Tabita Checotová a její dcera Wynona.

V té chvíli ještě věřil, že obě žijí. John McAlester nosil hvězdu federálního zástupce. Pohled na mrtvá těla pro něj nebyl nic neobvyklého.

Bál se o život těch dvou žen.

Věděl, čeho jsou bandité v této zemi schopní.

Pomalu prošel prostým obývacím pokojem. Oknem tam pronikal měsíční svit, takže John McAlester mohl vidět převržené židle, vytáhnuté zásuvky a věci rozházené po podlaze. Někdo tam něco hledal.

V kuchyni nalezl paní Checotovou. Byla to malá veselá žena, která jen málokdy někoho pustila ke slovu. Teď bezvládně ležela na podlaze jako rozbitá porcelánová panna. Zabila ji kulka, která ji trefila do hrudi. V jedné ruce svírala dlouhý nůž na maso.

John McAlester sevřel rty.

Hledal dál.

Wynonu Checotovou však nenalezl.

Pak vyšel na dvůr, zapálil si cigaretu a zamyslel se. Těšil se, až uvidí staré známé a stráví příjemný večer v jejich společnosti. Následujícího rána měl pokračovat v cestě do vzdáleného Fort Smith.

Namísto toho teď viděl tuto hrůzu.

Ve stáji chyběla většina koní. Podle stop to vypadalo, že zabijáci byli tři. Přijeli sem a vyvraždili celou rodinu - jenom dceru unesli.

John znechuceně odhodil cigaretu.

Chtěl pohřbít mrtvé a pustit koně ze stáje, aby se o sebe mohli postarat sami. A pak se chtěl pustit do pronásledování.

Byl rozhodnutý vysvobodit Wynonu Checotovou z rukou únosců. Přivřenýma tvrdýma očima hleděl do jasné noci.

„Já vás dostanu, vy ksindlové,“ zamumlal tiše.

Potom začal pohřbívat mrtvé.

+ + + + +

V narudlé záři zapadajícího slunce dorazili čtyři jezdci do lesa. Guthrie, jeho dva kumpáni a jejich zajatkyně část noci a celý den strávili v sedle. Jeli oklikami, snažili se svést případné pronásledovatele na falešnou stopu a naopak za sebou žádné stopy nezanechávat.

Bandité věděli, že brutální přepadení Checotovy farmy pro ně může být nebezpečné. Indiáni sice neměli právo zatknout bílé zločince, ale bylo jasné, že až uvidí zavražděné choctawské farmáře, kteří byli jejich přáteli, nebudou nečinně čekat, až kolem náhodou pojede marshal z Fort Smith.

A Guthrie neměl chuť padnout do rukou rozlícenému houfu rudochů. Proto neúnavně hnal své lidi a dělal vše, co bylo v jeho silách, aby setřásl eventuální pronásledovatele.

Guthrie nedůvěřivě hleděl na kraj lesa. Stíny mezi stromy s tím, jak zapadalo slunce, houstly.

„Kdyby tu číhali rudokožci, tak už by dávno stříleli,“ řekl Sanderson, hubený muž po Guthrieho pravici. V rukou držel pušku a rovněž hleděl k lesu. Curly jel za dívkou, která seděla svázaná v sedle. Bandité vedli na dlouhých uzdách dva soumary. Ukradli je na Checotově farmě stejně jako koně, na kterých jeli.

Guthrie pokrčil rameny. „Asi máš pravdu,“ zavrčel. „Jeli jsme svižně. Ta těla ještě určitě nikdo nenašel.“

Wynona zvedla hlavu. Měla bledou tvář, její oči byly zarudlé od pláče. „Proč to děláte, Guthrie? Kvůli pár koním a sto dolarům, které jste ukořistil? Kvůli tomu zabíjíte lidi?“ Její hlas zněl hořce a unaveně.

Guthrie se překvapeně otočil. Wynona od chvíle, kdy vyjeli, nepromluvila ani slovo. Vousatý vůdce banditů se na ni usmál. „Á - naše kráska se probudila. To je dobře!“

Sanderson se potměšile zachechtal. „Probudila se,“ tupě opakoval Guthrieho slova.

Dívka sevřela rty a pohlédla na hrušku sedla před sebou. Cítila pohledy těch chlapů - chtivé, lačné pohledy.

„Proč jste mě vzali s sebou?“ zašeptala. „Proč jste neoddělali i mě?“ Po tvářích jí tekly slzy.

„Nic nepochopila!“ pobaveně zvolal Curly. „Ještě pořád nepochopila, o co jde, chlapci!“

Guthrie zastavil svého koně a nechal ostatní projet, dokud se Wynona nedostala vedle něj. Chytil ji za bradu a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. Všiml si, že v jejích očích se divoce zajiskřilo.

„Všechno se to stalo jenom kvůli tobě, malá,“ řekl vlídně. „Jistě, něco jsme na vaší farmě ukořistili. Ale ten nejcennější poklad jsi pro nás ty, ty malá zrzavá šelmičko. Právě o tebe nám šlo, jenom o tebe.“

Wynona na něj nevěřícně hleděla.

„Pověz jí to, Guthrie!“ zvolal Sanderson. „Pak přestane mít strach a určitě s námi zůstane. „Opět se tím svým odporným způsobem zachechtal.

Guthrie si jej nevšímal. Stále hleděl Wynoně do očí. „Ve Washita Mountains žije jeden pán,“ řekl. „V jednom zlatokopeckém městečku. Od té doby, co se tam našlo zlato, do Rush Springs míří spousta lidí. Jenže žijí tam hlavně muži, žen je

tam jen poskrovnu.“ Guthrie se nakrátko odmlčel. Líbilo se mu pozorovat narůstající zděšení ve Wynoniných očích. „Mladé krásné dívky jsou v tamních hampejzech ceněným zbožím. Proto náš obchodní partner kupuje děvčata, kde se dá. Především ohnivé malé indiánky, které nikdo nebude postrádat.“ Guthrie pobaveně mrkl na svou zajatkyni. „Náš přítel, pan Lawton umí zlomit jejich odpor. A pak je to začne bavit. Uvidíš, i tebe to začne bavit, kotě.“

„Je jenom jedna věc, která by mě mohla bavit,“ vyhrkla zhnuseně. V jejích očích se objevil výraz, který Guthrieho vyděsil.

„Nejradši by ti vrazila nůž do břicha, Guthrie!“ zvolal Curly. „To by ji určitě pobavilo, to se vsaď!“

„Drž hubu!“ zavrčel Guthrie. Zdálo se, že by ze všeho nejradši Wynonu i svého kumpána zmlátil. Pohlédl jí do očí. „Krást ženy je snazší než loupit dobytek nebo koně.“

„Asi vás to baví se s tím vytahovat,“ procedila mezi zuby. „Jenže nejste nic jiného než zvíře, vražedná bestie.“

„Ta malá je ale drzá!“ zvolal Sanderson. „Možná bychom jí měli předvést, co ji čeká v Rush Springs. Třeba by jí to prospělo, co myslíš, Guthrie?“ Sanderson na svého bosse hleděl s jiskrami naděje v očích.

„Ano, rozdělme se tu o ni!“ nadšeně vykřikl Curly. „S tou to bude stát za to. Jenom si ji pořádně prohlédni. To je něco jiného než ta malá tlustá husa, kterou jsme chytili minulý měsíc.“

„Ty jsi ale idiot,“ odsekl Guthrie, pobídl ostruhami koně a pohnal ho do hloubi lesa. Mezi stromy už celkem byla tma. Guthrie se začal rozhlížet po nějakém dobrém tábořišti.

„Proč bych měl být idiot?“ rozzlobeně vykřikl Curly a položil ruku na revolver. „Takto se mnou nebudeš mluvit, Guthrie, to teda ne!“

„Vsadím se, že ta malá je ještě panna,“ odtušil chladně Guthrie a pobídl

koně. „Za panny Lawton platí dvojnásobek. Ty může prodávat v dražbách. Co si myslíš, že by za ni zaplatili…?“

„Tak hloupý zase nejsem,“ zamumlal Sanderson. Guthrie na něj vrhl pohrdavý pohled, ale nic neřekl. Vyjel napřed a dorazil na malou mýtinu, která se rozléhala vedle vyschlého koryta.

„Tady si odpočineme,“ rozhodl vousatý zabiják. „Dávej pozor na tu holku, Sandersone.“ Guthrie seskočil ze sedla a ledabyle omotal uzdu okolo větve. Uvolnil podbřišník, zvedl sedlo ze hřbetu koně a hodil jej na zem. „Měli bychom se najíst, Curly!“ zvolal na svého obtloustlého kumpána. Curly právě s odfrkáváním trhal podbřišníkem své klisny.

„Ať vaří ona, mně se nechce,“ odsekl Curly a ukázal na Wynonu.

„Ještě by ti chrstla vřící olej do obličeje,“ chladně poznamenal Guthrie. „Běž a nasbírej dřevo, Curly. Pohni tím svým zadkem!“

Curly na něj rozčileně pohlédl, ale pohled pichlavých očí ramenatého zabijáka nevydržel. Tlouštík pokrčil rameny a vydal se pro dřevo na okraj mýtiny.

Guthrie za ním zamračeně hleděl. Potom se sehnul, rozvázal ranec se svými věcmi a rozprostřel si na zem deku.

Teprve po chvíli si všiml, že Sanderson a děvče zmizeli. Curly byl kdesi v křoví. Mezi stromy byla tma jako v pytli a vál tam chladný vítr.

Guthrie se rozhlížel.

A pak uslyšel dívčin křik.

Guthrie skočil s puškou v ruce do křoví. Tušil, co uvidí, až dorazí k Sandersonovi a mladé ženě.

Jeho neblahá předtucha se vyplnila.

Hubený Sanderson Wynonu násilím svlékl a strhl ji na zem. Pokusila se mu uniknout, ale se svázanýma rukama to nebylo jednoduché.

Sanderson si s chechotem rozepínal poklopec. Jeho revolverový opasek ležel na zemi. Wynona sebou vyděšeně zmítala na zemi. Guthrie viděl v temnotě její nahé tělo.

Zvedl pažbu své sharpsky ráže 52 a udeřil jí Sandersona do ramene, prudce, ale nikoli vztekle.

„Říkal jsem ti, že na ni máš dávat pozor,“ zavrčel Guthrie. „A potom jsem ti řekl, co si myslím tady o tomto, Sandersone! Příště můj rozkaz poslechneš!“

Guthrie spatřil deku rozprostřenou na zemi. Sanderson očividně myslel na všechno. Teď však ležel na zemi a nehýbal se. Guthrie si vůbec nebyl jistý, zda mu Sanderson vůbec rozuměl.

Vousatý bandita se sklonil a přehodil přikrývku přes dívčina ramena. Pohled na její tělo ho znervóznil. Peníze však pro něj byly důležitější než krátké potěšení.

Guthrie kopl Sandersona do boku. „Dělej, vstaň, tolik tě to zase bolet nemůže! Příště se drž mých příkazů, chlapče,“ řekl Guthrie skoro přátelsky.

„Ty parchante!“ vykřikl Sanderson. Náhle se otočil a kopl Guthrieho do kolene. Vousáč zařval bolestí a skácel se k zemi. Sanderson k němu bleskově přiskočil a chytil ho kolem krku. Lomcoval jím vztek. Oba muži se pak svalili na zem a s hekáním se prali.

Wynoně se zablesklo v očích.

Sandersonův revolverový opasek ležel jen několik kroků od ní. Vedle pouzdra visel dlouhý lovecký nůž.

Wynona neváhala. Otočila se, převalila se a chopila se nože. Měla ruce svázané za zády, ale přesto se jí podařilo čepel vytrhnout z pochvy.

Guthrie mezitím zlomil Sandersonův odpor. Stačil jeden tvrdý kop a Sanderson se svalil do křoví. Pak se zvedl, ale v tom ho Guthrieho pěst

znovu srazila k zemi. Guthrie vyskočil a opět Sandersona udeřil do boku.

Teprve potom si všiml, že Wynona se pohnula.

Guthrie se otočil.

Přeřezané provazy jí spadly ze zápěstí. Máchla proti němu a v pološeru se zableskla čepel nože.

„Ty ses zbláznila!“ vykřikl Guthrie. „Zahoď ten nůž!“ A pak se na ni vrhl. Instinktivně sáhl pravou rukou po koltu, který mu visel u boku.

Když se ocitl u ní, chytil ji levou rukou za vlasy. Rozesmál se a prudce jí zaklonil hlavu.

V tom okamžiku ho probodla. Vousatý zabiják na ni nechápavě

pohlédl, načež udělal několik vrávoravých kroků dozadu.

Sanderson se sténaje sbíral ze země.

Wynona se otočila a běžela pryč.

Guthrie zvedl kolt a začal střílet. Vrávoral však při tom, takže jeho kulky se zavrtávaly do stromů, nebo končily kdesi v křoví.

Třesk výstřelů ještě neodezněl, když se Guthrie zhroutil.

Sanderson zaraženě hleděl na bezvládné tělo svého bosse. Tu uslyšel, jak Wynona běží podrostem. Žádná z Guthrieho kulek ji nezasáhla.

V jeho propadlé tváři se náhle objevil výraz vražedného vzteku. Ještě teď cítil bolest po Guthrieho ranách, ale přesto myslel pouze na jediné.

„Ona oddělala Guthrieho!“ zařval. „Ta prokletá coura ho odkrouhla! Za to jí zakroutím krkem! Zakroutím jí krkem, to přísahám!“

Z křoví se s koltem v ruce vynořil Curly. Vztekle zaklel a zavrčel: „To přece není možné! Ksakru to není možné, Sandersone!“

„Samozřejmě že je to možné!“ vykřikl Anderson. Zvedl Guthrieho pušku a svůj revolver a dodal: „Běžela tudy! Musíme ji dostat, mrchu jednu! Musíme ji dostat, Curly…“

Sanderson se rozběhl tím směrem a zmizel v temnotě. Curly jej váhavě následoval. Slyšel praskot větví, jak dívka prchala lesem.

„Odříznu jí cestu!“ vykřikl Curly za Sandersonem. „Dostaneme ji, kámo, neměj obavy!“

Natáhl kohoutek svého koltu a zrychlil.

+ + + + +

Wynona běžela tak rychle, jak jen mohla.

Mezi stromy vládlo šero, které se soumrakem houstlo. Větve ji šlehaly do nohou, břicha a do hrudi, kameny a klacky se jí zabodávaly do bosých chodidel.

Prchala do hloubi lesa.

Sanderson a Curly byli mezi Wynonou a mýtinou, kde stáli koně. Věděla, že je musí setřást. Instinktivně se řídila jistým plánem, ačkoli měla příliš velký strach na to, aby si to jasně uvědomovala.

Musela své pronásledovatele nalákat hlouběji do lesa a potom se rychle obrátit. Musela se dostat ke koním před nimi! To byla její jediná šance.

Zadýchána se vrhla za jeden mocný strom. Slyšela oba bandity. Nebyli daleko. Cinkot ostruh, praskání větví, chvatné kroky.

Wynona dřepěla ve svém úkrytu mezi kořeny stromu a chvěla se. Byla úplně nahá. Neměla už ani nůž ze Sandersonova opasku. V té divočině nemohla přežít, i kdyby setřásla pronásledovatele. Potřebovala koně, potřebovala šaty!

Tiskla se ke stromu a snažila se nedýchat.

Sanderson byl hodně blízko. O něco dál ztěžka oddechoval Curly. Kdyby Sanderson pokračoval stejným směrem, dostal by se na vzdálenost několik kroků od jejího úkrytu.

Teď už nemohla běžet dál, i kdyby chtěla. Nepochybovala o tom, že Sanderson by okamžitě střílel. Ještě před chvílí se pral s Guthriem, ale teď by udělal všechno pro to, aby jej pomstil.

Sanderson se pomalu blížil.

Wynona se nehýbala. Slyšela, jak pod botami zabijáka praskají větvičky, jak šelestí listí.

Sanderson se zastavil přímo u jejího úkrytu.

Dívka pomalu dýchala otevřenými ústy, aby ji její dech neprozradil. Srdce jí bušilo až v krku. Vytřeštěnýma očima hleděla na místo, kde se každou chvíli musel objevit Sanderson.

Čekala, až se tam vynoří hlaveň pušky.

„Curly, sakra, kde vězíš?“ náhle zařval Sanderson.

Wynona sebou trhla a málem vykřikla strachem. Sevřela však rty a s vypětím všech sil se ovládla. Pociťovala velmi silné nutkání běžet. Běžet pryč! Byl to slepý instinkt, který pro ni mohl být osudný.

„Já nic neslyším!“ zvolal Curly. Jeho hlas ztlumil les. Venku, na planině bylo vidět, ale tady, mezi stromy, byla tma jak v pytli.

„Kruci, nevidím žádné stopy!“ zvolal Sanderson na svého kumpána. „Půjdu teď na jih, Curly!“

Wynona slyšela jeho kroky.

A pak prošel kolem jejího stromu. Spatřila jeho záda a hlaveň pušky. Málem si povzdechla úlevou. Takže ji přece jen neodhalil.

Hned v následujícím okamžiku se Sanderson ohlédl přes rameno.

Okamžitě ji spatřil, její nahé tělo v té tmě doslova svítilo. Překvapen vykřikl a bleskově na ni namířil.

Wynona v tom zlomku vteřiny, který jí zbyl, poznala, že to je Guthrieho sharpska.

Vrhla se stranou a vyvinula při tom takřka nadlidskou sílu. Zadržovala nutkání běžet tak dlouho, že teď pro ni běh znamenal úlevu. Skočila do křoví a v následujícím okamžiku zaduněla sharpska. Málem se jí při tom zastavilo srdce. Cítila, jak jí velkorážní kulka proletěla kolem zad.

Přesto se ani na okamžik nezastavila.

Běžela zpět k mýtině. Musím na mýtinu, musím se dostat ke koním před nimi, pomyslela si.

Slyšela, jak za ní Sanderson vztekle řve. Vypálil z koltu a kulka proletěla mlázím kdesi daleko od ní.

Potom uslyšela, že i ti dva bandité běží. Křičeli na sebe a Wynona se modlila, aby jim došel dech. Běžela, aniž se otáčela.

Šlehaly ji větve, ale téměř to nevnímala. Jako srnka skákala přes kořeny, které spíš cítila než viděla. Bleskově se vyhýbala stromům a pokoušela se utíkat tak, aby byly mezi ní a oběma zabijáky.

A pak se před ní vynořila mýtina.

Mezi korunami stromů tam pronikal svit hvězd. Tady na ni bandité viděli lépe než v lese, ale o to se nestarala. Musí se dostat ke koním!

Přiběhla k nejlepšímu z nich. Zvíře před ní ustupovalo, ale ona chytila uzdu a strhla ji z větve, kolem které byla omotaná.

Za ní třeskly výstřely.

Kůň se vyděšeně vzepjal. Trhl uzdou a Wynona spadla na zem. Uzda se jí vysmekla z ruky a kůň odběhl pryč.

„Máme ji!“ vykřikl Curly. Stál na okraji mýtiny a hleděl na Wynonu. Dívka se vrhla stranou a kulka se zavrtala do země vedle ní.

Sanderson stál vedle Curlyho a také mířil na Wynonu. Jeden z těch dvou ji zákonitě musel trefit!

Přesto se pokusila zvednout.

Tu třeskl výstřel.

Wynoně trvalo několik vteřin, než pochopila, že nebyla zasažena. Udělala několik vrávoravých kroků stranou a pohlédla na Sandersona.

Zabiják se oběma rukama držel za břicho a potácel se. Vytřeštěnýma očima hleděl kamsi za Wynonu do lesa.

Curly vypálil tím směrem. V temnotě se opět zablesklo, ozval se další výstřel a tělnatý bandita se zhroutil.

Sanderson se zády opřel o strom a pomalu se po něm svezl na zem. Potom tiše sténal.

Wynona hleděla vytřeštěnýma očima na oba muže na zemi. Pokoušely se o ni mdloby. Ještě před chvílí hleděla smrti do tváře, a přece přežila. A její pronásledovatelé leželi mrtví na zemi nebo umírali…

Podlomila se jí kolena, takže o chvíli později vsedě pozorovala, jak se z křoví vynořuje muž s puškou.

