John Kirby

Colorado western 111. Ranger

Byl to texaský ranger tělem i duší. Neal Garrison, muž, který měl pro strach uděláno. Měl již za sebou hodně divokých štvanic na bandity, ale to, co prožil tentokrát, bylo něco úplně jiného. Sám jel do Mexika, aby tam osvobodil svého nejlepšího přítele z cely smrti. Později se vrátil do pekla mexické revoluce a byl stržen do víru vražedného dobrodružství, ve kterém jeho život visel na vlásku…

Na dlažbě duněly holínky vojáků. Nocí zněl ostrý hlas důstojníka. Se skřípěním se otevřela velká železná brána pevnosti Mondova.

Ven proniklo světlo. Pod botami vojáků, kteří pochodovali bránou, se leskla mokrá dlažba malé uličky. Železná brána se s tupým zaduněním opět zavřela a v uličce zavládla tak jako předtím tma.

Přitiskl jsem se do výklenku šikmo naproti bráně.

Na čele jsem měl krůpěje potu, ačkoli byl noční vzduch ochlazen deštěm.

Už čtyři týdny jsem byl v Mondově. V prvních dvou nocích jsem zkoumal možnosti, jak se do pevnosti dostat. Potom jsem ale musel uznat, že to je nemožné. Vysoké zdi z kamenných kvádrů by se možná přelézt daly. Ale co pak? Vůbec jsem se v pevnosti nevyznal.

Jak bych se dostal do kobek, v nichž drží vězně?

V jedné cantině jsem zaslechl strašné věci. Znal jsem mexická vězení z vlastní zkušenosti, ale to, co jsem se dozvěděl tady, překonávalo vše.

Musel jsem se dostat do pevnosti za každou cenu. Můj přítel Jesse Lund byl už příliš dlouho ve spárech Mexičanů.

V uličce se ozval šramot.

Zvedl jsem hlavu a těsně před stěnami domů, které stály naproti posádce, jsem spatřil stín.

Byl to muž a dorazil ke mně. Odkašlal si. Sombrero měl stažené hluboko do čela a nedůvěřivě hleděl na bránu posádky.

„Máte u sebe peníze, seňore?“ otázal se tiše.

Přikývl jsem a vytáhl z kapsy kalhot bankovky.

Mexičan mi je takřka vytrhl z ruky. Ačkoli tam byla tma jako v pytli, jal se počítat.

„Je to sto dolarů,“ poznamenal jsem.

Mexičan se zarazil. „Dohodli jsme se přece na dvou stovkách!“

„Druhou polovinu zaplatím, až budu s tím člověkem zase venku,“ opáčil jsem. Věděl jsem, že mi nezbývá než mu věřit, ale nechtěl jsem, aby jen tak jednoduše zmizel i s mými penězi a mě ponechal svému osudu.

Chvíli váhal. Pak přikývl a pokynul mi.

Následoval jsem ho úzkou uličkou. Pevnost se nacházela za námi. Chtěl jsem se už zeptat, kam mě vlastně vede, když najednou zabočil doprava. Byl tam průjezd.

Ale nebylo vidět už vůbec nic. Sevřel jsem pažbu svého koltu typu Walker a byl jsem připraven neprodat svůj život lacino, kdyby mě snad Mexičan přivedl do pasti.

Potom jsme však dorazili do jednoho dvora.

Napravo se tyčila vysoká zeď. Poznal jsem, že patří k pevnosti.

Mexičan přišel k chátrající kůlně. Malá dvířka zavrzala, když je otevřel.

Vytáhl jsem walker.

Co tam může chtít?

„Pojďte, seňore!“ sykl muž, když jsem se zastavil před dvířky a pokoušel se něco rozeznat ve tmě.

Číhají tam na mě? Přetáhnou mě klackem po hlavě a okradou mě o peníze a o zbraně?

Pomyslel jsem však současně na osud Jesse Lunda a vydal jsem se dál.

Ale když jsem vešel dovnitř, okamžitě jsem uhnul stranou.

„Zavřete dveře!“ zašeptal Mexičan.

Poslechl jsem.

V temnotě se ozvalo škrtnutí a rozsvítila se sirka. Její žlutý plamínek mě na chvíli trošku oslepil. Potom Mexičan zapálil knot petrolejové lampy a nasadil na něj cylindr.