+ + + + +

John McAlester držel v rukou winchestrovku. Dostal dva bandity, ale pronásledoval tři muže. Ten třetí možná někde číhá v temnotě, ačkoli reakce dívky tomu nenapovídala. Kdyby tam byl někdo třetí, určitě by utekla pryč a neseděla by teď na zemi.

„Neměj strach,“ řekl vlídným hlasem, když k ní kráčel blíž. Nechtěl, aby ho považovala za nepřítele. Pohled na nahou dívku mu napověděl, že musela prožít něco děsivého.

Prohlédl si zavalitého muže, kterého trefil jako druhého. Musel střílet rychle a navíc byla tma. Nemohl proto riskovat, musel zabíjet. Tlouštík byl mrtev. Prošel kolem něj a přistoupil k Sandersonovi. Hubený bandita tiše sténal. Vzhlédl k McAlesterovi a vyhrkl: „Kdo jsi, ksindle? Chceš prodat tu malou, že ano? K čertu s tebou, ty zákeřná kryso!“

„Komu prodat?“ ostře se otázal John a dva kroky od zabijáka si klekl. „Komus chtěl prodat to děvče?“

Sanderson na něj hleděl vytřeštěnýma, nevěřícnýma očima. Nedokázal pochopit, že John tu dívku zachránil, aniž by na ní chtěl vydělat.

A s tímto nevěřícným pohledem Sanderson také zemřel.

John McAlester mlčky vstal a otočil se. Wynona klečela na zemi u jednoho sedla a hleděla na něj.

„Našel jsem mrtvé na farmě,“ řekl klidným hlasem, „a hned jsem se pustil do pronásledování. Vypadá to, že jsem se tu objevil v pravý čas.“ Přistoupil ke Guthrieho sedlu, vzal deku, která ležela vedle něj, a přikryl jí dívku. Wynona se do ní schoulila.

„ Johne,“ zašeptala. Do očí jí náhle vhrkly slzy. „Všichni jsou mrtví, Johne - je to jako zázrak, že ses tu objevil! Je to zázrak…“

„Chtěl jsem navštívit tvé rodiče,“ odvětil John. Posadil se naproti ní a chvíli mlčel. Bál se, že Wynoně se stalo něco zlého. Musel jí dát čas, aby se uklidnila. To, co zažila, ji zcela vyvedlo z míry.

„Jsem tu, protože jsem vás chtěl navštívit,“ řekl. Pohlédl jí do tváře, ale nedotkl se jí. Nevěděl, jak by na to reagovala.

Wynona pomalu přikývla. Utřela si slzy a zastřeným, ale pevným hlasem řekla: „Jejich vůdce leží vzadu v houští. Probodla jsem ho. Proto mě ti dva chtěli zastřelit. Ale nic vážného se mi nestalo. Nejsem zraněná.“

„To je dobře,“ řekl John s úlevou.

„Vzali mi nějaké šaty,“ dodala. „Jsou v sedlových brašnách.“

„Přinesu je,“ řekl John. Vstal a začal prohledávat sedlové brašny obou soumarů. Při tom nespouštěl Wynonu z očí. Přemýšlel, co znamenala poslední slova umírajícího bandity. Očividně tu dívku neunesli pro vlastní potěšení. Ten zabiják mluvil o „prodání“.

Kdo tu, k čertu, může kupovat ženy? přemýšlel John. Otroctví přece bylo zrušeno před dvaceti lety!

Nalezl šaty, krátce si je prohlédl a přinesl je Wynoně. Neptal se jí na ty tři muže, kteří ji unesli. Nejdřív se musí vzpamatovat z šoku.

Zítra bude dost času na to, aby se to dozvěděl.

+ + + + +

„Kde leží Rush Springs?“ zeptala se Winona.

V rukou držela hrnek s ranní kávou, jakoby se chtěla ohřát. Na mýtině ještě bylo chladno, ačkoli mezi listím již pronikaly paprsky slunce. Wynona a John seděli u ohýnku, na němž se smažila vejce se slaninou.

John na ni překvapeně pohlédl. „Rush Springs?“ zamumlal. Dívka vypadala velmi klidně a vyrovnaně. Jako by už události předchozího dne strávila.

„Mělo by to být jedno zlatokopecké městečko,“ poznamenala. Hleděla mu do očí. Ještě mu neřekla, co s ní bandité chtěli udělat a co přesně se stalo na jejich farmě.

John přikývl. „Ve Washita Mountains,“ odvětil. „Slyšel jsem o něm. Před pár měsíci tam prý vypukla zlatá horečka. Přitáhly tam stovky lidí, které tam přilákalo zlato. Podle mě to je celé podvod. Není tam ani zrnko zlata. Ale když se pár skal upraví tím správným způsobem, může to přilákat tisíce lidí chtivých zlata. A potom ti, co jsou v pozadí, se na nich mohou obohatit.“

„Nikdy jsem nepochopila chamtivost bílých,“ opáčila klidným hlasem. Její oči byly bez výrazu, jako by myslela na něco jiného. Usrkla kávy.

„Proč ses mě ptala zrovna na Rush Springs?“ otázal se John a podal jí misku se snídaní.

„Chtěli mě tam přivézt,“ odpověděla a pohlédla ke stromům, u nichž John pohřbil tři bandity. „Mluvili o muži, který se jmenuje Lawton. Prý kupuje mladé dívky, které potom pracují v bordelech jako otrokyně. A jím najatí lovci otroků už přepadli nejeden indiánský ranč nebo farmu.“ Wynona trpkým hlasem dodala: „Indiány nikdo nehledá. I když žijeme jako bílí, věříme ve vašeho Boha a mluvíme vaší řečí. Pořád jsme jenom indiáni - lidi, kteří nemají žádná práva.“

„Soudce Parker ve Fort Smith dělá všechno, co je v jeho silách, aby indiány ochránil,“ odvětil John. Věděl však, že to nezní moc věrohodně. Ani on nemohl zabránit vyvraždění rodiny Checotů. Jeden člověk nemůže být všude a to platilo i pro marshaly z Fort Smith.

Wynona mlčela. Rychle jedla, ale očividně myslela na něco jiného.

V očích se jí objevilo chladné světlo. John čekal, že něco řekne, ale zdálo se, že se s ním nechce o své tajemství podělit. Pak řekl: „Přivedu tě zpátky k tvému strýci Samovi. Postará se o farmu tvého otce. U něj budeš v bezpečí, Wynono.“

Dívka zavrtěla hlavou a odstrčila od sebe talíř. „Pojedu do Rush Springs, Johne,“ poznamenala. Řekla to klidným, ale pevným hlasem.

„Ne,“ odsekl John. „To vyřídím já.

V té záležitosti by ses měla držet zpátky, Wynono.“

„Chci toho Lawtona vidět,“ odvětila. Vstala, vzala si sedlo a sedlovou pokrývku a přistoupila ke svému koni. Měla na sobě kovbojské holínky, džínsy a kostkovanou košili a John se přistihl při tom, že si její perfektní postavu prohlíží se zalíbením.

„Rush Springs je nebezpečné místo,“ řekl chladně. Rychle vstal. „Toho Lawtona si podám, a jestli opravdu stojí za tím přepadením, tak se má na co těšit!“

„Ty mi nerozumíš,“ vyhrkla Wynona. Přitáhla podbřišník a potom se otočila, jako by chtěla Johna udeřit. V očích se jí divoce jiskřilo. „Chci vidět muže, který nechal vyvraždit mou rodinu kvůli několika stům dolarů!“ zvolala. „Chci vidět, co je to za člověka. A pak - pak ho chci vidět umírat!“

„Pomsta ti nepomůže,“ namítl. „Ta tě jen přivede do nebezpečí. Jestli je ten Lawton opravdu takový ksindl, za jakého ho považuješ, tak se k němu nedostaneš. Á i kdyby se ti podařilo ho zabít - tak by to nebyla žádná spravedlnost, Wynono! Jenom zákon může do této země přinést pořádek, jinak tu bude brzy každý prosazovat svou spravedlnost na vlastní pěst.“

„Ten tvůj zákon před dvěma dny na naší farmě nebyl,“ vyhrkla Wynona. Záchvěvy v obličeji prozrazovaly napětí, její oči však zůstaly klidné. „Teď už se tam nemůžu vrátit, Johne! Copak to nechápeš? Můžu jít kamkoli - jenom ne na to místo, kde jsem je všechny viděla zemřít! Nevydržela bych to tam, Johne.“

John tiše zaklel. „Ty máš ale tvrdou palici, děvče! Takže ty se chceš pomstít někomu, kohos nikdy neviděla? Tam pod těmi stromy leží chlapi, kteří zavraždili tvé rodiče. Copak ti to nestačí?“

„Předtím tomu Lawtonovi přivedli jinou dívku,“ opáčila. „Chvástali se tím. Zapamatovala jsem si každé jejich slovo, Johne! Mluvili o Lawtonovi jako o svém příteli. Tvrdili, že jim dobře platí. Takže ten, kdo za vším stojí, je Lawton.“

John na ni vrhl tvrdý pohled. „Já se postarám o Lawtona a ty odjedeš ke svému strýci. Nechci vidět, jak se staneš obětí Lawtonovy kulky.“

„Můžu ti pomoct,“ řekla Wynona. Viděla, že John svá slova myslí vážně. „Slibuju ti, že nic nepodniknu bez tvého souhlasu, když mě vezmeš s sebou. Pomůžu ti dostat Lawtona. Nebudu nic svévolně podnikat a ne-zastřelím ho, Johne. Prosím, vezmi mě s sebou, Johne!“

„Když tě nevezmu, tak tam pojedeš na vlastní pěst, že ano?“

Wynona s hořkým úsměvem přikývla. „Můžeš mě přivézt svázanou k mému strýci, ale nemůžeš mě věčně hlídat, Johne. Vzala bych si koně a utekla bych.“

John se rozesmál. To jí věřil. Potom však rychle zvážněl, když pomyslel na to, co je čeká.

„Budeš dělat, co ti řeknu,“ řekl. „A nebudeš nic podnikat na vlastní pěst!“

Wynona přikývla. „Nebudeš toho litovat,“ poznamenala. „Jsem šikovnější, než si možná myslíš.“

John zvedl misku ze země. „Možná jsi šikovná, ale tady jde o život,“ opáčil.

Přemýšlel, zda neudělal chybu. Rush Springs bylo nebezpečné městečko. Všechna nová zlatokopecká městečka byla hodně nebezpečná.

A jejich cesta tam mohla snadno skončit jinak, než si představovali. Například na tamním hřbitově.

+ + + + +

Pomalu vjeli do strmého průsmyku. Panovalo nesnesitelné vedro. Prach, který zvířili koně, zůstával dlouho ve vzduchu. Narudlé skály po obou stranách cesty sálaly jako pec.

John McAlester měl na elegantním pruhovaném obleku přehozený lehký světlý plášť. Posunul si svůj tmavý plochý stetson do čela a pečlivě si navoskoval tmavý knír. Takto vypadal jako hráč. Muž v takovém elegantním oděvu, s pečlivě upraveným a zároveň chladným obličejem, mohl být jedině hráč, který zabloudil do Rush Springs - nebo pistolník, kterému se dařilo.

John si nemohl dovolit, aby jej v Rush Springs poznali. Pokud bylo to, co o tom městě vyprávěli Wynoně bandité, pravda, pak v něm někdo velmi čile obchodoval se žena-mi. A ten někdo by určitě učinil příslušná protiopatření, kdyby se dozvěděl, že ve městě je marshal z Fort Smith.

Wynona jela po Johnově boku. Své dlouhé tmavé a rudě se lesknoucí vlasy měla vzadu svázané do copu. Měla na sobě prosté jezdecké oblečení. Chtěla, aby ji ve městě považovali za Johnovu družku. Nebo za míšenku, kterou někde koupil. Takové obchody byly v divokém oklahomském teritoriu naprosto obvyklé.

„To je ono,“ tiše řekla, když zastavila svou kobylu v sedle průsmyku.

Pod nimi leželo Rush Springs.

U zdejší řeky nebo spíš říčky se tísnily stovky ubohých stanů a chat. Svahy údolí byly poměrně strmé, takže tam nebylo příliš mnoho místa. Stavělo se všude, kde to šlo.

Nad údolím stál osamělý dům. Odtamtud musel být skvělý rozhled. Okolo toho domu stál plot. Johnovy ostříží oči tam viděly několik postav. Asi šlo o strážce.

Tam nahoře musí bydlet někdo, kdo rozhodně není chudý. A John už tušil, kdo by to mohl být.

Díval se na to město chladnýma očima. V jeho tváři s ostře řezanými rysy se nepohnul ani sval. Skutečně ho bylo možno považovat za excelentního hráče pokeru. „Hezké, moc hezké,“ poznamenal ironicky. „Budeme se na ten pupek světa muset podívat blíž.“

Lehce kopl patami svého tmavého hřebce do slabin a zvíře se vydalo dolů, do horkého kamenitého údolí, v němž byly tak neuspořádaně rozesety chaty.

Wynona jej následovala. Vedla soumara. Ostatní koně poslali zpátky na jejich farmu s několika choctawskými kovboji. Potkali je na cestě do Rush Springs. Ti jezdci už věděli o masakru na farmě rodiny Checotů a hledali vrahy.

John si zamyšleně prohlížel rýžovací splavy u řeky. Muži, kteří se tam lopotili, doufali, že rychle zbohatnou, a přitom dřeli víc než kdokoli jiný. Kvůli pár gramům zlatého prachu. Nic víc tam najít nemohli.

Křivolaká stezka, která zřejmě měla představovat hlavní ulici, vedla mezi provizorními příbytky. Při pohledu na Wynonu se mnozí muži na této „ulici“ zastavovali. Hleděli na ni s neskrývaným chtíčem v očích. Dívka si toho naoko nevšímala, ale Johnovi neuniklo, jak zbledla. Pravděpodobně si teprve nyní uvědomila, kam se to dostala.

„Nemají tu šerifa,“ zamumlala, když si prohlédla ulici.

„Takováto městečka existují tak možná rok dva, než jejich poslední obyvatelé pochopí, že je tam nic dobrého nečeká. Jestli se tady dá mluvit o nějaké spravedlnosti, tak je to nanejvýš lynč.“ John se odmlčel, když si všiml mužů, kteří stáli za nimi. Šlo o skupinku brutálně vyhlížejících chlapů v děravém oblečení, jejichž páchnoucí dech byl cítit na deset yardů daleko. Ukazovali na Wynonu, obhrouble o ní vtipkovali a hlasitě se smáli.

Potom jeden z nich vykřikl: „Hej, hráči, počkej!“

„Rychle jeďme dál,“ zašeptala Wynona. „Je jich šest a jsou to hromotluci!“

„Jen klid,“ odvětil John. Věděl, že si musí sjednat respekt, pokud v tom městě chce přežít. To, že tam bude muset bojovat hned po několika minutách, však přece jen neočekával. „Drž se zpátky, a kdyby to nevyšlo, tak jeď pryč tak rychle, jak to jen půjde,“ zašeptal dívce.

Potom zastavil svého černého hřebce a s šikovností dokonalého jezdce ho otočil tak rychle, že ti chlapi před velkým zvířetem bezděky ucouvli.

John pohlédl do očí tomu, který mu stál nejblíže. Šlo o ramenatého zrzavého muže s obličejem rabiáta a opilce. V jeho vodnatých modrých očích se zračila touha prát se.

Nedbalým pohybem si odhrnul plášť, a tak odhalil nízko visící pouzdro s koltem. Stačil mu krátký pohyb a zbraň se mu ocitla v dlani.

„ Co po mně chceš?“ otázal se John.

„ My všichni po tobě něco chceme,“ odpověděl zrzavý chlápek.

Když John tasil, ustoupili, ale zrzek se jako první z nich zase vzpamatoval. Možná na Johnovi viděl, že by nedokázal vystřelit na neozbrojeného člověka.

„Tu ženu,“ řekl zrzek a ukázal na Wynonu. „Je hezká, všechna čest! Chtěli bychom si ji vypůjčit. Můžeme ti za ni dát jeden dolar. To je v tomto táboře spousta peněz!“ Hleděl na Johna se směsicí opovážlivosti a zlomyslnosti v očích.

Mezitím se kolem srotil dav. John si všiml zkoumavého pohledu jednoho mladého muže. Ten chlapík stál opodál a ležérně se opíral o stěnu jednoho saloonu. Měl na sobě prostý kovbojský šat, ale za opaskem se mu skvěl dlouhohlavňový remington ráže 44 se slonovinovou pažbou.

V ústech měl vyhaslý krátký doutník a pichlavýma světle hnědýma očima sledoval celou scénu.

Pistolník, okamžitě si pomyslel John. Znal ten pohled, ten ležérní postoj. Věděl, že si na něj musí dát pozor. U takového člověk nikdy nemůže vědět, co udělá.

„Na něco jsem se tě ptal!“ zvolal zrzavý surovec a přistoupil blíž.

V ruce držel prázdnou láhev od whisky. Někteří z jeho kumpánů byli ozbrojeni noži a klacky.

„Rozuměl jsem tvé otázce,“ klidně opáčil John a pomalu vytáhl nohy ze třmenů. „Na to je jenom jedna odpověď: Nemám rád špatné vtipy, příteli!“

„Slez z té své herky a já ti ukážu, co je to špatný vtip!“ vykřikl zrzek a výhružně zvedl láhev.

„A jestli sáhneš po revolveru, tak tě roztrháme na cucky, ty bastarde!“ zvolal kdosi z hloučku za ním.

„Podejme si ho!“

Na to ti chlapi přiskočili blíž jako jeden muž a zvedli nože a klacky. Kdyby John vystřelil, neměl by sebemenší šanci. Jednoho nebo dva z nich by trefil, ale potom by jej strhli ze sedla na zem.

Byl to šikovný jezdec a mohl proti nim použít kopyta svého koně. Ale to by mohlo skončit i tak, že by někdo z těch ničemů Johna nebo jeho koně bodl nožem.

John proto instinktivně udělal to jediné, co v té chvíli bylo možné.

Přitáhl nohy, vymrštil se a udělal přemet přes hřbet koně. Jako chlapec se se svými bratry často sázel, kdo předvede ten nejlepší kousek na hřbetě koně. A mnohé z těchto triků ovládal i teď.

Po tomto bleskovém saltu vzad pružně dopadl na nohy. Kůň odskočil stranou a chlapi s nadávkami ucouvli a ptali se, kde je jezdec.

V tom okamžiku John zaútočil.

Pohyboval se jako stín. Uhnul jednomu noži, udeřil a první z lumpů skončil v prachu. Téměř v té samé chvíli vykopl dalšímu klacek z ruky, zasadil mu ránu a srazil ho k zemi.

Zůstali ještě čtyři.

John se ubránil úderu zrzka, ale ve stejné chvíli ho další darebák udeřil zezadu klackem do ramene. Levá ruka mu na okamžik ochrnula.

A pak se tam objevila Wynona.

S divokým výkřikem vjela se svou klisnou mezi houf lotrů. Jednoho z nich kobyla srazila k zemi. Wynoně se v ruce zaleskla hlaveň revolveru. Než ho však mohla použít, chytila ji za zápěstí čísi pracka a strhla ji ze sedla.

Zrzek a jeden z jeho kumpánů se na ni vrhli s vítězoslavným jekotem.

John zaklel. Mezi ním a těmi dvěma, kteří ohrožovali Wynonu, byli další dva chlapi. Přesto se k ní probil. Byl nezastavitelný.

Když dorazil k Wynoně, leželi už zrzek a jeho druh bezvládně na zemi. Třetí násilník stál vedle nich. Byl bledý jako stěna.

Pod krkem měl hlaveň remingtonu ráže 44. Mladý pistolník tam stál v takřka lhostejném postoji. Jeho světle hnědé oči však mezitím ztmavly a nabyly tvrdého výrazu.

Rváč se neodvážil pohnout.

John zůstal stát. Wynona se posbírala ze země a sáhla po revolveru. V tom zvratu měl očividně prsty onen pistolník. Zezadu zneškodnil oba rabiáty a třetího nyní držel v šachu.

„Příště tvůj mozek skropí ulici,“ prohodil ke zbylému chlapovi. „A teď zmiz!“

Když pistolník sklonil svůj remington, padouch se otočil a vyrazil pryč.

„Kid Mallory,“ představil se pistolník. Hlavní koltu si poklepal na okraj klobouku, načež zbraň strčil zpátky za opasek. Díval se na Johna a Wynonu, kteří stáli vedle sebe.