V kůlně se rozlilo světlo. Rozhlédl jsem se.

Povalovalo se tam všelijaké harampádí. V jednom koutě stála bryčka, jejíž levé kolo bylo zlomeno.

Mexičan přistoupil ke skříni, jejíž dveře nakřivo visely v pantech.

„Pojďte,“ zamumlal. „Musíme tu skříň odsunout.“

Strčil jsem si walker zpátky do pouzdra. Mexičan předstíral, že si toho nevšiml. Zapřel se do skříně, ale ta se pohnula, až jsem zabral i já.

Nedalo se to udělat neslyšně. Několikrát jsme se zastavili a naslouchali.

Usilovně jsem přemýšlel.

Kůlna byla přistavěna ke zdi pevnosti. Je snad v hradbě díra, kterou je možné dostat se dovnitř?

Nebyl jsem příliš překvapený, když jsem za skříní spatřil zrezivělou železnou branku. Byla zhruba třikrát tři stopy velká a hladká. Nikde žádná klika, kterou by se dala otevřít.

Mexičan ztěžka oddechoval. Byl unaven, a tak se posadil.

„Co se děje?“ otázal jsem se ho.

„Musíme počkat.“

Mlčeli jsme. Mexičan by mi stejně víc neřekl. Seděl tam se sevřenými rty a hleděl na branku ve zdi. Stáhl knot petrolejky, takže její svit dosahoval přesně k nám.

Můj neklid narůstal. Pohlédl jsem na Mexičana. Mohu mu důvěřovat?

Seznámil jsem se s ním včera večer v cantině. Vedl zde poměrně odvážné řeči. Zdálo se, že patří k revolucionarios Benita Juareze, kteří se snaží porazit jednotky císaře Maxmiliána.

Zaplatil jsem mu několik sklenek tequily, která mu rozvázala jazyk. Nebylo pro mě těžké zavést hovor na pevnost a vězení.

Uslyšel jsem od něj věci, které mi naháněly hrůzu. Císařští vojáci zajaté juaristy mučili. Dosud téměř nikdo neopustil vlhké kobky vězení živý.

Mexičan mě prohlédl. Sám přišel s tím, že by šlo někoho z vězení osvobodit. Nešlo to ovšem bez pomoci někoho z pevnosti. A to bylo drahé.

Zeptal jsem se ho na cenu. „Nejméně sto dolarů,“ odpověděl. Už nevypadal tak opile. „A sto dolarů pro mě, seňore, protože i já při tom riskuju krk.“

Uvažoval jsem, zda to není past. Muž vypadal jako gauner, který vidí možnou oběť. Potom jsem však o něm přestal pochybovat a řekl jsem mu, že u sebe mám dvě sta dolarů, které bych mu zaplatil, kdyby dostal z vězení pevnosti mého přítele. Sdělil jsem mu jeho jméno a pak jsme se domluvili na tom, že se setkáme příští noc u brány pevnosti.

Aspoň že přišel.

Zatím všechno vypadalo tak, že se mu podařilo v pevnosti najít někoho, kdo by za sto dolarů nechal uprchnout vězně.

Trhl jsem sebou, když jsem náhle uslyšel tiché škrábání. I Mexičan zvedl hlavu. Pohlédl na mě.

Pak jsme se oba upřeně dívali na železnou branku.

Vyschlo mi v ústech.

Ozvalo se tlumené bušení. Někdo na druhé straně tloukl do branky.

Mexičan mi podal petrolejovou lampu. Zvedl pravou pěst a také zabušil. Potom ucouvl.

Hleděl jsem s údivem, když se branka pohnula.

Muž, který se v ní objevil, na sobě měl uniformu císařských oddílů. Jeho malé oči se upřely na mě. Vyměnil si rychlý pohled s Mexičanem, načež mi podal ruku.

„Kde je Jesse Lund?“ otázal jsem se ho.

Voják na mě chvíli hleděl, načež něco řekl španělsky druhému muži. Hovořil tiše a rychle, takže jsem z toho moc nezachytil.

„Chce ty peníze předem, než vás zavede k vašemu příteli,“ zamumlal Mexičan.

„Vy jste mu snad řekl, že chci svého přítele jen navštívit?“ žasl jsem. „Proč ho sem nepřivedl?“

Voják očividně nerozuměl anglicky. Mexičan mu musel má slova přetlumočit.