„Díky za pomoc, pane Mallory,“ řekl John. „Jsem John Hayes. Doufal jsem, že si tu dobře zahraju, ale takovéto hry nemusím.“ Přitom ukázal na omráčené muže, kteří leželi v prachu.

Mallory si jej dlouze měřil pohledem. Zarostlý pistolník se pousmál a poznamenal: „Těch šest bastardů byste zvládl i sám, Hayesi. Ale říkal jsem si, že s mou malou pomocí by to mohlo jít rychleji.“ Přitom dlouze pohlédl na Wynonu. „Je dáma v pořádku?“

Wynona se nadechla a přikývla. „Díky,“ řekla. „Jde to…“

„Bylo mi potěšením vám pomoci,“ klidně řekl Mallory. Opět pohlédl na Johna, načež se otočil a poznamenal: „Jestli zvládáte i karty tak dobře jako tuto partii, tak nemusíte mít strach, pane Hayesi.“

John za ním zamyšleně hleděl. Dobře cítil, že Mallory se ho snažil odhadnout. A přemýšlel, zda ho prohlédl.

John doufal, že Mallory stojí opravdu na jeho straně. Tento mladík mohl být velmi nebezpečný. Teď šlo jen o to, komu.

John nerad střílel na lidi, kteří mu prokázali laskavost.

+ + + + +

„Tak to vypadá, že jsem prohrál,“ řekl Emmet Lawton. Chladnýma očima se přes karetní stůl díval na Johna. Ostatní tři hráči jejich pohledům uhýbali.

Na stole ležela spousta peněz. Bankovek, mincí a váčků se zlatým prachem.

John se lhostejně opřel o židli. Pravou ruku měl položenou na okraji stolu. Byl připraven sáhnout po zbrani. Již čtyři hodiny seděl s Lawtonem a ostatními muži u karet. Hodně prohrál a potom zase vyhrával. Nyní měl navrch John. Lawton byl dobrý hráč. Ale ani John nebyl žádný začátečník. Jinak by se přece nikdy nevydával za profesionálního hráče.

A teď, na konci té dlouhé a tvrdé hry, seděli Lawton a John proti sobě jako soupeři. Lawton nebyl příliš vysoký, jednalo se o elegantně oblečeného chlapíka s propadlým obličejem a pichlavýma, šedýma očima. Vypadalo to, že svůj hnědý klobouk Bowler nikdy neodkládá. V náramenním pouzdře nosil kolt ráže 45, model Sheriff se zkrácenou hlavní.

V jeho blízkosti stálo několik po zuby ozbrojených osobních strážců.

Lawtona nebylo možné brát na lehkou váhu.

„Ano, vyhrál jste, pane Hayesi,“ zamumlal Lawton. Změřil si Johna pohledem s takovým výrazem, že to vypadalo, jako by přemýšlel, zda ho má zabít.

„Dnes večer jsem vyhrál,“ klidně řekl John. „Možná bude zítra váš den, pane Lawtone.“

Lawton se chraplavě rozesmál. „Ó ne, pane Hayesi, s vámi už podruhé hrát nebudu.“ John viděl, jak Lawtonovi osobní strážci strnuli. Zdálo se, že počítají s bojem.

Lawton se však zvedl ze své židle a poznamenal: „Jste ke mně příliš laskavý, pane. Smím vás pozvat na drink?“

John mlčky shrnul peníze, které vyhrál, a strčil je do malé kožené tašky, kterou měl pod kabátem. Celou dobu nespouštěl Lawtona z očí. Jeho muže stejně tak. Když byl hotov, přikývl.

Společně odešli do baru. Diggeři v tom primitivním podniku s nahrubo sbitými stoly a židlemi jim uctivě uhýbali. Lawtona tu znal každý. A John byl oblečen skoro stejně elegantně jako on. Bylo možné se domnívat, že bude brzy patřit k Lawtonovým lidem.

Lawton objednal drahou skotskou whisky, John si zase poručil tequilu. Rush Springs možná bylo jen provizorním stanovým táborem, nedostatkem alkoholu však nikdy netrpělo.

Lawton připil skotskou a chladně pohlédl na Johna. Marshal byl přinejmenším o hlavu vyšší, Lawtonovi to však nijak nevadilo. Chvíli trvalo, než přestal chodit kolem horké kaše. Pak pomalu řekl: „Včera jsem slyšel o rvačce, kterou vyvolal Red Chauncy a ta jeho sebranka. Něco takového mi imponuje, pane Hayesi. A dnes jste mě porazil v pokeru. To se stává málokdy.“ Přitom Johna bedlivě pozoroval, aniž by však v očích či ve výrazu tváře dal najevo své pocity.

„Poker je mé povolání, pane Lawtone,“ poznamenal John. „A včera mi někdo pomohl. Nejsem kouzelník.“ Napil se tequily a ignoroval Lawtonův zvídavý pohled.

Lawton krátce přikývl. „Ano, zastal se vás pan Mallory. To mě poněkud překvapilo, protože pan Mallory normálně něco udělá jen pro peníze. Je považován za nejrychlejšího muže v tomto městě.“ Obchodník se ještě jednou napil skotské, načež dodal: „Krom toho pan Mallory pracuje výhradně pro mě. Takže jsem vám vlastně pomohl já.“

John se pobaveně usmál. „To je zvláštní interpretace, pane Lawtone.“

Lawton sevřel rty. „Možná je zvláštní, ale já jsem ten, kdo v tomto městě udává tón, Hayesi. Tomu, kdo se mi přizpůsobí, se vede dobře. Já nemám nepřátele.“ Lawton se potměšile a zlomyslně usmál, načež dodal: „Nestrpím nepřátele, Hayesi. A ten, kdo má to štěstí, že si ho vážím, se může stát mocným mužem. Svých nepřátel si nevážím. Ty drtím.“

Johnovi neušlo, jak se Lawtonův tón změnil. Jeho uctivé oslovení „pane“ zmizelo a teď k němu mluvil jako boss k podřízenému. Zdálo se, že Lawton si je velmi jistý tím, že John se nechá zastrašit.

„Kam tím míříte?“ lhostejně se otázal John.

„Potřeboval bych dobrého hráče, který by na mých karetních stolech držel bank,“ řekl Lawton. „Vy to s lidmi umíte. A takové muže, jako jste vy, já potřebuju. Kromě toho je vždycky užitečné mít někoho, kdo se umí ubránit. Za zvláštní úkoly bych vám platil prémie.“

John pomalu přikývl. „Rozumím. Co by to bylo za zvláštní úkoly?“ Čekal, ale Lawton se neprozradil. Řekl jen: „Povím vám to, pokud přijmete mou nabídku. Ale tak dobře jako já vás nikdo v Oklahomě nezaplatí!“ Lawton se sklonil, důvěrně mrkl na Johna a dodal: „Mohl bych vám zaplatit dobrou cenu i za tu indiánku. Krásných dívek tu je málo. Hledám takové do svých podniků.“

„Už jsem o tom slyšel,“ opáčil John.

Lawton se usmál. „Tak co, plácneme si? Sto dolarů za tu malou a tři sta za měsíc, jestli převezmete jeden z mých stolů. Ale pokud pro mě chcete pracovat, tak se budete muset rozloučit s tou dívkou. Nestrpím pevné známosti u mých mužů. To přináší jen hněv a závist.“

John dopil svou tequilu, aby spláchl zlost. Cítil Lawtonův netrpělivý pohled. Lawton nebyl zvyklý čekat.

„Radši pracuju sám,“ lhostejně poznamenal John a postavil prázdnou sklenici na poškrábaný pult. „Díky za drink, Lawtone.“

Ten na něj hleděl, jako by mu John právě dal facku. Zrudl vztekem a procedil mezi zuby: „To je vaše poslední slovo, Hayesi?“

„To rozhodně,“ prohodil John.

Emmett Lawton tiše a ostře sykl: „Pak raději v tomto městě nezůstávejte příliš dlouho, Hayesi. Je to tu nebezpečné. Mohlo by se vám tu něco přihodit. Vám nebo té vaší indiánce…“

„Už jsem slyšel lepší výhrůžky,“ opáčil John a opětoval Lawtonův pohled se stejným chladem v očích. „A jestli nechcete, aby se něco přihodilo vám, tak raději běžte“

Zdálo se, že Lawton přemýšlí o tom, jestli by na Johna neměl hned poslat své lidi. Potom však v Johnových očích spatřil něco, co ho zadrželo.

Emmett Lawton naprázdno polkl, načež se mlčky otočil, kývl na své osobní strážce a odešel ven. Okolostojící hosté mu uctivě ustupovali.

John za Lawtonem a jeho suitou zamyšleně hleděl.

Tušil, že s těmito lidmi ještě budou problémy.

+ + + + +

Wynona už na něj čekala, když vešel do pokoje. Byl to prostě zařízený pokoj, ale v tomto městě znamenalo luxus už to, že tam mohli spát sami a bez nejrůznější havěti.

Seděla na kraji železné postele v rohu nevelké místnosti. „Tys hrál karty s Lawtonem?“ zeptala se rozrušeně, když za sebou John zavřel dveře. „O čem jste spolu mluvili?“

John se usmál. „Takže tys byla dole a přihlížela jsi?“

Dívka přikývla. „Ale ne dlouho. Za pět minut mě oslovilo asi dvacet chlápků. To mi stačilo.“ Vstala a ptala se dál. „Takže, o čem jste mluvili?“

„Povedlo se nám znepřátelit se hned na první pokus,“ odvětil John. Posadil se na rozviklanou židli a opatrně si svlékl sako. Levé rameno ho silně bolelo. Včera do něj dostal tvrdou ránu a po tom vyčerpávajícím večeru u karet se jeho stav příliš nezlepšil. „Lawton si mě chtěl koupit. Asi hledá pistolníky. Odmítl jsem to a on se rozhněval. Není divu, když jsem ho předtím v pokeru oškubal.“

Wynona přistoupila za něj a začala mu masírovat rameno. Ze začátku ho bolelo, ale potom bolest rychle ustoupila. Dívka měla šikovné prsty. „Řekl něco, kvůli čemu bys ho mohl zatknout?“ otázala se tiše. Dalo se počítat s tím, že stěny zde mají uši.

„Chtěl tě koupit,“ odpověděl John. „Ale to ještě není důkaz pro obvinění z vraždy.“

„Měls na to přistoupit!“ zvolala Wynona a tlak jejích prstů bezděky zesílil. John sebou trhl. Levé rameno měl od včerejška celé modré. „Za to bys ho mohl zatknout! Pak by se jeho lidé položili a přiznali by, že…“

„To není tak jednoduché,“ klidným hlasem namítl John. „Myslíš, že boss Rush Springs a několik tuctů pistolníků by se nechali jenom tak bez odporu zatknout? Kdyby se dozvěděl, kdo jsem, tak by na mě hned poslal své zabijáky. A ze všeho nejdřív zřejmě Malloryho. Což by byla škoda. Ten chlapec je mi sympatický, i když pracuje pro Lawtona…“

Wynona na něj udiveně pohlédla. „On pracuje pro Lawtona?“ otázala se.

„Lawton mi to řekl,“ odvětil John. „Nemůžeme tu věřit nikomu.“

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala se Wynona. Náhle vypadala spíš vystrašeně než odhodlaně.

„Půjdu přímo za jeho oběťmi,“ poznamenal John. Vstal a přistoupil k úzkému oknu. Ukázal na jednu budovu, před níž svítily červené lucerny. „Tam uvnitř jsou možná dívky, které dopadly hůř než ty. Musí pracovat v Lawtonově bordelu. Kdybych některou z nich přiměl, aby mluvila, byl by Lawton vyřízený. Před soudcem Parkerem by neměl šanci, z toho by se nevykroutil. Ale potřebuju svědkyni, která by prokázala spojení Lawtona s únosy, vraždami a tímto odporným druhem otroctví.“

Wynona se pousmála. Její tmavé oči náhle ožily. „Pak bys Lawtona zatkl? I když má u sebe tolik pistolníků?“

„S dostatečně pádnými důkazy se to riziko vyplatí,“ přisvědčil John. V jeho přivřených očích se zračilo odhodlání. „Když tak si pro něho přijdu přímo do toho jeho paláce.“

„Jsem ráda, že jsem tě potkala,“ řekla Wynona. „Nejen kvůli těm třem lumpům, kteří mě unesli. Myslím, že jsi jediný člověk, který je schopný s Lawtonem zatočit. Dnes večer jsem viděla, jak se ho tu všichni bojí.“

Vzhlédla k němu a on viděl, jak je rozrušená.

Mlčky ji objal a políbil. Wynona se k němu přitiskla a divoce opětovala jeho polibek.

„Čekala jsem na to celý den,“ zašeptala. Pak ho pustila, rozepnula si šaty a nechala je spadnout na zem.

Tím začala noc, na kterou nikdy nezapomněli…

+ + + + +

„No, vy máte teda nervy,“ zaraženě prohodil vyhazovač, když spatřil Johna.

Vyhazovač bordelu byl zdatný chlapík s mohutnými rameny. Byl ozbrojen silným kyjem.

Na ulici za Johnem teprve začínal noční život. Od setkání s Lawtonem uplynul teprve jeden den, ale přesto se zdálo, že o něm už vědělo půl města. Převládal názor, že smělý hráč dlouho nepřežije.

„Pustíte mě dovnitř, nebo ne?“ chladně se otázal John a pohlédl do malých tmavých očí holohlavého vyhazovače. Nespatřil v nich chuť si to s ním rozdat, pouze úžas.

„Tento podnik patří panu Lawtonovi,“ s rozpaky koktal muž. „A kromě toho - myslím - že přece máte děvče v hotelu…“

„Neměl byste se plést do soukromí jiných,“ vlídně odvětil John. Prošel kolem něj, odhrnul rudé závěsy a dorazil do velkého baru. Vládlo tam přítmí, ale v žádném případě ticho. V jedné části sálu tančily polonahé ženy s povykujícími zlatokopy ve spodním prádle. Další skupinky postávaly u barového pultu nebo právě mizely v patře podniku. Ve vedlejší místnosti někdo hrál na klavír. Zdálo se, že to je salonek pro dobře situované hosty.

K Johnovi přistoupila buclatá tmavovlasá žena s bujným poprsím, které jí její výstřih spíš odhaloval než zakrýval. Byla silně napudrovaná. John poznal, že za její veselou maskou se skrývá chladný kalkul.

„No, zlato, ty jsi tu poprvé, co?“ zašeptala. „Už jsem sice slyšela, že nemáš rád pana Lawtona, ale dneska tu zůstat můžeš, zlato.“

„Nepřišel jsem sem proto, abych se staral o pana Lawtona!“ opáčil s úsměvem a žena se po krátkém váhání rozesmála také. John se nenápadně rozhlížel. Bylo tam několik ozbrojených vyhazovačů, ale to ve zlatokopeckých městečkách nebylo nic neobvyklého. Mnohem neobvyklejší bylo to, že většina žen zde byla poměrně mladá - a že měly černé vlasy. Šlo hlavně o indiánky a Mexičanky, ale John zahlédl i několik Číňanek. Všechno to byly dívky ras, které byly v Americe považovány za podřadné. Těch pár bílých žen bylo starších a zdálo se, že mají za úkol dohlížet na mladé dívky.

„Chceš se napít?“ zeptala se žena, která jej přivítala. „Nebo máš chuť na něco jiného? Máme tu všechno, zlato, všechno, na co si vzpomeneš.“ S pohledem upřeným na jeho elegantní oděv se k němu sklonila a zašeptala mu do ucha: „Můžeš mít dokonce i pannu, zlato. Ale ta by samozřejmě stála víc…“

„To nemusí být, kotě,“ odvětil John. Opřel se o barový pult a poručil si pivo. Mezitím se rozhlížel po sále, dokud nenalezl ženu, která se mu zdála být vhodná pro jeho záměr. Tlustá bordelmamá po jeho boku ztrácela trpělivost.

„Tu tam,“ stroze prohodil John a ukázal na jedno děvče s takřka chlapeckými rysy, které muselo být velmi mladé. Byla to indiánka. Seděla v rohu, hleděla do země a čekala.

„Ta je ještě nová,“ řekla bordelmamá. „Je možné, že se neumí chovat. Radši si vyber nějakou jinou.“

„Mám chuť na něco nového,“ řekl John s lehkou ironií. „Nebo si myslíš, že ji nezvládnu?“

„Ty jsi ale kanec!“ nadšeně poznamenala žena, načež mávla rukou. „Hej, Betty, pojď sem! Dělej, pospěš si!“

Štíhlá dívka váhala. Vstála, teprve když spatřila hněv v očích bordelmamá. Aniž pohlédla na Johna, přistoupila ke své šéfce.

„Ty máš rád stydlivky, co?“ zachichotala se šéfka a potom se odlepila od pultu a zamířila k dalšímu zákazníkovi. Johnovi neunikl výhružný pohled, který vrhla na mladou dívku, než odešla. Betty věděla, co by ji čekalo, kdyby udělala chybu.

„Můžeme jít nahoru,“ řekla váhavě. „Nebo mi ještě koupíš drink?“ Vypadalo to, že doufá, že bude moct dole v baru zůstat pokud možno co nejdéle.

„Jdeme nahoru,“ odpověděl John. Položil jí ruku na ramena, zavedl ji ke schodům a pak s ní vyšel nahoru, do úzké, zatuchlé chodby. Cítil, jak se Betty chvěje. Očividně ještě nebyla zvyklá na každodenní rutinu pracovnic veřejného domu.

„Tady je volno,“ řekla Betty. Z jejího hlasu zněla beznaděj. Otevřela poškrábané dveře se dvěma dírkami po kulkách a přivedla Johna do malého pokoje s opotřebovanou postelí a hořící svíčkou. Hned si začala svlékat šaty, když za sebou John zavřel dveře.

„Zatím to nech být,“ tiše řekl John a chytil ji za ruku. V místnosti nebylo okno a byl tam zatuchlý vzduch. Zdálo se však, že ji nikdo neodposlouchává.

Betty na něj udiveně hleděla. Nechápala, co se s tím štíhlým, dobře vypadajícím cizincem stalo. Ještě před chvílí vypadal, že je opilý a má na ni chuť - a teď si chladnýma, tvrdýma očima prohlížel pokoj, jako by se připravoval na nějaký boj.

„Posaď se,“ tiše řekl a ukázal na postel. Přistoupil ke dveřím a chvíli naslouchal. Kromě obvyklých zvuků z ostatních pokojíků nebylo nic slyšet.

Betty seděla na posteli a měla ruce složené v klíně. Ustrašeně hleděla na Johna.

„Ty jsi z kmene Cherokee, že ano?“ otázal se tiše.

Mladá žena přikývla.

„Hned jsem si to myslel,“ podotkl s úsměvem. „Když tu člověk chvíli žije, tak se hned naučí rozeznávat rozdíly mezi lidmi.“

To řekl jen proto, aby přátelským tónem dívku uklidnil. Chvíli si ji prohlížel a pak se jí zeptal: „Jak ses sem dostala?“

John viděl, jak se výraz v její tváři změnil. Bolest vystřídala lhostejnou rezignaci. Potom ale sevřela rty a zavrtěla hlavou, načež vyhrkla: „Chceš si mě vzít, nebo ne?“

„Zakázali ti o tom mluvit?“ ptal se dál John. Klekl si k posteli a položil jí ruku na rameno, přičemž jí pohlédl do očí.

„Ty odtud přece chceš pryč, že ano, nebo se snad mýlím?“ otázal se.

Váhavě přikývla. John měl pocit, že se brání pomyšlení, aby nebyla znovu zklamána. „Mám možnost tě odtud dostat,“ poznamenal. „Ale musíš mi pomoct! Vím, proč teď nechceš mluvit. Unesli tě a zřejmě vyvraždili tvou rodinu. Kdyby vyšlo najevo, žes o tom mluvila, tak by zabili i tebe. Je to pravda?“

„Kdo jsi?“ zeptala se tiše dívka a v jejích očích se objevily slzy. „Ty přece nejsi blázen.“

„Jsem marshal z Fort Smith,“ odpověděl John. Tím, že se přiznal, hodně riskoval, ale nechtěl aby ho dívka považovala za Lawtonova muže. John si sáhl do kožené peněženky a vytáhl odtud odznak, hvězdu z postříbřeného železa. S úsměvem poznamenal: „Jmenuju se John McAlester, a jestli mi pomůžeš, můžeme společně vyřídit Lawtona. Jenže potřebuju tvou výpověď!“

„To přece nemůže být pravda,“ zamumlala Betty. Zdálo se, že každou chvíli omdlí.