Viděl jsem, jak se výraz jeho snědé tváře změnil. Cosi vyhrkl a druhý muž řekl: „Nemá chuť kvůli stovce dolarů přijít o život. Dejte mu peníze a pak vás zavede k vašemu příteli.“

Zmocnil se mě vztek. Že by mě přece jen chtěli podvést? Teď už jsem byl však tak daleko, že jsem již nemohl couvnout. Vytáhl jsem z kapsy peníze a podal je vojákovi. V jeho černých očích se zračila chamtivost.

Kývl na mě, strčil peníze do kapsy kalhot a otočil se.

Pohlédl jsem na Mexičana vedle mě.

Ten mi pokynul, abych prolezl brankou.

Sklonil jsem se a vlezl do ní.

Ohlédl jsem se a uviděl, jak Mexičan mizí za skříní. O několik vteřin později jsem uslyšel, jak se zavřela dvířka kůlny.

„Venga!“ zamumlal voják.

Dal jsem si petrolejovou lampu do levé ruky a vytáhl kolt.

„Jenom žádné hlouposti, chlape!“ zavrčel jsem, „jinak budeš první, koho oddělám!“

Nerozuměl sice mým slovům, ale dobře věděl, co jimi myslím. Jeho snědý obličej byl zachmuřený, když na mě kývl, abych šel za ním. Otočil se a vydal se dolů po vlhkých a kluzkých schodech, které vedly někam do temnoty.

Ze zatuchlého puchu šířícího se z vlhkých zdí mi se zvedal žaludek.

Překonal jsem to a soustředil se na záda vojáka, který na konci kamenného schodiště zabočil vlevo, do ani ne dvě stopy široké chodbičky, která náhle končila před stěnou z kamenných kvádrů.

Voják sáhl do jakési díry.

Zeď se náhle k mému úžasu otevřela a Mexičan vklouzl dovnitř. Už jsem si říkal, že mi chce zmizet, ale potom mi dal znamení, že vzduch je čistý. Podle všeho jsem mu mohl důvěřovat. Určitě se bál, že by musel odevzdat těch sto dolarů, kdyby mě podvedl a zradil mě.

Tu jsem se ocitl ve vlhké místnosti. Její stěny se leskly. Z chodeb, které z této místnosti vycházely, se ozývaly jakési podivné zvuky. Teprve po chvíli jsem pochopil, že to je sténání lidí.

Voják mě zavedl do jedné z chodeb a zastavil se před dřevěnými dveřmi. V ruce mu cinkal svazek klíčů. Slyšel jsem, jak strká klíč do zámku a otáčí jím.

Pak dveře otevřel.

„Dese prisa!“ sykl.

Měl jsem si pospíšit.

V štiplavém, hnilobném vzduchu se mi špatně dýchalo. Zvedl jsem lampu a prošel kolem něj do kobky, v níž to páchlo exkrementy a shnilou slámou.

Chvěla se mi ruka, když jsem povytáhl knot lampy.

A pak jsem spatřil Jesse Lunda. Málem jsem vykřikl.

Poznal jsem ho podle jeho světlých vlasů a velkých modrých očí, od nichž se nyní odráželo světlo.

Jesse!

Jeho oči se zvláštně leskly. Pochopil jsem, že má horečku.

Klekl jsem si k k němu, postavil jsem petrolejku na podlahu a chytil ho za rameno.

Trhl sebou.

Hleděl jsem do jeho propadlé tváře. Kůže se mu napnula na kostech. Na krku a na rukou, jimiž se mě pokoušel odstrčit, měl zanícené rány.

„Jesse! To jsem já, Neal!“ zašeptal jsem. „Jsem tu, abych tě odtud dostal!“

Trhl sebou a zašeptal: „Neale?“ Jeho hlas odpovídal zbědovanému stavu jeho těla. Zvedl ruce a kostnatými prsty mi stiskl ruku. „Neale jdeš příliš pozdě. Já – už to nedokážu. Oni mě – dostali…“

„Dese prisa!“ sykl voják u dveří.

Chytil jsem Jesse pod paží a zvedl ho.

Bože, ten byl ale lehký! Jen kost a kůže.