„Stalo se to tak, jak jsem řekl?“ otázal se John.

Betty přikývla. Po tvářích jí tekly slzy, které v silné vrstvě pudru vytvářely proužky. „Přišli před pěti týdny. Unesli mě, když jsem byla na cestě do kostela. Mého bratra zastřelili. Byli to dva muži. Přivezli mě sem, Lawton jim dal peníze a pochválil je - a potom…“ Opět zavrtěla hlavou a tiše se rozplakala.

„Cherokeeské teritorium je odtud daleko,“ řekl John. „A vrahové si určitě dali záležet na tom, aby za sebou zametli stopy.“

Dívka pomalu přikývla. Natáhla své útlé ruce k Johnově paži a sevřela ji. „Jsem tu už více než tři týdny,“ zašeptala. „Dostaňte mě odtud, marshale. Je to peklo! Všichni ti opilí obhroublí chlapi - to si nedokážete představit, marshale.“

„Já Lawtona zatknu,“ řekl John a pohlédl Betty do očí. „Slibuju ti, že brzy budeš na svobodě. Ale zatím to musíš vydržet. Rozumíš? Nesmíš nikomu říct, kdo jsem! Jinak jako prvního oddělají tebe. Ty jsi má korunní svědkyně. Takže musíš mlčet jako hrob!“

Betty si pomalu otřela slzy ze tváře.

„Budu mlčet,“ řekla. „I kdyby mě kvůli tomu ti lotři oddělali.“

John jí to věřil na slovo.

+ + + + +

Kid Mallory se v postranní uličce opíral o stěnu domu a čekal. Když na ulici spatřil cizího hráče, který si říkal John Hayes, přišel k ústí uličky a odtud sledoval, jak hráč mizí v hotelu.

Potom se Mallory otočil, minul vyhazovače a vešel do vstupní haly bordelu. Tomu, co se dělo v přítmí podniku, nevěnoval naprosto žádnou pozornost a okamžitě zamířil k barovému pultu.

„Jaké Tomkins je nahoře, pane Mallory,“ řekl barman. Jeho hlas

zněl nervózně. To, že tam přišel Mallory, muselo znamenat, že se něco děje.

Mallory na něj kývl a vyšel po schodech rychle a hbitě jako kočkovitá šelma. Ve svém prostém oděvu, s nenápadným, zarostlým obličejem a neučesanými vlasy vypadal spíš jako tulák. Tento dojem však zmizel, jakmile se pohnul.

Tomkina našel v místnosti na konci chodby, která byla upravena jako kancelář. Neustále se tam zdržovalo několik mužů pro případ, že by se v pokojích něco semlelo. Teď tam však kromě Jakea Tomkinse už byla jen jedna drobná indiánka.

Tomkins na něj vrhl chladný pohled. Byl Lawtonovou pravou rukou, jeho esem v rukávu - dokud se ve městě neobjevil Mallory. A ten svým rychlým koltem velmi drasticky ukázal, že mu nikdo z Lawtonových zabijáků nesahá ani po kotníky. Ani Tomkins. A to Tomkins mladému Mallorymu nikdy nezapomněl.

„Co tu chceš, Kide?“ otázal se ho. „Zrovna se tu bavím tady s touto malou.“

„Hayes byl u ní?“ stroze se zeptal Mallory a kopnutím zavřel dveře.

„Chci vědět, jestli ten bastard něco řekl,“ prohodil Tomkins a ukázal na dívku. „Má jednu couru v hotelu, a přesto šel sem. To není jen tak!“

„Možná chtěl Lawtonovi ukázat, že se nenechá zastrašit,“ mínil Mallory. „Lawton mě sem poslal, abych se o tu záležitost postaral.“ Neúspěšně se pokusil uhladit si svou bujnou kštici, načež se otočil k indiánskému děvčeti. „Poslouchej, malá,“ začal vlídným hlasem. „Skoro nic po tobě nechceme. Chci jenom vědět, jestli ten cizinec dělal něco neobvyklého. A co řekl. Zkus si vzpomenout a pověz mi to.“

„Tak to z ní nedostaneš,“ poznamenal Tomkins.

Mallory na něj vrhl ledový pohled a Tomkins sevřel rty. „Už jsem všechno panu Tomkinsovi pověděla,“ zašeptala dívka. „Ten muž nic neřekl. Nikdy nic neříkají, když to - když to dělají.“ Pak se tiše rozplakala.

Mallory sevřel rty. Nenáviděl toto místo a Lawtonovým lovcům otroků se pokud možno vyhýbal.

„Něco tady nehraje,“ prohodil Tomkins. „Mám takový divný pocit, Mallory.“ Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní krátký jezdecký bičík. Ozvala se tvrdá rána, když jeho rukojeť hodil na stůl. Dívka sebou trhla.

„Já z tebe tu tvou rudou kůži stáhnu, jestli mi konečně neřekneš pravdu!“ vykřikl Tomkins a rozmotal bič.

Mallory ho zarazil. Jeho hlas zněl klidně, ale skrývala se vněm smrtelně vážně míněná výhrůžka. „Nech toho, Jaku!“

Tomkins váhavě sklonil ruku s bičem a vrhl vzteklý pohled na pistolníka. „Ta mrcha lže, jako když tiskne. Jenom to zkus si s ní mluvit, Kide.“

„Co by někdo jako Hayes mohl vyprávět takové šlapce?“ chladně poznamenal Mallory. „A i když je nebezpečný - tak já ho můžu kdykoli vyřídit. Jestli máš chuť někoho zmlátit, tak si vyber někoho silnějšího, Tomkinsi!“

„Mám pocit, že něco ví,“ namítl Tomkins a výhružně ukázal bičem na Malloryho. „Mimochodem by ses měl odnaučit mi vyhrožovat, ty malý irčanský bastarde! Jinak by se ti mohlo stát, že ti pro pobavení zpřelámu všechny kosti!“

„Tak to zkus,“ chladně odtušil Mallory. Měl bledou tvář a v očích mu planuly plameny. Stál před psacím stolem a hleděl na Tomkinse. Čekal tam s lehce rozkročenýma nohama a volně svěšenýma rukama.

Po chvíli napětí odhodil Tomkins bič do kouta. „Jak chceš, Mallory! Nechám tu malou jít. Ale jestli to je chyba, tak si to zodpovíš ty!“ Tvářil se, jako by zapomněl na to, že Malloryho právě vyzval na souboj. Měl před nedbale oblečeným pistolníkem respekt.

Mallory jen přikývl. Otevřel dveře, chytil dívku za rameno a vystrčil ji na chodbu.

Tomkins se ztěžka opřel o psací stůl a zavrčel: „Jsi příliš měkký, Mallory! Máš soucit s tou rudou courou! Jestli tak budeš pokračovat, tak se nedostaneš daleko. Možná tě ten cizí hráč brzy odkrouhne.“

„To by se ti líbilo, co?“ posměšně se ušklíbl Mallory. „Ale možná by sis to s ním měl rozdat ty. Jak by se ti to zamlouvalo?“

Tomkins sevřel rty, ale nic neřekl.

„O.K., bohužel nemám čas na plané řeči,“ prohodil Mallory. Otevřel dveře, vyšel na chodbu a zmizel.

Tomkins vztekle hleděl na otevřené dveře. Když Malloryho kroky odezněly, zavrčel: „Jednoho dne s tebou zatočím!“

Pak práskl dveřmi, a to tak prudce, že to bylo slyšet v celém domě.

+ + + + +

Wynona Johnovi doslova skočila do náruče. Byla šťastná, že je zase u ní.

„Pořád jsem poslouchala, jestli se nezačne střílet,“ zašeptala. „Lawtonovi lidé ti tam uvnitř mohli snadno nastražit past.“

John ji držel pevně v náručí. V malém pokojíku bylo vedro a Wynona na sobě měla jen tenkou noční košili.

„Lawton neví, kdo jsem,“ řekl, aby ji uklidnil, a políbil ji. „Nemá důvod, proč by si měl kazit obchody nějakou přestřelkou.“

„Cos zjistil?“ rozrušeně se otázala Wynona. Posadila se na postel a chytila se za kolena. Nespouštěla Johna z očí.

„Zatknu ho,“ klidně řekl John. „Už mám všechny důkazy, které potřebuji.“

Wynona přikývla a v jejích tmavých očí se objevil tvrdý výraz. „Opravdu stojí za vraždami těch indiánů a mé rodiny.“

John s vážným obličejem přikývl.

„Pomůžu ti ho zatknout,“ řekla Wynona. „Umím zacházet s puškou.“

John zavrtěl hlavou. Přitáhl si židli a posadil se naproti mladé ženě. Pohled na Wynonu jej neponechal chladným. Přesto jí klidně pohlédl do očí a řekl: „Bude to nebezpečné. Neměla bys být blízko, až ho budu zatýkat. Chci, abys tajně odjela z města. Kdyby něco neklaplo, tak bys mohla přivést pomoc z Fort Smith. Krom toho pak nebudeš v nebezpečí, že tě chytnou Lawtonovi lidé.“

Wynona zavrtěl hlavou. „To se mi nelíbí. Chci být při tom, až ho budeš zatýkat.“

John jí položil ruku na rameno. „Wynono, mohlo by při tom dojít k divoké přestřelce. A já nechci, aby ses do ní zapletla.“ Její tvář měla ocelové rysy a zračila se v ní odhodlanost. „Krom toho jsi jediná, která ví o Lawtonově zločinu a o mém zásahu. Jestli neuspěju, tak stačí ve Fort Smith zmínit mé jméno. Potom sem přijede jiný marshal a postará se o Lawtona.“

Wynona na něj chvíli mlčky hleděla. „Kromě toho jsem slíbila, že budu dělat, co mi řekneš,“ poznamenala rezignovaně. „Ale nelíbí se mi, že se proti tomu ksindlovi chceš postavit sám.“

„Mám v takových věcech jisté zkušenosti,“ odvětil John. „A bude lepší, když v příštích dnech nebudeš poblíž. Věř mi!“

Wynona přikývla. „Kdy to chceš udělat?“

„Zítra večer,“ řekl John. „Musím ještě zařídit několik věcí. Potom budeš moct nepozorovaně zmizet z tábora. A já se vydám za Lawtonem.

Řeknu mu, že pro něj přece jen chci pracovat. A pak se pokusím s ním odjet z města. To není nic pro ženu, Wynono.“

„Rozumím,“ povzdechla si.

+ + + + +

Ještě byla tma, když se Wynona Checotová probudila.

John tvrdě spal. Wynona stiskla rty, když vyklouzla z postele. Nějakou dobu potmě hledala své šaty. Podařilo se jí obléct se, aniž by prkna podlahy zavrzala.

Nato sáhla po sedlových brašnách, které ležely na stoličce vedle dveří. Byly otevřené, takže jí stačilo jen sáhnout dovnitř a vytáhnout kolt. A pak měla tu těžkou, chladnou zbraň v ruce.

Strčila si kolt do holínky. Její kabát byl dost dlouhý na to, aby kolt zakryl.

Neslyšně se potom vykradla na chodbu.

Dlouho přemýšlela o tom, co udělá. Nebylo to snadné, ale ona byla odhodlaná to učinit.

Wynona Checotová se plížila tmavou chodbou zaplivaného hotelu. Zvenčí se ozývaly zvuky oslavujících zlatokopů. V Rush Springs nebyl nikdy klid.

Věděla, že má před sebou těžký úkol.

+ + + + +

Kid Mallory stál u okna a hleděl do noci. Měl mrzutou náladu. Z náprsní kapsy si vytáhl tmavý doutník, strčil si ho mezi rty a pak duchem nepřítomen chvíli žmoulal jeho konec.

Byl velmi unavený, ale to bylo Em-metu Lawtonovi jedno.

Lawton seděl za mohutným psacím stolem a byl naprosto-svěží, ačkoli musely být už tři hodiny po půlnoci. Hubený obchodník ožíval až se setměním. Mallory věděl, že často pobývá v kanceláři nad svým železářstvím a zabývá se nejrůznějšími dopisy, účty nebo plány.

„Určitě se divíte, že jsem pro vás poslal tak pozdě,“ poznamenal dobře naložený Lawton. Odložil své psací pero a zkřížil si ruce za krkem.

Mallory se otočil a chladně pohlédl Lawtonovi do očí. „Proč bych se měl divit? Znám vaši pracovní dobu. Ale to ještě neznamená, že to je i moje pracovní doba.“

„Právě jsem dospěl k jednomu závěru,“ řekl Lawton. „Chtěl bych o tom s vámi promluvit, než zapomenu na něco důležitého. Nerad odkládám důležité věci, Mallory.“

Mallory pokrčil rameny a posadil se do hnědého koženého křesla. Vypadal jako nějaký mladý tulák, který do kanceláře zabloudil. Z jeho tmavohnědých očí se nedalo naprosto nic vyčíst. „Dobrá, tak začněme,“ řekl, aniž si vytáhl doutník z úst.

„Proč si tu zatracenou věc nezapálíte?“ otázal se Lawton a ukázal na Malloryho doutník.

„Nemám rád jeho chuť, když hoří,“ odvětil Mallory. Nedalo se poznat, jestli si z Lawtona utahuje, nebo zda to myslí vážně.

Lawton zavrtěl hlavu, načež přestal chodit kolem horké kaše. „Chci, abyste vyřídil toho hráče. Toho Johna Hayese, nebo jak se vlastně jmenuje.“

„Proč?“ zeptal se Mallory.

Lawton zvedl obočí. „To není váš problém, Mallory. Už jsem se v této věci rozhodl. Chci vědět, jak budete postupovat. To je všechno.“

„Odporoval vám a vy nevíte, co si o něm máte myslet,“ odpověděl Kid Mallory na svou vlastní otázku. „Příčí se mi střílet na někoho, kdo zatím nikomu nic neudělal.“

„Hooperové vám také nic neudělali,“ chladně utrousil Lawton. „A přesto jste je postřílel.“

„Jenže to byli zabijáci, kteří zavraždili neškodného starého muže. Ti lidé vám šli po krku a došlo by k mnohem většímu krveprolití, kdybych nezasáhl. Krom toho na mě stříleli.“

„Nebuďte takový puntičkář,“ řekl Lawton. „Jste nejlepší muž pro tento úkol. Ten hráč má na mě políčeno. Cítím to. Takže mě ho zbavte, Mallory.“

Mallory si povzdychl. „Nebude to laciné, pane Lawtone.“

„Vy si ale necháváte zatraceně dobře platit za to, že zapomenete na své skrupule, co, Mallory?“ zasmál se Lawton. „Dobrá, dostanete za to pět set dolarů. Souhlasíte?“

„Tisíc,“ opáčil Mallory.

Lawton na něj upřeně hleděl. Z výrazu tváře mladého pistolníka se ještě stále nedalo nic vyčíst. Jeho oči byly chladné

„ Pak odtud zmizím,“ řekl Mallory. „Mám tohoto města plné zuby. Jestli chcete ušetřit, tak na něj pošlete Tomkinse. Možná to zvládne. Ale možná také potom budete muset Tomkinsovi zaplatit pohřeb…“

„Jak to chcete udělat?“ zeptal se Lawton tlumeným hlasem. Uhnul pistolníkovu pohledu. Nebylo snadné vydržet pohled Kida Malloryho.

„Půjdu do herny, povím mu, o co jde, a pak vyjdeme na ulici a vyřídíme to,“ odpověděl Mallory. „Bude mít férovou šanci.“

Lawton se pobaveně usmál. „Vy ale máte sebevědomí, Mallory! Jsem ale rád, že jste aspoň za těch tisíc dolarů ochotný zapomenout na ty své naivní skrupule.“

Mallory mlčel. Vstal a přistoupil ke dveřím. Položil ruku na kliku, ale vtom ho cosi napadlo. Pohlédl na Lawtona.

„Řeknu vám, proč jsem to přijal. Protože ten hráč je ksindl. Má krásnou přítelkyni, a přesto tu hned šel do bordelu. Takové lidi nemám rád, pane Lawtone.“

Lawton zaraženě hleděl na dveře, které se za ním zavřely. Pak zavrtěl hlavou.

„Ten chlápek je prostě blázen,“ zamumlal, „naprostý blázen.“

+ + + + +

Wynona počkala, až Mallory opustil dům. V posledních dnech, když John seděl u karet, zjišťovala, jaké má Lawton zvyklosti. A tak věděla, že po nocích sedává ve své hlavní kanceláři.

Malloryho kroky odezněly na chodníku. Wynona ještě viděla, jak se zhnuseným gestem odhazuje doutník. Pak zabočil za roh a zmizel.

Wynona vykročila ze stínu uličky, v níž čekala. Krátce vzhlédla k osvětleným oknům v patře železářství a potom se vydala svou typickou ladnou chůzí přes ulici přímo ke dvěma chlápkům, kteří lelkovali před výlohou.

„Hej, zlato!“ vykřikl jeden z nich. Wynona cítila, jak si ji lačně prohlíží. Jeho pohled ulpěl na jejím hlubokém výstřihu. „Chceš za námi, že ano?“

„To v žádném případě,“ chladně odtušila Wynona. „Chci mluvit s vaším bossem. Mám mu něco vyřídit. Takže si pospěšte, jestli si chcete podržet své džoby, chlapci.“

Oba muži na ni pochybovačně pohlédli. Věděli, kdo to je. Možná ji za Lawtonem poslal ten hráč s nabídkou ke smíru. Přesto váhali.

„ Zůstaneš tady,“ výhružně zavrčel jeden z nich. Položil ruku na pažbu svého koltu a rozhlédl se po potemnělé ulici. „Jestli je to nějaký trik, tak budeš litovat, že ses narodila.“

„Povím o ní bossovi,“ dodal jeho kumpán. Zívl, otevřel dveře obchodu a šel dovnitř.

Chvíli to trvalo, než se vrátil s puškou pod paží. Kývl hlavou ke dveřím.

„Má jít nahoru. Boss ji chce vidět.“

Wynona se vydala za ním. Nesl v ruce petrolejovou lampu, protože dole v obchodě se nesvítilo. Po úzkém schodišti vyšli do prvního patra. Dveře Lawtonovy kanceláře byly otevřené a na dřevem obloženou chodbu z ní pronikalo světlo.

Wynona měla pocit, že snad omdlí rozrušením. Srdce jí divoce bušilo.

Každý krok směrem do kanceláře jí připadal nekonečně těžký.

Přesto se dokázala ovládnout.

Lawton stál vedle svého psacího stolu. Uznale se usmál, když spatřil její šaty. Změřil si ji pohledem, jako by ji na místě chtěl svléct.

„Předpokládám, že mi nesete něco jako nabídku ke smíru, má lásko,“ řekl vlídně.

„To se brzy dozvíte,“ odvětila Wynona. Měla co dělat, aby jí neselhal hlas. Zdálo se jí, že musí být bledá jako stěna. Copak to na ní nevidí?

Lawton poslal osobního strážce pryč a pečlivě za ním zavřel dveře.

„No, co mi chcete říct?“ otázal se.

Wynona přikročila k oknu a otočila se k němu zády. Emmett Lawton k ní přistoupil a natáhl ruku k jejímu ramenu.

V tom se Wynona otočila.

V ruce držela revolver, který namířila Lawtonovi přímo doprostřed hrudi. Měla vytřeštěné oči, v nichž se zračil divoký výraz.

Lawton zkameněl. Wynona viděla, jak zbledl. Obchodník bezděky dva kroky ucouvl. Svými tenkými prsty si jezdil po rameni sem a tam. Pochopil, že nemá šanci vytáhnout zpod saka revolver.

Wynona se trpce usmála. Sevřela revolver oběma rukama a tiše řekla: „Jsem Wynona Checotová, pane Lawtone. Vaši lidé vyvraždili mou rodinu. Proto vás zabiju!“

„Ty ses zbláznila, děvče!“ hlesl Lawton. Jeho útlé ruce se bezděky třásly jako chycení ptáci. Vyděšeně hleděl do hlavně revolveru ráže 22.

„Já se smrtí tvých příbuzných nemám nic společného! Ani tě vůbec neznám! Nikdy jsem jméno Checoto neslyšel, přísahám! Přísahám!“ Téměř křičel, ale osobní strážce již nestál přede dveřmi. Byl dole před domem, daleko od Lawtonovy kanceláře.