Zasténal a pokusil se mě odstrčit. Chytil jsem ho ještě pevněji a začal ho vléct ke dveřím.

Jeho sípání mi nahánělo husí kůži.

„Já tě odtud dostanu,“ hlesl jsem.

Přivlekl jsem ho ke dveřím. Voják už čekal, až zase bude moct zamknout. Prošel jsem chodbou a zamířil k tajným dveřím ve zdi.

Mexičan mě chvatně následoval.

Jesse se v úzké chodbě zhroutil na zem, protože jsem ho jednou rukou nemohl držet. Se zatnutými zuby jsem se pro něj sklonil a postavil petrolejovou lampu na zem.

V tom okamžiku se zeď zavřela. Tiše jsem zaklel. Voják zůstal za zdí. Teď jsem byl odkázaný sám na sebe. Musel jsem zpátky po kamenných schodech nahoru a pak prolézt železnou brankou ve zdi do kůlny.

Čekají tam už na mě pochopové?

Nechtěl jsem na to myslet. Osvobodil jsem Jesse a nyní jsem s ním musel zmizet z Mondovy a co nejrychleji ho dostat do lékařské péče, aby se mohl zotavit z hrůz vězení.

Sehnul jsem se a zvedl ztěžka oddechujícího Jesse a petrolejovou lampu.

Nebylo jednoduché ho vléct úzkou chodbou, ve které bylo místo tak pro jednoho. Byl jsem rád, když jsem konečně dorazil ke schodům. Ve svitu petrolejové lampy jsem viděl, že železná branka je ještě stále otevřená.

Hodil jsem si Jesse na rameno, a tak se vydal do schodů.

Nebyl při vědomí, když jsem vylezl po schodech nahoru.

Stáhl jsem knot lampy, načež jsem strčil hlavu do otevřené branky. Kůlna byla očividně prázdná. Nic jsem neslyšel.

Trvalo to několik minut, než jsem Jesse dostal brankou do kůlny. Pak jsem tajný vchod zavřel. S tím, že bych zasunul zpátky skříň, jsem se ale nenamáhal.

Myslel jsem pouze na jediné: jak se dostat pryč z Mondovy.

Obstaral jsem pro Jesse druhého koně. Jesse však nebyl schopen sedět v sedle, takže jsem si ho naložil před sebe a jednou rukou ho držel, aby nespadl z koně.

Odjeli jsme z Mondovy bez problémů ještě té noci. Za svítání jsem nalezl úkryt kousek od cesty do Piedras Negras, v němž jsme strávili celý den.

Jesse po cestě většinou tvrdě spal. Několikrát se probudil. Sužovala ho horečka, ale poznal mě a usmál se. Chtěl se mnou mluvit, ale to jsem mu zakázal. Jenom by ho to oslabilo. Všechno mi může vyprávět, až se dostaneme do bezpečí.

Druhého dne jsme přebrodili Rio Aura.

Stále častěji jsem musel zastavovat.

Jesse viditelně ztrácel síly. Něco pojedl, ale okamžitě to vyzvracel. Nedokázal v sobě udržet ani tekutiny.

Poznal jsem, že by to nepřežil, kdybychom jeli dál. Se sevřenými rty jsem zajel do kaktusového porostu a rozbil zde tábor na malé mýtině. Jesse okamžitě usnul vyčerpáním.

Posadil jsem se vedle něj a ve svitu hvězd si prohlédl jeho zmučené tělo. Pak můj pohled ulpěl na světlé skvrně na levé polovině jeho košile. Uviděl jsem dvě dírky po špendlíku.

Tam Jesse Lund nosil svou hvězdu texaského rangera.

Připnul si ji před šesti týdny, když na příkaz kapitána Jacka Milletta vyjel po stopách vraha Leeho Currenta do Mexika. Měl ho tam polapit a přivézt zpátky do Brackettville.

Jesse Lund v Morelosu narazil na oddíl císařských vojáků, kteří právě utrpěli porážku v boji s několika juaristy. Zatkli ho jako špiona a odvlekli do Mondovy.

Polkl jsem překvapením, když jsem pomyslel na to, že jsem se o tom dozvěděl teprve před týdnem. Byl jsem v Big Bendu, kde jsem zneškodnil jednoho míšence, jenž přepadal osamělé ranče a vraždil ze zálohy.