„Samozřejmě že jste to jméno nikdy neslyšel,“ procedila Wynona mezi zuby. Podlamovala se jí kolena, ale ruce měla klidné. Celá ta scéna vypadala až neskutečně, jako by se dívala odněkud z dálky sama na sebe, jak míří na toho malého vyděšeného muže. „Ale vy platíte ty vrahy,“ vyhrkla. „Platíte jim, aby vám unášeli otrokyně do vašich bordelů! Mám dostatečné důkazy. Jeden dobrý muž vás chce zatknout. Já ale vím, že by se mu to nepodařilo. A nechci ho vidět, jak umírá kulkami vašich zabijáků! Proto jsem přišla, abych vykonala trest smrti, Lawtone! Můžete být rád, že se nedostanete před soudce Parkera - šibenici si totiž rozhodně zasloužíte!“

Pozvedla kolt a chtěla vystřelit. Srdce jí bušilo. Přikázala svým prstům zmáčknout spoušť.

Měla v bubínku šest kulek a chtěla je vystřílet všechny!

Jenže nemohla.

Strnule stála v Lawtonově kanceláři a těkala pohledem mezi ním a svou zbraní. Tolik toužila to udělat - a teď to nedokázala! Nedokázala vraždit.

Lawton jí naprosto klidně vzal kolt z ruky. „Couro,“ chladně procedil mezi zuby.

Pak ji udeřil a Wynona se propadla do temné propasti bezvědomí.

+ + + + +

John otevřel oči a rychle se probral. Srdce mu divoce bušilo.

Znal takováto probuzení. Byla to probuzení dravce, který ve spánku vycítil plížícího se nepřítele.

Wynona už vedle něj nebyla.

Na chodbě tiše cinkaly ostruhy.

Oknem dovnitř pronikalo ranní šero. V Rush Springs panoval klid.

John ty ostruhy uslyšel ještě jednou. Sice jen krátce, ale přesto dostatečně zřetelně. A velmi blízko!

Vylezl z postele a v tom okamžiku někdo rozkopl dveře. Do pokoje vletěly třísky a úlomky dveří, načež se tam objevil muž s brokovnicí.

John se vrhl stranou. Ještě během toho skoku třeskl výstřel, který měl v té malé místnosti ohlušující účinek. V pokoji se nyní vznášelo peří z rozstřelené peřiny.

John se na podlaze převalil. Dávka z brokovnice zasáhla postel a odmrštila kolt, který měl položený na židli vedle ní. John už neměl čas ho hledat. Druhá hlaveň té pušky ještě byla nabitá a zabiják mířil přímo na něj!

John se na něho vrhl jako puma. Nadzvedl mu pušku a vrazil do něj ramenem. Muž se skácel do chodby. Mezitím jeho kumpán vypálil na Johna z koltu. Johna jen těsně minul výstřel, ale jeho zvuk jej na okamžik naprosto ohlušil.

Než mohl vypálit podruhé, udeřil jej John do ruky, v níž držel kolt, a druhou pěstí ho trefil do krku. Zabiják se zhroutil.

První muž se vzpamatoval a opět se chopil brokovnice, ale když ji chtěl zvednout, tak ho John kopl do spánku. Omráčený ničema se skácel zpátky na podlahu.

Těžce oddechující John sáhl po prvním koltu, který uviděl. Na chodbě však už nebyl kromě těch dvou zneškodněných zabijáků nikdo další. Nikdo z ostatních hostů nemínil kvůli zvědavosti riskovat život. Všechny dveře byly zavřené.

John si pomalu oblékl kalhoty, košili a holínky. Ukořistěný kolt si strčil za opasek kalhot, pak si připnul pouzdro se svým vlastním revolverem a přes rameno si hodil sedlové brašny. S winchestrovkou v ruce pak vyběhl na chodbu.

Hlavou se mu honily myšlenky. Kde je Wynona, k čertu? Vlastně to ale bylo velké štěstí, že tam nebyla. Vždyť postel, na které ještě před chvílí ležela, provrtala dávka z brokovnice.

John v hotelové hale spatřil další muže.

Šlo o tři chlapy, kteří běželi ke schodům. Museli slyšet výstřely, ale nevěděli, zda je John opravdu mrtvý. Teď se konečně odhodlali si to ověřit.

Vyděšeně sebou trhli, když se John objevil na horním konci schodiště.

A pak tasili zbraně.

John vypálil z winchestrovky a první z nich byl zasažen. John se vrhl po schodech dolů. Během tohoto krkolomného skoku vypálil na zbývající dva zabijáky. Ti zavrávorali a skáceli se na zem.

John se těžce oddechuje zvedl. V ruce držel kolt. Při skoku či spíše pádu si narazil žebra. V hale se vznášel dým z výstřelů. Dva jeho protivníci byli zneškodnění, třetí byl podle všeho mrtvý.

John se tam nemínil dál zdržovat. Chopil se pušky a sedlových brašen a rozběhl se ke dveřím. Recepční na něj hleděl s otevřenými ústy. V kovbojských botách a rozepnuté bílé košili John vypadal nezvykle, navíc byl po zuby ozbrojen.

Nepřišli by sem, kdyby to nevěděli ! blesklo mu hlavou. U dveří se přitiskl ke stěně, nabil pušku a vyhlédl na ulici. Ulice, nad níž se vznášely cáry mlhy, zela prázdnotou.

Jak se to mohli dozvědět? přemýšlel John. To, že jsem marshal, že tu jsem přinejmenším kvůli Lawtonovi… Existovala pouze jediná odpověď - dozvěděli se to od Wynony! Pokusila se Lawtona zabít a nepodařilo se jí to, jinak by se tu tak náhle neobjevili Lawtonovi lidé.

John vztekle zaklel. Jeden z postřelených mužů se za ním se zasténáním pohnul a John na něj instinktivně namířil pušku.

„Nic ti neudělám!“ vyhrkl muž. Johnova první kulka mu provrtala pravé rameno. Ruka mu bezvládně visela. „Nestřílej, prosím!“

„Je vás tu ještě víc?“ otázal se John.

Muž se pokusil rozesmát, načež chraplavě zasípal: „Na to vem jed, přítelíčku! Ti z tebe nadělají fašírku!“

+ + + + +

„Kde jen může být ten Mallory?“ zavrčel Lawton. Hleděl z okna na tiché městečko tonoucí v mlze. Přes vrcholky hor se pomalu vyhouplo slunce.

Opět třeskly výstřely, jen několik domů odtud.

„Ve svém pokoji nebyl, pane,“ řekl tělnatý muž, který uctivě stál u dveří kanceláře. „Nemám tušení, kde se potlouká.“

„Potlouká, to je to správné slovo,“ rozladěně zavrčel Lawton. „Kdyby to Mallory vzal do svých rukou, tak by ten hráč už teď byl vyřízený.“

Lawton vyslal Tomkinse, aby zorganizoval vraždu údajného Johna Hayese. Po incidentu s Wynonou Checotovou již Lawton nechtěl déle čekat. Kdyby měl jenom po ruce Malloryho…

Z jeho myšlenek jej probralo tiché zasténání.

Wynona Checotová ležela v jednom z křesel s rukama svázanýma za zády. Na pravém spánku měla ošklivou bouli, právě tam ji Lawton udeřil pažbou koltu.

„Probudila se, bossi,“ řekl muž u dveří.

Ve městě se ozvala další salva výstřelů, která se mnohonásobně odrazila od strmých skalních stěn údolí. Lawton si toho nevšímal.

Díval se, jak Wynona pomalu otevírá oči.

Pokusila se pohnout rukama, ale potom zřejmě pochopila, kde je. S vytřeštěnýma očima otočila hlavu a její tvář se sevřela bolestí.

Lawton se škodolibě ušklíbl.

Pomalu se posadil na okraj psacího stolu a chvíli si pohrával s poniklovaným koltem ráže 22, který jí vzal.

„No, už jsi O.K.?“ chladně se jí otázal. Zvedl kapesní revolver a ukázal jí krátkou hlaveň, do níž byla vyryta dvě písmena. „Tento kolt patřil jistému Ricku Guthriemu. Vždycky s sebou měl dva další muže. Předpokládám se, že tvůj přítel ty tři vyřídil.“

Wynona sevřela rty. V pohledu, který vrhla na Lawtona, se skrýval bezmocný hněv.

Na ulici třeskl výstřel. Lawton se pousmál a poznamenal: „A teď mají moji chlapci tvého přítele na mušce. Slyšelas ten výstřel, kotě?“

„Měla jsem střílet!“ vyhrkla. „Byla jsem tak hloupá! Tak slabá a hloupá!“

„Jsi jenom žena,“ spokojeně prohodil Lawton.

„Přesto pro mě bylo zadostiučiněním vidět vaši tvář, když jsem měla v ruce kolt,“ dodala. „Podělal jste se?“

Lawton jí jednu vrazil. Wynoně tekla po bradě krev, ale přesto se chladně usmála a procedila mezi zuby: „Příště už se nenechám odradit vaším zbabělým obličejem. Příště už opravdu vystřelím.“

„Už k tomu nedostaneš možnost,“ odsekl Lawton. „Skončíš tam, kam takové coury, jako jsi ty, patří. Mám jednoho přítele, který se postará o to, aby ses už nikdy neodvážila ani ceknout. Ten umí krotit neposlušné šlapky.“

Wynona zbledla, ale nic neřekla. Viděla v Lawtonově obličeji vražednou nenávist. Byl to malý muž, který by rád byl vysoký a silný. A ona, žena, ho viděla ve chvíli, kdy ztratil svou důstojnost. Chyběla jen chvilička a prosil by o život.

Věděla, že za to teď bude muset tvrdě zaplatit.

„Vyhoď tu couru, Arte,“ ostře zavrčel k jednomu ze svých osobních strážců. „Přiveď ji k Hornymu. Ten už bude vědět, co si s ní počít.“ Spokojeně se usmíval, když muž zvedl dívku z křesla.

„A pověz Hornymu, ať se s ní nepáře. Je mi jedno, jestli ty jeho hrátky přežije, nebo ne.“

To byla chvíle, kdy Wynona Checotová opravdu dostala strach.

+ + + + +

John se opřel o stěnu stáje a ztěžka oddechoval. Pušku a sedlové brašny při útěku ztratil, ale v každé ruce nyní držel kolt. Klobouk měl prostřelený a krvácel ze šrámu na noze.

Jen o několik set yardů dál se málem dostal do smrtící pasti. Ze čtyř směrů se tam současně vynořilo šest mužů. Prostřílel se mezi nimi a povedlo se mu uniknout, ale bylo to jen o vlas.

Věděl, že si musí pospíšit. Své pronásledovatele setřásl jen na chvíli, bylo mu jasné, že si nebudou dlouho lízat rány.

Strčil prázdný kolt za opasek, chvatně nabil druhou zbraň a pak otevřel vrata stáje. Uvnitř byla tma a vládlo ticho, když tam nahlédl. Nezdálo se, že by tam kromě koní byl ještě někdo.

Přesto se vrhl na zem. Převalil se a zmizel ve slámě v prázdném boxu.

Stále tam panovalo ticho. V sousedním boxu jeden kůň rozčileně zafrkal.

John se plížil mezi boxy, až poznal svého tmavého hřebce. Stájník nikde. Pravděpodobně utekl, když se rozpoutala přestřelka.

John sáhl po sedle a po sedlové pokrývce.

Tu za ním něco zašramotilo.

John se otočil. V ruce držel kolt připravený ke střelbě.

Ale náhle hleděl do ústí dvouhlavňové brokovnice s uřezanými hlavněmi a zkrácenou pažbou. Zároveň i on mířil na tu postavu, která se náhle objevila v chodbičce tiše jako duch. Až na to tiché zašramocení, které Johna varovalo.

Chvíli se zdálo, že to oba stisknou. V posledním okamžiku se však zarazili. Bylo by jedno, kdo z nich by vypálil jako první, vystřelit by stačili oba. A na tu krátkou vzdálenost by nemohli minout.

Po dvou vteřinách napjatého ticha Kid Mallory řekl: „Vy jste zatraceně rychlý, Hayesi. Vsadím se, že se ve skutečnosti jmenujete jinak.“ Držel brokovnici v jedné ruce jako velkou pistoli. Oba kohoutky byly natažené. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, pouze v očích se mu zračilo napětí.

Johnova tvář byla jako by vytesaná z kamene. Přivřenýma očima hleděl přes dlouhou hlaveň koltu Mallorymu do očí.

„Víte, co se stane, jestli to stisknete,“ chladně se otázal. „Takže tu zbraň zase dejte dolů!“

„Abyste to do mě mohl napálit, ne?“ ušklíbl se Mallory.

„Dobrá, pak zůstaneme stát takto,“ řekl John s lehkým úsměvem. „Možná vás tak něco napadne, Mallory.“

„Kde je vaše přítelkyně?“ zeptal se pistolník. „To ji chcete jen tak nechat tady?“

John na něj vrhl udivený pohled. „To byste snad měl vědět vy, kde je,“ odtušil. „Jestli ještě žije, pak ji váš boss drží někde pod zámkem.“

„Lawton?“ zamumlal Mallory. Vypadal nyní poněkud zmateně.

„Chtěla se Lawtonovi pomstít, protože nechal vyvraždit její rodinu,“ řekl John. „Asi se jí to nepodařilo, protože jinak by vaši kumpáni nevtrhli do mého pokoje. Jenom se mi nesnažte namluvit, že o tom nevíte, Mallory!“

„Kdo k čertu, jste?“ vyhrkl Mallory. Svíral pažbu pušky tak pevně, že mu zbělely klouby.

„Jmenuju se John McAlester,“ odvětil John. „A vy mi nezabráníte v tom, abych Lawtona dostal. Raději dejte tu pušku pryč, dokud máte čas.“

Mallory sevřel rty. John se už chystal uskočit stranou a vystřelit na něj v pádu. Možná by dokázal být dostatečně rychlý, aby se vyhnul jeho sekanému olovu a trefil ho. Možná…

Mallory ustoupil, pomalu zvedl pušku a opřel si její hlavně o pravé rameno, takže nyní neškodně mířily ke stropu. Ohlédl se přes rameno, jako by se ve vratech stáje mohli každým okamžikem objevit jeho nepřátelé.

„Zmizte, McAlestere,“ řekl tvrdým hlasem. „Za chvíli se objeví moji kumpáni, jak jste je právě nazval.“

John mu ještě stále mířil na hruď. „Proč to děláte?“ otázal se.

Mallory pokrčil rameny. „Moudřejší ustoupí,“ odvětil. John v jeho očích spatřil náhlý neklid, který hraničil se strachem. Něco z toho, co John řekl o Wynoně a Lawtonovi, jím muselo otřást.

Když se Mallory otočil a zmizel, John to pochopil.

Mallory byl do Wynony Checotové zamilovaný!

+ + + + +

John hodil sedlo na hřbet koně, chvatně utáhl podbřišník a vyšvihl se na koně. Po Mallorym nikde ani vidu ani slechu. Přesto přijel k vratům stáje s koltem v ruce.

Když zvíře klusalo branou, přitiskl se k jeho krku. Pak se ocitl venku. Teplý vítr rozehnal ranní opar. Kdesi blízko na sebe pokřikován’ muži. Jejich zmatek byl očividně větší, než si John myslel.

Pobídl koně, vjel do postranní uličky a vydal se po břehu řeky, přičemž míjel stany a primitivní chaty.

Když dorazil na kraj města, opět uslyšel výstřely. Napravo od něj hvízdla kulka. John hnal hřebce dál. Křik za ním byl nyní hlasitější. John však věděl, že zatím je mimo dostřel.

Otočil se teprve, když dorazil do průsmyku.

Daleko pod ním, v údolí, cválali první jezdci. Chvíli jim trvalo, než osedlali koně a než se připravili na dlouhou štvanici.

Ta nyní začala.

John věděl, že ho čeká takřka nemožný úkol. Musel setřást své pronásledovatele, vrátit se do města, osvobodit Wynonu a zatknout Lawtona.

Každý z těchto kroků jej snadno mohl stát život.

Musel to však risknout.

Otočil se a hnal hřebce dál. Do tváře mu vanul teplý vítr. Uvědomoval si, že brzy bude horko.

V tom chvatu si zapomněl vzít vodu.

+ + + + +

„Ta malá je tak trošku vzpurná,“ řekl Art, Lawtonův osobní strážce, a strčil Wynonu do špinavé kůlny, v níž Horny Morris seděl na dřevěném špalku a spravoval kožený řemen. Kožený řemen dlouhého, zlověstně vypadajícího karabáče.

Horny se chichotal. Byl to hubený muž s velkýma rukama a vypouklýma, vodnatýma očima. Byl plešatý a přes obličej se mu táhla ošklivá jizva.

„Toto je ta, která chtěla oddělat bosse?“ zeptal se Horny. Zamyšleně si prohlížel Wynonu, jako by přemýšlel nad tím, jak by si z ní mohl uvařit večeři. Na to, jak byl štíhlý, měl velmi silné ruce.

„Přesně tak,“ řekl Art. „Boss řekl, že se s ní nemáš mazlit.“ Neodvážil se pohlédnout na Wynonu, když opouštěl kůlnu. Zdálo se, že o Hornym Morrisovi nemá nijak valné mínění.

Wynona ucouvla ke dveřím a pokusila se svázanýma rukama otevřít petlici. Tu však k ní přistoupil Morris a odstrčil ji.

„No, no,“ chladně poznamenal a zamračil se na ni. „Já jsem cosi jako vyšetřovatel pana Lawtona, víš? A umím vyslýchat zatraceně dobře, kotě. Vsadím se, že vím, co od tebe pan Lawton chce vědět.“

„A co to tedy je?“ zeptala se Wynona. Doufala, že její hlas zní odvážněji, než se doopravdy cítila. Něco v očích toho muže jí nahánělo strach, velký strach.

„Například to, pročs ho chtěla zastřelit,“ řekl Morris. „Nebo co má za lubem tvůj přítel, ten hráč. A jestli pro nás v budoucnu budeš pracovat a nebudeš nám dělat problémy, má lásko.“

„Už jsem tvému bossovi vše řekla,“ zašeptala. Pokusila se mu vyhnout, ale on ji chytil a srazil ji na zem.

„Nelži,“ zavrčel a rozmotal bič. Wynona sebou trhla, když jí ukázal tu hroznou věc s kovovým koncem.

„Já tě odnaučím lhát, ty špinavá indiánská couro,“ vztekle křikl Morris. Zdálo se, že jím začala cloumat nenávist. Vypoulil oči a chytil se za ohyzdnou jizvu, která jako by štěpila jeho znetvořený obličej na dvě poloviny.

„Za to může jedna rudá kůže,“ sípal. „Špinavá rudá kůže, tak jako ty! A přitom jsem k ní jenom chtěl být trochu milý. Ale teď - teď jsem milý ke všem courám! Opravdu milý!“ Hrubě se zachechtal, načež zvolal: „Už nikdy nebudeš lhát!“ A pak se rozmáchl bičem.

Wynona náhle pochopila, že tento muž je opravdu šílený. Bič zasvištěl vzduchem.

+ + + + +

Jake Tomkins si vesele pískal.

Tělnatý pistolník střídavě hleděl na stopy koní v prachu a na tetelící se horizont. Viděl vzdáleného jezdce jako tmavý bod v drsné skalnaté krajině.

„Dostaneme ho,“ řekl Tomkins. Měl pušku položenou před sebou na sedle, jako by očekával, že Johna každým okamžikem dostihne. Několik mužů za Tomkinsem přikyvovalo, ale většina ho, jak se zdálo, neslyšela. Mlčky jeli po prašné horské stezce pořád dál na sever, do hloubi hor.

Nevypadali nijak zvlášť nadšeně. Štvanice na Hayese už stála několik jejich kamarádů život. Věděli, že honí velmi nebezpečnou zvěř.

Jenom Jake Tomkins měl pocit, že nastal jeho velký den.

Úder proti Hayesovi nevyšel, ale přinejmenším teď on, Tomkins, vede celou akci. Kid Mallory byl venku ze hry. Číhal ve stáji, ale Hayes tam očividně nepřišel. Tomkins se musel v duchu usmát, když si vzpomněl, jak Mallory přišel ze stáje s krátkou brokovnicí pod paží, pohlédl na něj a řekl: „Mýlil jsem se, ten chlap tam není.“

Mallory neučinil nic proto, aby se ujal řízení štvanice. Prostě a jednoduše si odjel a ani se nepokusil Tomkinsovu pozici zpochybnit.

„Mallory je vyřízený,“ řekl Tomkins k nejbližšímu jezdci. „Po tom, co dneska ráno tak selhal, s ním Lawton skoncuje.“

„Pokud si na tom hráči nevylámeme zuby i my,“ zamumlal ten muž. Byl v Tomkinsově věku, štíhlý, s nenápadným obličejem. „S tím Mallory počítá. Jenom by to zvýšilo jeho cenu. Myslí si, že když neuspějeme, bude moct vyjet a vyřídit toho hráče sám a potom slízne smetanu.“

Tomkins se na okamžik zachmuřil, ale potom jen pokrčil rameny. „Proč bychom neměli uspět? Vždyť je jenom pár mil před námi. Do večera ho povezeme naloženého přes sedlo a provrtaného kulkami jako řešeto!“

„Doufejme,“ řekl Tomkinsův přítel.

Namísto odpovědi Tomkins pobídl svého koně. Cesta před nimi klesala mezi suchými suťovými poli do údolí. Viděl před sebou zvířený prach nad prchajícím jezdcem.

Tomkins si byl jist, že svůj slib splní. Do večera bude Hayes mrtvý!

+ + + + +

Wynona se v poslední chvíli odvalila stranou. V uších jí znělo prásknutí biče. Těžký kožený bič se zaryl do tvrdé půdy těsně vedle jejího stehna. Wynona zbledla.

„Boss řekl, že se s tebou nemám mazlit,“ zašeptal Morris. Houpal kovovým koncem dlouhého biče a lehce se jím dotýkal Wynoniny tváře.

Děvče sebou trhlo a ucouvlo. Z dosahu té hrozné zbraně se však Wynona dostat nemohla, a dobře to věděla. Vší silou trhala pouty, ale ta se jí jen ještě hlouběji zarývala do zápěstí. Uzel se neuvolnil ani o píď.

„Nechej mě, všechno ti řeknu!“ vykřikla. Těkala pohledem mezi bičem a Morrisovým odporným obličejem.

„Ale, ale…“ zamumlal Morris. „To je přece jasné, ne? Já vlastně nechci skoro nic vědět. Chci jenom poslouchat, jak křičíš.“

Zachechtal se a rozmáchl se bičem.

Wynona vyděšeně vykřikla.

V tom se dveře kůlny prudce otevřely a narazily do stěny.

Morris se bleskově otočil.

A spatřil Kida Malloryho. Pistolník na něj hleděl s neproniknutelným výrazem ve tváři.

„Dej mi tu ženu,“ chladně řekl Mallory.

„Ta patří bossovi. Běž a přiveď ho. Ty mi rozkazy dávat nebudeš,“ zavrčel Horny Morris. „Jsem zaneprázdněný, copak to nevidíš, Mallory?“

„Prosím, dostaňte mě odtud!“ zvolala Wynona. Zoufale se pokoušela zvednout ze země. „Ten člověk je šílený! Zabijeme!“

Jako nějakým kouzlem se Mallorymu náhle objevila v ruce brokovnice. Celou dobu ji musel držet za zády. Její velkorážní hlavně nyní mířily na Morrisův znetvořený obličej.

„Zahoď ten bič,“ sykl Mallory.

Morris zaklel, načež pustil bič na zem. „Boss je můj přítel,“ vykřikl. „Stáhne z tebe kůži, ty parchante!“

Kid Mallory ho volnou rukou udeřil do hrudi, Morris zavrávoral dozadu, zakopl o špalek a skácel se na zem.

„Jestli řekneš ještě jediné slovo, tak tě oddělám,“ řekl Mallory. Přistoupil k Wynoně, zvedl ji na nohy a vytáhl z kapsy zavírací nůž. Wynona se o něj musela opřít, když jí rozřezával pouta. Podlamovaly se jí nohy.

„Pojďte,“ řekl Mallory. Položil jí ruku na rameno a vedl ji ke dveřím.

„Kam mě vedete?“ otázala se Wynona, v jejíchž očích se zaleskly slzy.

„Pryč odtud,“ řekl Mallory. „Do bezpečí.“

Už byli u dveří, když tu se ozvalo cvaknutí kohoutku revolveru.

Kid Mallory okamžitě reagoval. Levou rukou odstrčil Wynonu, načež padl na kolena a otočil se.

Morrisova první rána se zavrtala do rámu dveří vedle Malloryho ramene. Morrisova tvář byla sevřena nenávistí a hněvem. Namířil Mallorymu na břicho.

A pak zaduněla brokovnice. Zdálo se, že kůlna se při té ráně rozletí. Scénu na chvíli zahalil dým.

Kid Mallory ustoupil stranou, natáhl druhý kohoutek a znovu zamířil. Podruhé však už vystřelit nemusel.

Morris ležel na druhé straně kůlny. Sekané olovo ho okamžitě usmrtilo.

Mallory otevřel komory brokovnice, vložil do nich další náboje a chytil Wynonu za ruku. Zvenčí se ozvaly kroky a výkřiky.

„Jdeme,“ řekl Wynoně, která upřeně hleděla na mrtvého Morrise. „Obávám se, že od pana Lawtona se nedá čekat nic dobrého.“

+ + + + +

John se otočil v sedle, když uslyšel kovové cinknutí.

Na kraji cesty se něco blyštělo. Byl to kousek zlomené podkovy.

John tiše zaklel. Seskočil ze sedla a prohlédl kopyta svého hřebce. Na levé zadní noze mu chyběla podkova. Ležela rozlomená u cesty. Z kopyta trčely hřebíky.

Takto by se nedostal daleko.

John krátce pohlédl na pronásledovatele na druhém konci údolí. Rychle se blížili. Ve vzduchu se vznášel prach, panovalo nesnesitelné vedro a jezdci vypadali jako džinové.

John měl v sedlových brašnách kleště, jimiž mohl hřebíky vytáhnout. Pak by hřebec mohl ještě nějakou dobu běžet, až do nejbližšího města, kde by byl znovu okován.

Johnovy sedlové brašny však zůstaly v Rush Springs, kde je ztratil během přestřelky.

John neměl nic, čím by hřebíky mohl odstranit. Mohl to zkusit nožem, ale to by trvalo příliš dlouho. Lawtonovi zabijáci by ho dostihli, než by se mu je podařilo vytáhnout.

Mohl se pokusit jet dál, ale to by jen zničilo koně a nezískal by tak žádný náskok.

„Teď už nám zbývá jen jediné, kámo,“ prohodil ke svému hřebci. „Ty tu počkáš - a já budu bojovat.“

Potom se vydal směrem do údolí, kterým se blížili pronásledovatelé. Již slyšel vzdálený dusot kopyt. Když se ohlédl, spatřil Tomkinse a ostatní jezdce, kteří cválali v široké řadě kaňonem.

Na slunci se leskly hlavně pušek.

John zamířil do strmého svahu.

Skalní výčnělky slibovaly dobrý úkryt. Tu uklouzl po suti a jen tak tak se stačil chytit skály. O něco dál rostl ve škvíře suchý keř. John se po něm vytáhl nahoru.

Potom se konečně dostal na úzkou plošinu. Neměl zde dobrý úkryt, věděl však, že dál jít beztak nemůže. V údolí třeskly první výstřely. Kulky se odrážely od kamenů nad jeho hlavou a zasypávaly ho ostrými úlomky.

Pistolníci seskočili ze sedel. Několik se jich rozběhlo směrem k Johnovi, další se kryli a někteří jej ostřelovali. Kaňonem hvízdaly odražené kulky.

V údolí byl skoro tucet mužů.

John vystrčil ze svého úkrytu hlaveň koltu a začal pálit. Jeden ze střelců se chytil za rameno a skácel se k zemi. Koně pronásledovatelů se rozutekli, když jim John začal střílet pod nohy.

„Sejměte ho!“ řval Jaké Tomkins.

John se přitiskl ke skále, když údolím zazněla salva. Hřeben jej chránil před kulkami zespodu, když nevystrkoval hlavu. Jen dlaň nad ním se však od skalisek odrážely kulky.

Tomkinsovi lidé se rozdělili. Někteří stříleli na Johna, zatímco další lezli po svahu nahoru.

John vleže vypálil, když se u něj objevil první z nich. Muž vykřikl a zřítil se ze svahu dolů.

„Jenom pojďte! Kdo chce být další?“ zvolal John mezi ranami z pušek. Spíš to byl jen pokus o bluf. Pokud by Tomkinsovi lidé postupovali i dále tak cílevědomě jako dosud, pak by neměl šanci. Pár bych jich možná ještě zastřelil, ale nakonec by ho někdo dostal z boku nebo shora.

Jeho jedinou šancí bylo nahnat jim strach. Vsadil na to, že nikdo nebude chtít být obětí jeho kulek, když ostatní si přece potom budou moct užívat snadného triumfu.

„Nemáš šanci!“ vykřikl Jaké Tomkins. „Stačí nám jenom počkat, až ti slunce vypálí mozek! To se radši vzdej rovnou.“

John si tiše povzdechl. Pistolníkova slova odpovídala realitě. John měl už teď pekelnou žízeň. Večer byl ještě daleko. A vedro sálající ze skal mu každým okamžikem ubíralo síly.

Za pár hodin bude tak vyčerpaný, že by už nedokázal správně mířit.

A to by znamenalo jeho konec.

Mlčky nabil svůj revolver. Měl už jen hrst nábojů kromě těch, které měl v bubíncích obou koltů. Jeho vyhlídky rozhodně nebyly růžové.

Uvědomil si, že silou nic nevyřeší. Musel to proto zkusit nějak jinak.

„Přestaňte, vy tam dole!“ vykřikl. „Pochopte to: vy se nedostanete nahoru a já se nedostanu pryč! Navrhuju vám obchod! Takto si ušetříme spoustu problémů a všichni se z toho dostaneme ve zdraví!“

„Zahoď kolty a pojď dolů, to je moje nabídka!“ okamžitě vykřikl Tomkins. Ozvěna jeho hlasu se mnohonásobně odrazila od skal. S přivřenýma očima mířil na hřeben, za nímž se skrýval John.

Tomkins však zároveň cítil pohledy svých lidí. Jeden z nich právě zemřel, další byl zraněný. Nikdo z pistolníků neměl velkou chuť lézt znovu do svahu. Očekávali, že Tomkins nalezne nějaké snadné řešení tohoto problému. Jinak by se mu mohlo stát, že by ho nechali ve štychu.

„Kdo mi zaručí, že mě okamžitě nepřivítáte kulkou?“ zvolal John.

„Slibuju ti to!“ odpověděl Tomkins. Byl by mu slíbil cokoli. A cokoli by také porušil.

„Bohužel ti to nevěřím,“ opáčil John. „Poslouchej: nic na tom nevyděláte, když mě do Rush Springs přivezete mrtvého! Existuje spousta lidí, kteří vědí, co jsem tam chtěl provést! Jsem marshal, chlapci! Rozuměli jste? Pracuju pro soudce Parkera ve Fort Smith!“

John slyšel, jak Tomkins kleje. Po chvíli zvolal: „Jasně, můžete si říct, že vás to nemusí zajímat, když mě odděláte! Ale moji kolegové z Fort Smith by si vás podali, to mi můžete věřit! Jestli se nevrátím do určité doby, budou vědět, kde mě mají hledat!“

Šlo o bluf, ale byla to jeho poslední šance. Ti zabijáci tam dole vraždili bezmyšlenkovitě, ovšem jen tehdy, pokud se nemuseli obávat nepříjemných důsledků. Určitě se však kvůli vraždě marshala nechtěli ocitnout na zatykačích. Prominentní bandité obvykle nežili dlouho. Odměny za jejich hlavy totiž byly příliš vysoké.

„A co když lžeš?“

John mlčky hodil svou hvězdu do údolí. Slyšel, jak zacinkala na kamení. Ozvaly se kroky, písek křupal pod něčími botami. Pak opět uslyšel Tomkinsovo klení. A potom začali muži mluvit jeden přes druhého.

Zpocený John ležel na horké skále a čekal. Druhý kolt za opaskem ho tlačil do břicha.

Když v kaňonu zavládlo tísnivé mlčení, zvolal: „Máte jedinou šanci, chlapci! Můžete mě podplatit! Váš boss Lawton mě může podplatit. Tak co vy na to?!“

„Také bychom tě mohli prostě a jednoduše odkrouhnout a zakopat do země, ty bastarde!“ vztekle zavrčel Tomkins.

„To nebylo příliš prozíravé vyjádření,“ ironicky opáčil John, ačkoli zrovna neměl náladu na žertování. „Zpochybňuje to tvou důvěryhodnost! Představ si, co by ti řekl tvůj boss Lawton, kdyby tu potom začali čmuchat federální marshalové. Kladl by ti to za vinu, Tomkinsi, tobě a nikomu jinému. Možná by tě dokonce i vydal mužům zákona - když by tě předtím navždy umlčel…“

Trvalo to dlouho, než přišla odpověď. Vedro na hřebeni bylo stále nesnesitelnější. John se ptal, zda už mezitím někdo neobešel jeho úkryt a nemíří mu teď na záda.

Jaké Tomkins zvolal: „Dobrá, můžeme tě přivézt zpátky i živého! Uvidíme, jestli se s tebou Lawton domluví! Souhlasíš?“

Tentokrát to myslel vážně. John i všichni ostatní až příliš zřetelně slyšeli rezignaci v Tomkinsově hlasu.

+ + + + +

Kid Mallory zůstal stát před oprýskaným domem na břehu řeky. Wynona byla za tuto přestávku vděčná. Musela velmi rychle prchat úzkými uličkami, za Mallorym, který běžel jako první.

Mallory se pečlivě rozhlížel, než vyrazil dveře a vešel dovnitř. Nikdo ze zlatokopů nevěnoval jemu ani Wynoně pozornost. Všichni byli zabráni do své práce.

Wynona jej následovala do šera domu. Kousek odtud zurčela řeka.

K Mallorymu přikulhal starší muž. Vytřeštěnýma očima pohlédl na Wynonu a otázal se: „Co se stalo, Kide?“ Zdálo se, že cítil, že tato Malloryho návštěva je velmi důležitá.

„Nejsme tady,“ klidně řekl Mallory. Vrhl na muže pronikavý pohled a dodal: „Neviděls nás. Je ti to jasné?“ Sáhl si do kapsy a vytáhl odtud zlatou minci, kterou si potom pomalu otáčel mezi prsty.

„Ano,“ přisvědčil ten muž. „Neviděl jsem vás.“ Natáhl ruku po minci a Mallory mu ji dal. „Máte problémy s Lawtonem? Není to náhodou žena toho hráče?“ vyzvídal starý muž.

36

„Bude lepší, když toho budeš vědět co nejméně,“ klidně odvětil Mallory. „Ale měl bys vědět to, že pro Lawtona už nepracuju. A nezapomeň - ni-kdys nás dva neviděl.“

Chytil Wynonu za ruku a odvedl ji po rozviklaném úzkém schodišti do prvního poschodí. V chodbě bylo mnoho dveří, které vedly do rozličných místností. Mallory otevřel první z nich a zavedl Wynonu do překvapivě čistě a pěkně zařízeného pokoje.

„Co to má být?“ zeptala se udivená Wynona. „Proč jsme ještě nezmizeli z města?“

„Protože Lawton právě s tím počítá,“ odvětil Mallory. „Poslal by za námi své zabijáky, tak jako je poslal za tvým přítelem Hayesem.“

Přistoupil k oknu a opatrně vyhlédl ven. Na břehu řeky pracovali zlatokopové. Údolí připomínalo mraveniště. Nikde však nespatřil nikoho podezřelého. Přesto mu bylo jasné, že Lawton má špiony všude. Doufal jen, že jsou všichni zaneprázdněni štvanicí na Hayese.

„Starý Willett žije z toho, že schovává lidi, jako jsme my,“ řekl Mallory. „A nechává si za to dobře platit. Vždycky se mu nějak podaří, že Lawton si toho nevšimne. Už před pár týdny jsem si tu objednal pokoj. U lidí, jako je Lawton, člověk nikdy neví.“

Otočil se a opatrně položil brokovnici na stůl.

„Co chcete dělat?“ zeptala se Wynona. Opřela se o dveře, celá napjatá, jako by se bála, že bude muset brzy prchat i před Mallorym.

„Několik dnů tu počkáme a potom zmizíme z města. Uprostřed noci, když už s námi nebude nikdo počítat. Ale musíme počkat, až nás Lawton přestane hledat.“

„A John?“ otázala se Wynona. „Nevíte, co s ním je?“

Mallory lehce pokýval hlavou. „Váš drahý přítel musel s mou pomocí zmizet z města. Tomkinse a ostatní zabijáky jsem svedl na falešnou stopu. To, jak se vypořádá s pronásledovateli v horách, už záleží jen na něm.“

Posadil se na židli, sáhl po láhvi na stole, nalil do sklenice vodu a mlčky ji posunul k Wynoně. Dívka se ostýchavě posadila naproti němu.

„Slyšel jsem, že jste chtěla zabít Lawtona,“ řekl Mallory. „Tomu Johnu Hayesovi bych věřil, že je zabiják - ale vy? Spíš si myslím, že máte určité osobní důvody, slečno Checotová.“

„Ovšem,“ stroze odvětila. „Lawton nechal vyvraždit mou rodinu. Jeho pohunci mě unesli! Proto jsem ho chtěla zabít. A také proto, že jsem nechtěla, aby můj boj vybojoval John McAlester.“

„Už jsem o tom marshalovi slyšel. V mé branži člověk musí vědět, kdo jsou ti nejrychlejší lidé. Proto se s Lawtonovými muži vypořádal tak hladce…“ Mallory se usmál. „Málem dostal i mě. Ale jenom málem. Aspoň jsem se však dozvěděl, že se vás zmocnil Lawton.“

„Vy jste Lawtona opustil kvůli mně?“ udiveně se otázala Wynona. „Jenom kvůli mně? Myslela jsem si, že o Johnovi víte, že jste možná také -marshal.“

Mallory zavrtěl hlavou. Myšlenka, že by mohl pracovat pro zákon, jej pobavila. „Celý svůj život jsem měl s marshaly jenom problémy,“ poznamenal. „Ani ve snu by mě nenapadlo připnout si tu zatracenou hvězdu. Ale pracovat pro takové ničemy, jako je Lawton, mi také nedělá radost.“ Pokrčil rameny a dodal: „Teď jsem udělal něco, na co jsem měl chuť už hodně dlouho.“

„I vy jste pro Lawtona unášel ženy?“ opatrně se ho zeptala.

„Ještě před nedávném jsem neměl ani tušení, že Lawton dělá něco takového,“ odpověděl Mallory. Pohlédl Wynoně do očí a řekl: „Jsem dobře placený za to, že dávám pozor na jeho podniky. Celé město ví, že jsem s koltem rychlý. Když jsem poblíž, tak se do Lawtonových podniků žádný bandita neodváží. Víc jsem toho moc nedělal. Hayes měl být můj první speciální úkol.“ Mallory se ironicky usmál. „Tedy vlastně John McAlester.“

Wynona na něj upřeně hleděla. Mallory dodal: „Považoval jsem ho za darebáka. Netušil jsem, že to je ve skutečnosti marshal.“

„Vy jste zvláštní člověk,“ zamyšleně řekla Wynona. „Pronajímáte revolver někomu, jako je Lawton -a pak pomáháte lidem, kteří jsou v nouzi.“ Chytila ho za ruku a zašeptala: „Děkuji vám, že jste mě zachránil. Bez vás…“ Wynona se zarazila. Oba věděli, co by se stalo.

Kid se jemně dotkl její tváře. „To je v pořádku,“ řekl tiše. „Já vás odsud dostanu, Wynono.“

+ + + + +

„A to jste je nedokázali najít?“ nevěřícně vyhrkl Lawton. Hleděl na muže stojící před jeho psacím stolem a z očí mu šlehaly blesky.

„Jako by se do země propadli,“ řekl ten, který stál nejblíže. „Potom co Mallory zastřelil Morrise, nás poslal pryč. Nevěděli jsme, že to nebyl váš příkaz, bossi…“

„To už jsi mi vykládal stokrát, ty idiote!“ vyštěkl Lawton. „Takže Mallory s tou ženou uprchl už před mnoha hodinami! Teď je skoro půlnoc, Bene! To je Rush Springs tak velké, že v něm se svými lidmi nedokážeš najít pistolníka, kterého každý zná?“

„Dívali jsme se všude,“ řekl Ben. „Vsadím se, že Mallory už je pryč.“

Lawton se ztěžka posadil do své pohodlné židle a pokusil se uklidnit.