Měl jsem zlost, když jsem pomyslel na hádku s kapitánem Millettem.

Sakra, ten už měl přece dávno něco podniknout pro to, aby Jesse Lunda dostal z Mondovy!

„Jesse věděl, že nebude mít krytá záda, Neale,“ opáčil kapitán. „Víš přece, že nesmíme překročit Rio Grande. Nemůžu pro Jesse nic udělat.“

Nasupeně jsem odešel z kapitánovy kanceláře a ještě v tu samou hodinu jsem se vyšvihl na koně a vydal se k Rio Grande. V noci jsem přebrodil řeku a pak jsem štval svého šedého koně, dokud jsem nedorazil do Mondovy.

Povedlo se mi Jesse osvobodit, ale podle toho, jak vypadal, jsem zřejmě přijel pozdě. Zlomili ho zde.

Uslyšel jsem jeho tiché sténání a přiskočil jsem k němu. Ve svitu hvězd jsem viděl, že má otevřené oči. Položil dlaň na mou ruku.

„Díky, Neale,“ zašeptal. „Je hezké zemřít pod širým nebem…“

„Ty nezemřeš, Jessi,“ hlesl jsem. „Odvezu tě zpátky do Texasu, přísahám.“

Na jeho propadlé tváři se objevil úsměv.

„Cítím to, Neale. Zubatá už se na mě usmívá. Musíš namísto mě chytit Leeho Currenta, Neale. Zmizel v Morelosu u Saldura.“

„Current není důležitý, Jessi,“ zamumlal jsem. „Nejdřív se musíš zase zotavit. Pak se za ním budeš moct vydat sám.“

Jesse sevřel mou ruku.

Viděl jsem, že ještě chce něco říct, ale potom jeho ruka ochabla a svezla se na zem.

Polkl jsem naprázdno a pohlédl do jeho tváře. Ještě stále se usmíval, ale jeho široce otevřené oči již byly upřeny kamsi daleko.

„Jessi!“ hlesl jsem.

A pak jsem si uvědomil, že už mi nikdy neodpoví. Stáhlo se mi hrdlo. Po tvářích mi tekly slzy a já se za to vůbec nestyděl.

Nikdy jsem neměl lepšího přítele, než byl Jesse Lund.

Chvějícími se prsty jsem mu zatlačil oči a složil jsem mu ruce na hrudi. Pak jsem se posadil vedle něj. V hlavě jsem měl prázdno.

Hodiny plynuly. Teprve přicházející den mě probral ze zamyšlení.

Vstal jsem, jako bych byl v transu. Už jsem nevydržel dívat se na usmívajícího se Jesse. Začal jsem sedlat koně a balit věci.

Potom jsem chvíli postál před Jessem a díval se na něho.

„Přivezu tě zpátky do Texasu, Jessi,“ zamumlal jsem. „Snad tě to potěší, když spočineš na americké půdě.“

Zabalil jsem ho do deky a naložil na sedlo druhého koně. Pevně jsem ho k němu přivázal.

Když vyšlo slunce, vyrazil jsem.

Pohlédl jsem směrem, odkud jsem přijel, ale neviděl jsem pronásledovatele ani zvířený prach, který by je prozradil. V pevnosti Mondova si patrně nedokázali vysvětlit, jak jejich vězeň mohl zmizet.

Jel jsem na sever k Rio Grande a doufal jsem, že slib, který jsem dal Jessovi, splním.

„Máš už dost, Neale Garrisone,“ zavrčel na mě Eddie Zumbro a chtěl mi vytrhnout láhev z rukou.

Byl jsem rychlejší, ačkoli se mi podlamovala kolena a viděl jsem dvojmo.

„Nesahej svými prackami na mou láhev,“ zamumlal jsem. „Zaplatil jsem za ni, tak co?“

Zumbro na mě udiveně hleděl. Jeho pleš se leskla jako biliárová koule a jeho malé oči měly podivný výraz. Ačkoli jsem byl opilý, pochopil jsem, že majitel saloonu Cattlemen to se mnou myslí jen dobře. Jenže já o to nestál. Už j sem nestál o ničí pomoc po tom, co Jesse Lund zemřel a já nedokázal splnit svůj slib, že ho pohřbím na texaské půdě.