Přitom zachmuřeně hleděl na své lidi. Přál by si nyní, aby Tomkins nejel za tím zatraceným hráčem. Teď, když Mallory dezertoval, Lawton už neměl spolehlivého vůdce pro své pistolnické mužstvo.

Měl jsem to vědět, pomyslel si. Mallory se vždycky choval divně. Možná s tím hráčem dokonce spolupracoval!

„Chci, abyste ty dva našli,“ přikázal jim přísným hlasem. „Ptejte se našich špiclů, jestli Malloryho neviděli. A to děvče je, ksakru, přece také dost nápadné!“ Především to děvče, pomyslel si Lawton. Chtěla mě oddělat. Příště už by neváhala a zmáčkla by to.

„A když je najdeme?“ zeptal se Ben. Měl na sobě pěkný šedý oblek a elegantní boty. Rozumu však zřejmě moc nepobral.

„Jestli se budou bránit, tak je oddělejte. Když to půjde, tak mi je sem přiveďte živé. Ale neriskujte. Když budete muset střílet, tak střílejte…“ Lawton se odmlčel a přistoupil k oknu.

Na Main Street se ozval dusot kopyt.

Lawtonovi spadl kámen ze srdce, když uviděl, že to je Jaké Tomkins. Vypadalo to, že s sebou má všechny své lidi. Přes hřbet jednoho z koní leželo bezvládné tělo.

Oni ho opravdu oddělali, s úlevou si pomyslel Lawton. Věděl jsem, že na Tomkinse je spolehnutí!

A pak spatřil vysokého, ramenatého jezdce vedle Tomkinse. Zcela očividně to byl onen hráč, který mu přivodil tolik těžkostí.

+ + + + +

John McAlester uvolněně stoupal po schodech do Lawtonovy kanceláře. Tomkins a dva muži jej následovali s kolty v rukou. Odzbrojili ho, ale John měl ještě pořád ruce a nohy. To takoví pistolníci vždycky podceňovali. Poněvadž kladli takový důraz na zbraně, mysleli si, že muž beze zbraně je automaticky bezmocný.

John věděl, že jen musí počkat na vhodnou příležitost. Podařilo se mu dostat se do města a brzy měl stát před Lawtonem. Věřil, že se mu ho nějak podaří zatknout.

Tomkins mu dloubl hlavní koltu do zad a postrčil ho do Lawtonovy kanceláře. V ní stálo několik rozpačitě vypadajících mužů. Lawton seděl za psacím stolem na pohodlné židli a ruce měl opřené o vyřezávaná opěradla. Zdálo se, že se tak cítí jako král.

„Chytili jsme ho, šéfe!“ oznámil spokojený Tomkins.

„A proč potom ještě žije?“ zeptal se Lawton a chladně pohlédl na vysokého pistolníka.

Tomkinsova dobrá nálada byla rázem ta tam. Zdálo se, že nedokáže nalézt hned odpověď.

John odpověděl za něj: „Protože přemýšlel víc než vy, Lawtone. Spousta lidí ví, že tu jsem a co je mým úkolem. Jsou to lidé s hvězdou na hrudi. Můžete se mě zbavit, ale pak budete mít na krku další marshaly z Fort Smith.“ Byl to jenom bluf, ale na Tomkinse účinkoval.

Tomkins hodil na psací stůl Johnův odznak.

„Toto měl u sebe.“

Lawton pomalu přikývl. „Nadělal jste mi spoustu problémů, příteli. Jak vyřešíme tento malý problém, který leží mezi námi?“

„To vám hned povím,“ odvětil John. „Ale nejdřív chci vědět, kde je Wynona.“

„Zapomínáte, kdo má prst na spoušti,“ odsekl Lawton. Sklonil se, ztěžka se zapřel lokty o psací stůl a zavrčel: „ Když budu chtít, tak vás nechám na místě odkrouhnout, Hayesi, nebo jak se to vlastně jmenujete!“

John mu chladně pohlédl do očí. „Tak to udělejte!“

Lawton jako by chvíli přemýšlel o tom, jestli má opravdu dát povel k popravě. Potom však zavrtěl hlavou a strojeně se rozesmál. „Ne předtím, než o vás budu vědět všechno, Hayesi! „ Opřel se o židli a zhluboka se nadechl, načež řekl: „Vaše přítelkyně zmizela. Vypadá to, že je s Mallorym. Spolupracuje s vámi Mallory?“

John si v duchu oddechl. Zdálo se, že Lawton mluví pravdu. John mu však nemínil odpovědět.

„Správně jste poznamenal, že mezi námi leží jeden malý problém,“ řekl. „Nemůžete mě oddělat, dokud nebudete vědět, kolik lidí ještě ví o vašich špinavých kšeftech. A já proti vám nemůžu nic podniknout, protože vás chrání horda pistolníků. Zdá se mi, že bychom se měli pokusit nalézt rozumný kompromis.“

Lawton se tiše zasmál. „Ano, můžeme to zkusit. Ale nejdřív zjistím, co jste zač, Hayesi. A na to potřebuju to děvče. Spolehněte se na to, že ji najdu!“

Lawton udělal panovačné gesto směrem k Tomkinsovi. „Odveďte toho muže a zavřete ho! Ale ať vám zase neuteče. Pak si s vámi promluvím, Tomkinsi. Kvůli Mallorymu.“

+ + + + +

Kid Mallory postavil na stůl dva talíře s pečenými bramborami a volskými oky. Váhavě se usmál na Wynonu. „Willett vaří lépe, než by se mohlo zdát,“ podotkl.

„Zjistil jste něco?“ otázala se Wynona. „O Johnovi?“

Mallory pokrčil rameny. Vypadalo to, že toto téma u něj budí rozpaky. „Proslýchá se, že ho chytili. A že ho Lawton někde drží. Ale nemusí to být jisté.“ Pak se pustil do jídla.

„Lawton ho zabije,“ vyhrkla Wynona.

„Myslím, že ten chlapík se o sebe dokáže postarat,“ odvětil Kid. Wynona cítila jeho rozladění. „Zatím se o sebe dokázal postarat lépe než o vás, Wynono, není-liž pravda?“

„John McAlester je starý přítel naší rodiny,“ rezignovaně řekla Wynona. „Je jenom o pár let starší než já a často pobýval s mými bratry. Zachránil mě, když mě unesli bandité. A od té doby mi neustále pomáhal.“ Tiše se rozplakala. „Můj Bože, připadá mi, že od chvíle, kdy bandité přepadli naši farmu, už uplynula tak dlouhá doba - a přitom je to jen pár dnů…“

Mallory se dotkl jejího ramene. „No tak, pojďte jíst, neplačte!“ řekl s rozpaky. „Najdeme už nějaký způsob, jak mu pomoct.“

Wynona ho chytila za ruku a pevně ji sevřela. „Vím, že po vás chci příliš, Kide,“ řekla. „Je nemožné bojovat proti Lawtonovým lidem. Johnovi se to také nepovedlo. Ale já prostě nevěřím, že zabijí i jeho, tak jako zabili mé rodiče a…“

„Myslím, že ho tak snadno nedostanou,“ řekl Mallory. „To, že se živý vrátil do města, je zázrak samo o sobě. Musí mít nějaký trumf v rukávu, jinak by se s ním tak dlouho nezdržovali. Možná jim pověděl, že do Rush Springs brzy přijedou marshalové. To by Lawtonovi nahnalo strach. Pak by musel přemýšlet o tom, zda by Johna nějak neměl přetáhnout na svou stranu, namísto aby ho zabil.“

„Proč to pro mě děláte?“ zeptala se Wynona. Už se na to Kida jednou zeptala, ale nedostala odpověď.

„Nemám rád, když bezbranní musí trpět,“ klidně odvětil Mallory. „Můj otec sem přijel z Irska, protože doufal v lepší život. Zemřel na stavbě železnice. Byl tak bezbranný jako všichni ti chudáci, kteří byli obětováni železnici. Z velkých bossů tenkrát neriskoval život nikdo. Moje matka a já jsme žili v bídě a za ustavičného ponižování. Tehdy jsem si přísahal, že už nikdy nebudu bezmocný. Časem jsem se naučil, jak se bránit. A když jsem uměl zacházet dostatečně dobře s koltem, začal jsem dostávat spoustu dobrých nabídek. V posledních letech jsem si vydělal hodně peněz. Mohl jsem své matce postavit dům, Wynono. Avšak nikdy jsem nestřílel na někoho, kdo byl bezbranný. Všichni ti chlápci, které jsem zastřelil, měli v ruce kolt - a uměli s ním zacházet. Já nejsem vrah. Ale už se nikdy nebudu před mocnými plazit v prachu!“

Kid se zarazil a pousmál se svým ironickým a zároveň křehkým způsobem.

„To bylo hodně dlouhé vysvětlení, Wynono. Ale myslím, že opravdový důvod je to - že vás miluji!“

Pohlédl na ni a vůbec poprvé neměl v očích jiskry, které mu dodávaly trochu ironický výraz.

Wynona nevěděla, co má říct. „Vždyť mě přece neznáte,“ zašeptala.

„Možná se mýlíte,“ odvětil vlídným hlasem. Opět se posadil naproti ní, aniž jí přestal hledět do očí. „Teď snězte večeři, než vystydne, Wynono. A pak budeme přemýšlet, co můžeme udělat pro vašeho přítele Johna McAlestera.“

+ + + + +

Dveře Lawtonovy kanceláře se prudce otevřely.

Lawton vyděšeně vzhlédl od papírů. Jeho osobní strážce sáhl po koltu.

Do kanceláře dovrávoral jakýsi otrhaný muž, zakopl o lem koberce a svalil se na podlahu. Za ním dovnitř vstoupil majestátním krokem Jaké Tomkins.

„Omlouvám se, bossi, ale na poslední chvíli chtěl vzít roha,“ hlásil. „Asi má strach.“

Lawton na hubeného muže, který se s hekáním zvedl z podlahy, vrhl pohrdavý pohled. Lawtonův osobní strážce na něj namířil koltem.

„Kdo je to?“ ostře se otázal obchodník.

Tomkins zavřel dveře. Vychutnával si pozici Lawtonova nejlepšího muže. Chytil marshala, který se vetřel do města. Vypudil Malloryho. A teď přinesl další dobrou zprávu.

„Ví, kde se skrývají Mallory a Wynona Checotová,“ řekl Tomkins. „Chtěl po mně hodně peněz. Jinak nechce mluvit.“ Pak toho muže s falešnou bodrostí plácl po rameni. Vychrtlý digger šel málem do kolen. „Je to přece tak, ne?“ otázal se Tomkins.

Muž přikývl. Nedokázal zvednout pohled z koltu, který na něj mířil.

„Ale chci tisíc dolarů,“ mumlal. „Jinak neřeknu ani slovo!“

Lawton si povzdechl a pohlédl na Tomkinse. „Proč jste mi ho sem přivedl? Nebo snad nevíte, co s ním máte dělat, Tomkinsi?“

„Samozřejmě že ano, pane,“ odvětil Tomkins. „Ale chtěl jsem, abyste i vy slyšel, co ten muž říká.“

Otrhaný digger chraplavě zasípal: „Nic neřeknu, dokud neuvidím ty peníze!“

Tomkins ho vší silou udeřil. Špicl se zasténáním padl na kolena. Pak už mlčel.

Tomkins levou rukou vytáhl z kapsy košile desetidolarovou bankovku a zvedl ji. Pravou měl sevřenou v pěst. Chladně hleděl do bolestí zkřiveného obličeje zarostlého zlatokopa. „Vyber si,“ poznamenal Tomkins. „Chceš dostat něco z levé - nebo pravé ruky? Co je ti milejší?“ Přitom mu ukázal svou velkou hranatou pěst.

„Ne!“ vyhrkl digger. Stále se oběma rukama držel za břicho. „Já - já řeknu všechno!“

Tomkins ho chytil za límec, strčil mu bankovku do kapsy košile a pohrdavě ho postrčil do křesla. „Takže začni, nebo s tebou ztratíme trpělivost.“

„Willett,“ zamumlal muž v otrhaných šatech. „Sám tam bydlím -u starého Willetta u řeky. Jednou jsem tam viděl Malloryho - náhodou. Nesl jídlo, které mu ten dědek udělal. Dva talíře, pane Lawtone. Nesl

dva talíře! A slyšel jsem tam ženský hlas. Vsadím se s vámi, o co chcete, že s Mallorym tam je ta indiánská coura, pane Lawtone!“

„Nemám v úmyslu se s tebou sázet,“ odvětil Lawton. „Ale jestli lžeš, tak skončíš jako potrava pro ryby v řece. O tom nepochybuj! Rozuměls?“

Zlatokop honem přikývl. Ve tváři byl stále zelený, ale mluvil už lépe. Takřka mu přeskakoval hlas. „Všechno je to pravda, přísahám! Jsou ve Willettově domě u řeky, opravdu! No… myslím, že si zasloužím víc než deset dolarů, pane Lawtone.“

Lawton namísto odpovědi jen kývl směrem ke dveřím.

Tomkins chytil diggera za rameno, zvedl ho z křesla jako pytel a vyhodil ho na chodbu. Dveře se zavřely a umlčely tak zlatokopovo lamentování.

„Odvedl jste dobrou práci, Tomkinsi,“ poznamenal Lawton. Vstal ze židle a strčil si kolt do náramenního pouzdra. „Je načase udělat tu trošku pořádek. Svolejte vaše nejlepší muže, Tomkinsi. Půjdeme vyřídit Kida Malloryho.“

„Bude mi potěšením, bossi,“ s úsměvem odvětil Tomkins.

Na tento den čekal dlouho, ale nakonec přece jen přišel!

+ + + + +

John hleděl na ulici.

Lawtonovi lidé ho zavřeli do jednoho hotelového pokoje. Byl to jeden z několika málo pokojů se zamřížovanými okny. Přede dveřmi hlídali dva Lawtonovi muži.

Lawton očividně nechtěl Johna držet v horším prostředí pro případ, že by ho přece jen musel podplatit. Kdyby ho Lawton chtěl zabít, udělal by to bez váhání. V té chvíli si však nebyl zcela jist, zda by jeho vražda nebyla příliš nebezpečná.

A pokud se s ním chtěl nějak dohodnout, pak si ho nesměl příliš rozhněvat.

John stál u okna a díval se, jak Lawton kráčí po ulici. Měl kolem sebe houf mužů. Všichni byli po zuby ozbrojeni a kráčeli stejně energicky jako jejich boss. Před jedním saloonem se k nim připojili další muži. Musel jich být nejméně tucet. Nechyběl tam ani Jaké Tomkins, Lawtonova pravá ruka. Pod pravou paží nedbale nesl winchestrovku a občas vydal nějaký pokyn.

Muži zmizeli mezi ostatními lidmi na ulici. Do saloonů, bordelů, heren a jídelen opět mířily davy zlatokopů. Lawtonovi muži se mezi nimi ztratili.

John tiše zaklel. Věděl, že to něco znamená. Pokud Lawton zasahoval osobně a měl s sebou tolik lidí…

Slyšel, jak jeho hlídači přede dveřmi hovoří s nějakým dalším mužem. Kromě jména Mallory John ničemu nerozuměl. Pak ten třetí muž chvatnými kroky odběhl.

Mallory, pomyslel si John. Wynona je určitě u něj!

John se odhodlal, že právě toto je chvíle, kdy musí něco podniknout. Nemohl už pokračovat ve své hře s Lawtonem, nijak by tím totiž nepomohl Wynoně.

Přemýšlel jen krátce. Myšlenkami na útěk se zaobíral od chvíle, kdy ho přivedli do tohoto pokoje. Znamenalo to riziko - ale on byl ochoten jej podstoupit. Nemohl déle čekat.

Chytil nejbližší židli a mrštil jí proti oknu. Střepy vyletěly na ulici a židle zůstala viset mezi železnými mřížemi.

Pak se vrátil ke dveřím a zařval směrem k oknu: „Vytrhněte mříž, honem!“

O několik vteřin později se dveře pokoje otevřely a dovnitř vpadli oba strážci. V rukou drželi kolty.

John stál za dveřmi.

Než pochopili, co se stalo, bylo už pozdě. Prvního strážce okamžitě srazil k zemi. Druhý muž se otočil a John spatřil hlaveň koltu. Udeřil muže do ruky a kulka se zaryla do stěny. Nato ho John zasáhl pravou pěstí do brady a ták jej zneškodnil.

Pak rychle ustoupil a čekal, že z chodby se vyřítí další muži.

Nic se však nestalo. Oba strážci leželi bezvládně na podlaze. Z chodby tam pronikal slabý svit petrolejové lampy se staženým knotem.

John si vzal jejich kolty, kolem pasu si připnul revolverový opasek jednoho z nich a vyšel na chodbu. Dveře byly vyrobeny z bytelného, železem pobitého dřeva. Ten pokoj byl očividně postaven pro speciální hosty.

John dveře zvenku zamkl na petlici a pak se rychle vydal dolů. Jeden kolt držel v ruce, druhý měl za opaskem.

V recepci u schodů stál muž s puškou. Když na něj John namířil kolt, okamžitě zvedl ruce. Prospektoři u baru se vyděšeně klidili. Nechtěli se stát obětí případné přestřelky.

John tomu Lawtonovu pistolníkovi vytrhl pušku z rukou, vzal mu i kolt a hned ho hodil za pult. Barman tam nervózně stál, ale nic proti němu nepodnikl. Zlatokopové na něj hleděli s neskrývaným nadšením.

„Je venku ještě někdo?“ chladně se otázal John.

Muž zavrtěl hlavou. „Všichni jsou pryč s Lawtonem,“ vyhrkl.

„Kam Lawton šel?“ zeptal se John.

„K domu nějakého Willetta dole u řeky,“ zamumlal pistolník, který na něj zaraženě hleděl. „Tam nemůžete - náš boss má s sebou spoustu chlapů! A, a…zabíjet mě nemá smysl, já jsem jenom malá ryba, opravdu! Vezměte si koně a zmizte, Hayesi!“

John ho chytil za rameno, otočil ho a strčil do něj pažbou pušky. „Dělej!“ zavrčel. „Ukážeš mi, kde stojí ten dům. A po cestě mi řekneš, co tam má Willett za lubem. A teď si raději pospěš, chlape!“

Pistolník sebou nervózně trhal, když před Johnem kráčel ke dveřím. „Ty ses zbláznil,“ zavrčel. „Vběhneš mu přímo do náruče. Ale udělej mi tu laskavost a mě z toho vynech, ano? Nejsem ozbrojen.“ Otevřel dveře hotelu a vyšel ven do noci.

John jej mlčky následoval.

„Vynecháš mě z toho, až se tam necháš rozstřílet?“ zeptal se odzbrojený pistolník ještě jednou.

„Možná tam nikdo střílet nebude,“ chladně odtušil John. „Raději mi řekni, co se v tom domě stalo!“ Ostražitě se rozhlížel kolem. Nikdo si však ani jej ani toho podsaditého muže nevšímal.

Pistolník se chraplavě zachechtal. „A co když ano?“ zavrčel. „Potom skončíš šest stop pod zemí!“

O vteřinu později třeskly první výstřely.

+ + + + +

„Myslím, že jste dobrý člověk, Kide,“ tiše řekla Wynona. Držela jej za ruku. „Vy nejste zabiják. A to mě těší.“

Kid jí upřeně hleděl do očí. Chvíli se v jeho tváři střídala bolest s radostí. Pak náhle vstal a přišel ke dveřím.

„Podívám se, co se dá zjistit o tom vašem Johnu McAlesterovi,“ řekl. Jeho tvář byla opět chladná a vyrovnaná. Přesto zaváhal, než zmáčkl kliku a opustil pokoj. Lehce nervózním pohybem si odhrnul dlouhou kadeř kaštanově hnědých vlasů z čela.

„Vy toho Johna McAlestera milujete, že ano?“ tiše se zeptal Mallory. „A mě máte ráda - možná.“

Wynona s úsměvem opětovala pohled jeho očí, který byl náhle jako by nepřítomný.

„Já nevím…“ začala a pak zmateně zavrtěla hlavou. Neměla daleko k slzám. „Kide, může to být tak, jak říkáte - ale možná je to i obráceně. Všechno je tak zmatené a to nebezpečí, ve kterém jsme…“ Vlídně ho pohladila po tváři. „Mám vás velmi ráda, Kide,“ dodala. Mallory jí viděl na očích, že mluví pravdu.

Krátce se usmál a otevřel dveře.

Po chodbě kráčeli tři ozbrojení muži.

Kid zase dveře bleskurychle zavřel. Lawtonovi lidé nesmějí vidět Wynonu, to byla jeho první myšlenka.

Odstoupil od dveří a udělal několik kroků směrem k těm mužům. Zastavili se a zkoumavě si jej prohlíželi. Ruce měli položené na pažbách koltů. Vypadalo to, že nepočítali s tím, že Malloryho potkají hned na chodbě.

„Ahoj, Bene,“ řekl Kid k muži s úzkým obličejem, oblečeném v šedém oděvu. Kidovi to připadalo, že je jejich vůdcem.

„Jsem rád, že tě vidím, Mallory,“ zavrčel Ben a měřil si jej pohledem.

Kid měl ruce volně svěšené. Za opaskem měl dlouhohlavňový remington ráže 44.

„Jak jste mě našli?“ otázal se Mallory.

,; Jeden z hostů promluvil,“ odvětil Ben s chladným výrazem v obličeji.

Kid pomalu přikývl. Zdálo se, že je naprosto uvolněný. Pouze oči se mu ocelově leskly.

„Boss je dole s několika chlapci,“ řekl Ben. „Jestli nevydáš děvče, tak tě oddělají. Je mi tě líto. Buď rozumný.“

„Proč chce Mallory to děvče?“ otázal se Kid. „Je pro něho přece naprosto nedůležitá.“

„Asi ne,“ odtušil Ben. „Chce ji a my mu ji musíme přivést. Já proti tobě nechci bojovat, Mallory, ale když budu muset…“ Hubený pistolník se odmlčel. Jeho kostnaté prsty byly lehce sevřené pod pažbou koltu. Stačilo mu jen trhnout rukou a zbraň by se mu sama ocitla v dlani.

„Jsme tři,“ řekl muž stojící vedle Bena. „Nemáš šanci, Mallory.“

„Měli byste jít,“ klidným hlasem poznamenal Kid. „A povězte Lawtonovi, že s ním chci mluvit.“

„Čas slov už uplynul, Mallory,“ opáčil Ben. Procedil to mezi sevřenými zuby. Měl přivřené oči a napjatý obličej. Věděl, koho má před sebou. Přesto se cítil ve výhodě, protože měl vedle sebe dva muže.

Trvalo to možná jednu vteřinu a pak sáhl po revolveru.

Remington mu skočil do dlaně tak jako Kidovi. Výstřely zazněly těsně po sobě a slily se v jedinou ránu.

Ben se skácel na podlahu jako poslední. Jeho kolt vypálil chvíli předtím, než se hubený pistolník zhroutil.

Mallory zavrávoral stranou a ztěžka se opřel o stěnu. Jeho tři protivníci už se nehýbali. Kidova košile byla zbrocena krví. Zasáhla ho jedna z posledních Benových kulek.

Tu do chodby z pokoje vyběhla Wynona. V rukou držela Kidovu brokovnici. Nebyl tam však už nikdo, na koho by mohla střílet.

Sklonila pušku a chtěla podepřít Kida a odvést ho do pokoje. Mladý pistolník však zavrtěl hlavou. „Dole je jich víc,“ poznamenal ztěžka. „Chtějí nás vyřídit! Musíme odtud pryč.“

„Takto nikam nemůžeš jít!“ zoufale zvolala Wynona, která hleděla na zvětšující se skvrnu na Malloryho košili. „Potřebuješ k lékaři!“

„Musím jít!“ vyhrkl Kid. „Jinak nás oba dostanou.“ Strčil si svůj vystřílený revolver za opasek a sáhl po brokovnici. Levou ruku si tiskl na ránu na boku, když utíkal po chodbě. Neběžel do recepce, z níž přišli Ben a dva další zabijáci. Zamířil k úzkému zadnímu schodišti, které vedlo k řece.

Když Kid přiběhl ke schodům, otevřely se dole dveře ze dvora. Mallory vypálil z pravé hlavně. V úzké chodbě pak nebylo vidět kvůli dýmu, který po výstřelu vyletěl z hlavně brokovnice. Přesto zespoda třeskly rány.

Než ho Wynona strhla zpátky, vypálil Kid i z druhé hlavně. Oba se pak skáceli na podlahu a kulky přeletěly jen těsně nad nimi a zavrtaly se do stropu.

„Jdou sem i po předním schodišti!“ vykřikla Wynona.

Kid mezitím otevřel komory brokovnice. Vyhodil prázdné nábojnice, z kapsy kalhot vytáhl další a strčil je do komor.

Na předním schodišti se objevil první zabiják. Zvedl revolver a vypálil. Kulky proletěly těsně kolem Wynonina obličeje. Pak Kid vystřelil z brokovnice a poslal toho muže do věčných lovišť.

„Zpátky do pokoje!“ zvolal Kid. S vypětím všech sil se zvedl a opřel se brokovnicí o podlahu. Wynona mu chtěla pomoct, ale Mallory ji volnou rukou postrčil do otevřených dveří pokoje, dopotácel se tam za ní a ještě jednou vypálil na schodiště vedoucí do recepce.

Jen co se ocitl uvnitř, se do rámu dveří zavrtalo několik kulek. Oknem tam vletěly další střely, které se zaryly do stropu.

Kid tiše klel. Byl bledý jako stěna a chvěly se mu prsty, když znovu otevřel komory brokovnice, aby ji nabil. Zády se opřel o stěnu. Slyšel, jak jejich protivníci ve dvoře a na schodišti na sebe volají. Věděli, kde oba jsou. Bylo jasné, že to nebude dlouho trvat a pokusí se o zteč.

Wynona si k němu klekla a vzala si jeho remington.

„Náboje jsou tam,“ řekl Kid a ukázal na krabici, kterou před několika hodinami položil na židli. Wynona začala vyměňovat prázdné nábojnice za nové náboje.

„Brzy přijdou,“ řekl Kid a zaklapl obě hlavně. „Raději mi dej ten revolver, umím s ním zacházet lépe.“ Pak podal Wynoně brokovnici a vzal si nabitý remington.

„Myslíš, že máme šanci?“ otázala se tiše.

Kid pokrčil rameny. Wynona mu však odpověď četla v očích.

„Musíme se pokusit vydržet co nejdéle,“ řekl Kid a krátce jí stiskl ruku.

Wynona spatřila krev na jeho košili a ruce a stáhlo se jí hrdlo. Věděla, že Mallory už dlouho nevydrží.

+ + + + +

„Máme je,“ spokojeně řekl Tomkins.

Omšelá, špinavá recepce Willettova hotelu byla plná ozbrojených mužů. Na schodech ležel jeden mrtvý, o kterého se nikdo nestaral. Jeden z Tomkinsových lidí mířil dlouhohlavňovým koltem na starého Willetta.

Emmett Lawton se opíral b recepční pult a hleděl na schody. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„Tak už toho Malloryho konečně zastřelte!“ vztekle vyhrkl Lawton na Tomkinse. Tělnatý zabiják byl o dvě hlavy vyšší než Lawton. „ Ztratili jsme v tom zatraceném hotelu už pět mužů! Je načase, abyste mi ukázal výsledky.“

„Ti dva jsou v jednom malém pokoji,“ řekl Tomkins. „Mallory je zraněný. Nemají šanci. Za pár hodin ten muž vykrvácí a pak děvče vezmeme a odvedeme ho pryč.“ Pokrčil rameny a poznamenal: „Mohli bychom tam střílet zvenčí přes stěny. To dřevo je slabé. Kulky by ho provrtaly jako papír.“

„Chci tu holku živou. Ví toho hodně o Johnu Hayesovi,“ opáčil Lawton. Šel ke dveřím a vyhlédl ven. Před hotelem se shromáždily tucty zvědavců. Stáli sice v uctivé vzdálenosti, ale přece jen tam byli.

„Musíme tu záležitost vyřídit,“ procedil Lawton mezi zuby. „Sleduje to půl Rush Springs. Přece není možné, aby nám jeden jediný muž a jedno děvče vzdorovali tak dlouho! Ještě tu z nich udělají hrdiny! A nás je skoro tucet!“

Tomkins strčil prstem do začazené petrolejové lampy visící ze stropu a přihlížel, jak se pomalu houpá sem a tam. „Mallory je prvotřídní střelec,“ řekl. „Toho z pokoje tak snadno nedostaneme.“

„Pak něco vymyslete!“ vyštěkl Lawton. „Za to vás přece platím, nebo snad ne?“

Tomkins se zprvu zatvářil rozhořčeně, ale pak ho náhle něco napadlo. Položil ruku na houpající se lampu a zastavil ji. Na jeho tvrdé tváři se objevil škodolibý úsměv.

„Myslím, že už vím, jak toho bastarda dostanu,“ řekl Tomkins. „Za pět minut ho máme, pane Lawtone!“

Lawton na něj pochybovačně hleděl.

„Dobrá, Tomkinsi, pět minut!“

Tomkins se spokojeně zasmál. „Možná to bude ještě rychlejší, však uvidíte, pane Lawtone!“

+ + + + +

Wynona chvějícími prsty utáhla poslední uzel na Kidově obvazu. Pracovala velmi rychle. Každou vteřinou mohl přijít útok Lawtonových mužů. Wynona však nechtěla, aby Kid před jejíma očima vykrvácel.

Mallory se hlavou opíral o stěnu a měl zavřené oči. Vypadalo to, že sbírá síly k závěrečné přestřelce, k níž muselo nevyhnutelně dojít.

Wynona se téměř vyděsila, když náhle promluvil do ticha malého pokojíku: „Až přijdou, tak upoutám jejich pozornost, Wynono. Ty se musíš pokusit najít nějakou skulinu mezi nimi, kudy bys mohla uniknout. Nesmíš se starat o mě. Já už beztak nemám šanci.“ Otevřel oči a klidně na ni pohlédl. „Nacpi si kapsy náboji do brokovnice. Jestli těm lumpům uprchneš, tak to pro mě bude velký úspěch. To by bylo to nejhorší, co by se Lawtonovi mohlo stát. Já ho už na mušku bohužel nedostanu.“

„Zůstanu u tebe,“ odhodlaně řekla Wynona. „Budu bojovat s tebou. Až do posledního náboje, Kide!“

Pistolník zavrtěl hlavou a otevřel ústa, aby něco namítl, když v pokoji vybuchla zápalná láhev.

Hodili ji tam zvenčí oknem. Mallory viděl za ní jen ohnivý ocas jako ‘u komety. V následující vteřině vzplála podlaha.

Wynona vykřikla a vyskočila. Plameny jí olizovaly sukni. Kid se se za-klením zvedl. Hrbil se bolestí, když tam stál. Rána v boku ho stála mnoho sil. Kouř ho pálil v očích a v hrdle.

Věděl, že nemají šanci oheň uhasit. Vyschlá prkna podlahy a nábytek hořely jako troud.

A venku čekali Lawtonovi zabijáci. Každý z nich měl prst na spoušti.

„Musíme odtud pryč!“ zoufale vykřikla Wynona.

Kid jí vzal krabici s náboji z ruky, strčil si zbytek nábojů do kapsy košile a prázdnou krabici zahodil. Chladnýma očima hleděl na plameny, které už se téměř dotýkaly špiček jeho holínek a které cítil ve tváři.

Natáhl kohoutek remingtonu a řekl: „Mysli na to, co jsem ti řekl! Možná máš přece jen naději.“

Pak vyrazil na chodbu.

+ + + + +

„Je mi líto, příteli,“ řekl John a udeřil podsaditého muže do zátylku. Pistolník se složil na zem.

John jej odtáhl do stínu mezi dvěma zchátralými kůlnami. Pak se s winchestrovkou v rukou začal prodírat mezi zvědavci u řeky.

Z jednoho postranního okna toho domu se valil kouř a šlehaly odtud plameny. Přihlížející to rozčileně komentovali. John musel čumily odstrkávat někdy i velmi nevybíravým způsobem a vyneslo mu to několik zlých pohledů a zvednutých pěstí. Nikdo však nic nenamítal.

Na to John vypadal příliš tvrdě a odhodlaně.

Před vchodem té barabizny stál muž s puškou. Zvedl hlavu, když se John náhle vynořil z davu. Okamžitě ho poznal, ale to už na něj John mířil winchestrovkou.

Zabiják pomalu zvedl ruce a pustil zbraň na zem. John k němu kráčel dlouhými kroky s winchestrovkou u boku.

Každý krok byl v tom tísnivém, výhružném tichu zřetelně slyšet.

John už byl téměř u něj, když se náhle začalo střílet.

+ + + + +

Kid dopadl na bok. Z obou stran chodby zazněly výstřely. Z pokoje se valil kouř. Kulky létaly v místech, kde Kid ještě před chvílí stál.

Převalil se a vypálil. Wynona střílela z brokovnice ze dveří pokoje. Kdosi vykřikl a v následujícím okamžiku se zabijáci na obou stranách chodby kryli. Nikdo se nechtěl stát obětí smrtících Malloryho kulek.

Kid se bleskově zvedl a rozběhl se ke schodům. Když se na nich objevil jeden muž, okamžitě ho zneškodnil.

Na opačném konci chodby však stál Jaké Tomkins.

A ten neměl nikdy zábrany někomu střelit do zad. Vypálil, Kid zavrávoral a skácel se na podlahu. Wynona na Tomkinse namířila brokovnici, ale obě dávky sekaného olova již vystřelila předtím.

V zoufalém gestu ji vrhla po Tomkinsovi a rozběhla se k Mallorymu. Na Kida mířilo mnoho koltů a jen Wynona jim zabránila v tom, aby na něj vypálili. Lawton jim dal jasně najevo, že ji chce živou.

Wynona se vedle nehybného Kida vrhla na kolena. Mladík měl vlasy slepené krví. Kulka ho škrábla na hlavě a okamžitě ho omráčila. Tomkins se pokusil ho zasáhnout do zátylku.

Wynona slyšela chvatné kroky blížící se ze všech směrů. Téměř je však nevnímala. Tvář měla zalitu slzami. Když vzhlédla, spatřila nenávistí pokřivenou tvář Emmetta Lawtona. Jeho pichlavé oči si ji prohlížely jako nějakou věc. Poblíž stálo několik pistolníků s kouřícími kolty.

Na druhé straně stál Tomkins.

„Dostali jsme ho, tak jak jsem říkal,“ spokojeně poznamenal Tomkins. Kopl do Malloryho a zavrčel: „Hm, ten bastard ještě žije!“

„Vyřiďte ho,“ procedil Lawton mezi zuby.

Wynona natáhla ruku ke Kidovu remingtonu.

Chytili ji dřív, než se zbraně zmocnila. Oba zabijáci měli co dělat, ale nakonec se jim podařilo Wynoně zkroutit ruce za záda.

Tomkins natáhl kohoutek své pětačtyřicítky a namířil Mallorymu na spánek.

„Vždycky jsem ti to říkal, chlapče,“ řekl. „Teď ti konečně srazím hřebínek…“

+ + + + +

Třesk výstřelů již odezněl, když John se svým zajatcem vtrhl do špinavé recepce starého hotelu. Nad schody, jež vedly nahoru se vznášel kouř.

Na židli u stěny seděl svázaný starý muž. Na schodech ležel jeden mrtvý a vedle něj seděli dva zranění, kteří hleděli do chodby nad schody. John slyšel rozčilené hlasy.

Instinktivně věděl, že teď j de o vteřiny. Okamžitě pažbou omráčil zabijáka, který se před ním objevil, načež pušku zahodil a vytrhl z opasku kolty.

Rychle a takřka neslyšně pak vyběhl po schodech.

Když se dostal nahoru, měl všechno důležité před sebou. Kolem muže ležícího na zemi stálo několik ozbrojených mužů. Dva z nich pevně drželi Wynonu Checotovou, která se jim zoufale bránila. Z jedné místnosti se valil kouř a šlehaly odtud plameny.

A Jaké Tomkins mířil na hlavu muže, který ležel na podlaze. Cosi řekl, sklonil kolt a pomalu přitlačil prst na spoušť.

„Tomkinsi!“ vykřikl John.

Zabiják se otočil a namířil Johnovi na hruď. John bleskově vypálil z revolveru, Tomkins zavrávoral dozadu a skácel se na podlahu.

Jeden z mužů, kteří drželi Wynonu, vytáhl z pouzdra kolt, ale John mu okamžitě provrtal rameno kulkou.

Potom namířil na Emmetta Lawtona, který sáhl rukou pod sako. Chtěl vytáhnout kolt z náramenního pouzdra. Muži vedle něj tam strnule stáli. Nikdo z nich se nechtěl stát obětí další kulky.

John chladně hleděl do Lawtonovy nenávistí pokřivené tváře.

„Tak dělejte, Lawtone,“ řekl John. „Taste. Nebo snad máte strach?“

Lawton pomalu vytáhl ruku. Nic v ní nedržel. Třásla se mu kolena.

Wynona se vytrhla muži, který ji držel, vzala jednomu z pistolníků brokovnici a udělala krok zpět. Natáhla oba kohoutky a namířila na Lawtona.

„Wynono!“ zvolal John s obavou v hlase. Mířil koltem na Lawtona a jeho nezraněného pistolníka, takže by jí nemohl zabránit vystřelit, kdyby to doopravdy chtěla udělat.

Jenže mladá žena nevystřelila. Pouze na Lawtona vrhla ledový pohled a řekla: „Chci tě vidět viset.“

+ + + + +

John McAlester vyšel dlouhými kroky po schodech. Měl na sobě prostý kovbojský šat. Nízko na pravém boku mu visel kolt.

Přede dveřmi na konci dlouhé hotelové chodby se zastavil. Zaklepal a vešel dovnitř.

Wynona Checotová seděla na posteli Kida Malloryho. Mladý pistolník se zády opíral o několik polštářů a před sebou měl podnos s bohatou snídaní. Hlavu měl obvázanou, takže vypadal jako indián s čelenkou.

Hleděl na Johna, který zůstal stát u dveří.

„Buď zdráv, McAlestere,“ pozdravil.

„Chtěl jsem se s vámi rozloučit,“ řekl John. Neuniklo mu, jak láskyplně Wynona hledí na Malloryho, jak ho drží za ruku.

„Viděla jsem vězeňský vůz z Fort Smith,“ poznamenala Wynona. „Ty a tvůj zástupce povezete několik lidí na sever.“

„A Lawton je mezi nimi,“ řekl John. „Poslední týden jsem strávil tím, že jsem zavíral jeho podniky a pomáhal uneseným dívkám dostat se z bordelů. Většina už bude u svých rodin.“ Zadíval se na Wynonu a dodal: „Jestli se chceš účastnit procesu s Lawtonem, tak bys měla jet hned teď, Wynono.“

Wynona pomalu zavrtěla hlavou. Pohlédla na Johna a odvětila: „Učinila jsem výpověď, Johne, a to je z mé strany vše. Kid a já jsme měli spoustu času na přemýšlení a já už o tom strašlivém krveprolití nechci nic slyšet. Vím, že Lawton bude po zásluze potrestán, a to mi stačí. Kid a já se chceme vrátit na mou farmu a žít tam.“

Kid se pousmál. Lehce se dotkl svých obvazů a řekl: „Málem jsem to odnesl. Už mi to stačilo. Revolver pověsím na hřebík.“

John zamyšleně přikývl. „Jsem rád, že to slyším. Držet kolt v ruce je všechno, jen ne příjemné.“

Wynona vstala a políbila Johna na tvář. Klidně mu pohlédla do očí a tiše řekla: „Měj se hezky, Johne.“

John se usmál. „Držte se, vy dva!“ Chtěl se otočit a odejít, když tu Mallory řekl: „Johne.“

John se zastavil. „Ano?“

„Děkuju vám. Tomkins by mě oddělal, kdybyste ho nesejmul.“ Kid se tvářil velmi vážně, když to říkal. Jednou rukou objímal Wynonu. Dívka vypadala šťastně.

„Dávejte na sebe pozor, marshale,“ řekl Kid na rozloučenou.

John se usmál a odešel.

Oba mladí lidé slyšeli jeho vzdalující se kroky.