Třásla se mi ruka, když jsem si dolil sklenici. Část whisky se rozlila na Zumbrův vyleštěný mahagonový pult. Hodil jsem do sebe kořalku, jako by to byla voda. Občas mi sklouzla ruka z mosazného pažení pultu a já měl co dělat, abych udržel rovnováhu.

Měl jsem chuť řvát vztekem, když jsem pomyslel na Jesse.

Kvůli čemu zemřel?

Kvůli vrahovi Leemu Currentovi, kterého měl dostat zpátky z Mexika?

Ne. Náhle jsem přesně věděl, čemu Jesse vděčí za svou smrt.

Byla to ta proklatá hvězda, kterou jsme nosili.

Tolikrát jsme Jesse, já a ostatní hoši riskovali krky, abychom prosadili zákon. A jenom jednou jedinkrát Jesse potřeboval pomoc. Nebyl tam však nikdo, kdo by mu ji poskytl. Ten ničemný kapitán Jack Millett ani nepovažoval za nutné mi dát vědět, že Jesse je v bryndě.

„Věděl, co riskuje, Neale!“

Udeřil jsem pěstí do pultu, až prázdné skleničky zacinkaly, když jsem pomyslel na Millettova slova.

Samozřejmě že věděl, co riskuje!

Ale museli ho kvůli tomu nechat ve štychu?

To rozhodně ne! Koneckonců se mi povedlo dokázat, že je možné někoho dostat z mexického vězení!

Nalil jsem si další sklenici a zamračil se na Eddieho Zumbra, jenž stál se zelenou zástěrou na břiše za pultem a očividně se bál, že už brzy začnu demolovat zařízení jeho hezkého saloonu.

Zatímco jsem se napil whisky, podvědomě jsem uslyšel zaskřípání lítacích dveří. Ozvaly se kroky, načež na mě padl stín vysokého muže.

Ohlédl jsem se a přivřel oči. Oslepily mě sluneční paprsky, které dovnitř pronikaly oknem, a tak jsem mohl vidět jen siluetu příchozího.

„Kapitán s tebou chce mluvit, Garrisone,“ ozval se drsný hlas Joea Prestona.

Spatřil jsem hvězdu texaského rangera na jeho vestě a zmocnil se mě vztek.

„Víš, co mi může,“ zavrčel jsem.

Viděl jsem, jak si vyměnil krátký pohled s Eddiem Zumbrem. Oba chvíli mlčeli, načež Presto řekl: „Měl by ses sebrat, Garrisone. Všichni chápeme, jak blízký ti byl Jesse Lund. Ale tak to zkrátka u takového džobu chodí.“

Prudce jsem se otočil, sklenice mi vyklouzla z prstů a rozbila se na podlaze. Pohlédl jsem Joeovi do očí. Věděl jsem, že je drsný. Ale byl také chladný jako kus ledu a neměl mezi rangery jediného přítele.

„Co ty o tom víš, Prestone!“ řekl jsem mu ostře. „Tys Jesse neviděl! Nezemřel kulkou bandity. Umučili ho! Týrali ho a nechali ho o hladu. Zhebl jako prašivý pes, protože kapitán Jack Millett a ostatní, kteří o tom věděli, byli příliš zbabělí na to, aby jeli do Mondovy a dostali ho odtud!“

Odplivl jsem si. Nemířil jsem při tom, ale přesto jsem trefil Prestonovu nohavici.

„Jdi mi s tou tvou zatracenou hvězdou z očí, Prestone!“ vyhrkl jsem.

Viděl jsem, jak zvedl pravou ruku a chtěl mě chytit.

Ačkoli jsem byl opilý, reagoval jsem tak rychle, že se nestačil vyhnout mé pěsti, a tak jsem ho zasáhl do brady.

Byl jsem známý tím, že mám v rukou dynamit. A do tohoto úderu jsem vložil všechnu svou sílu.

Joe Preston zavrávoral a zastavil se až o mosazné pažení pultu. Uklouzla mu levá noha a ztratil rovnováhu. Zády se opřel o pult a zafrkal.

Viděl jsem rudě. Pomyšlení na to, že Jesseova smrt tam nikým neotřásla a že zase bez ničeho přešli k banálním záležitostem, mě rozzuřila. Vrhl jsem se na Joea Prestona jako tygr. Zasypal jsem ho ranami na břicho i na obličej.

Brzy se vzpamatoval a začal mi údery vracet. A zasahoval mě, protože jsem byl příliš opilý na to, abych se kryl. Já jsem však jeho rány téměř necítil. Bylo to, jako bych byl omámený a imunní vůči bolesti.

Podobal jsem se stroji, protože jsem se nedal zastavit. Podvědomě jsem slyšel křik Eddieho Zumbra, když se Joe Preston skácel na stůl. Skočil jsem na něj a pak jsme se začali válet po podlaze mezi stoly a židlemi.

Zasadil jsem mu pár ran a povedlo se mi dostat se na nohy jako prvnímu. Musel jsem se přidržovat stolu, protože se mi motala hlava. Ztěžka jsem oddechoval.

Počkal jsem, až se Preston zase zvedne. Jeho obličej nesl stopy mých pěstí. Na levé tváři se mu táhl šrám, který krvácel. A na čele mu vyskočila boule.

Chtěl jsem se na něj znovu vrhnout, když tu jsem zaregistroval pohyb za mnou. Chtěl jsem se otočit, ale než jsem to udělal, praštil mě Eddie Zumbro svým dubovým klackem.

Ani jsem necítil, jak padám na zem.

V hlavě mi hučelo jako v úle. V hrdle jsem měl tak sucho, že jsem ani nemohl polknout. Pokoušel jsem se otevřít oči, ale to nepomohlo. Byla tam tma jako v pytli.

Opatrně jsem se posadil. Nahmatal jsem, že ležím na udusané hlíně. Plazil jsem se kousek dál, až jsem dorazil ke zdi. Opřel jsem se o ni.

Hukot v hlavě se změnil v bušení. Bolelo mě celé tělo. Olízl jsem si své rozpukané vyschlé rty a ucítil jsem nasládlou chuť zaschlé krve.

Jen pomalu se mi vybavovaly vzpomínky.

Náhle jsem si vzpomněl na to, že jsem byl v saloonu Cattleman a pral se tam s Joem Prestonem. A potom se za mě dostal Eddie Zumbro. Ano, ten plešoun mě přetáhl klackem po hlavě!

Chvěly se mi ruce, když jsem se chtěl opřít o zem. Nepodařilo se mi to. Zůstal jsem sedět. Teď už bylo jasné, kde jsem: ve vězení rangerské stanice.

Vzhlédl jsem k okénku a uviděl jsem, že je noc. Celé odpoledne a večer jsem tedy musel ležet v bezvědomí.

Opřel jsem si bradu o kolena. Bylo mi zle. A kocovina mou špatnou náladu ještě zhoršila. Bolesti, které jsem cítil, nebyly ničím proti tomu hroznému pocitu, který jsem ucítil, když jsem pomyslel na Jesse Lunda.

Nesplnil jsem slib, který jsem mu dal. Hned za Rio Sabinas jsem se musel vyhnout oddílu císařských kyrysníků. Objevili mě a honili mě půl dne, než to vzdali. Při tom mě zahnali daleko na západ a já tak musel dál jet velkou oklikou.

A ve vražedném vedru.

Jel jsem rychle, což však vyčerpávalo koně. Potom už nemohli a já musel zastavit skoro na celý den. Obě zvířata již brzy nemohla vydržet zápach, který se šířil z Jesseova těla. V tom vedru se již začalo rozkládat.

Neměl jsem na vybranou.

Musel jsem Jesse Lunda pohřbít v horách Morelos.

Nebylo jednoduché na kamenité půdě nalézt vhodné místo. Našel jsem puklinu ve skále, do které jsem Jesse uložil, zasypal pískem a sutí a nakonec kamením. Dřevo na kříž tam nikde nebylo. Přísahal jsem si, že se tam jednoho dne vrátím a postavím k tomu hrobu kříž.

Udělalo se mi špatně. Vzduch v cele čpěl a měl jsem velkou žízeň, ale raději bych si ukousl jazyk, než bych zavolal na pomoc někoho ze svých kolegů.

Připlazil jsem se k oknu. Věděl jsem, že tam je pryčna. Zmocnil se mě vztek, když jsem pomyslel na to, že mě prostě a jednoduše hodili do cely a ani se nenamáhali mě položit na pryčnu.

Nahmatal jsem ji a vytáhl se na ni. Bolely mě kosti, když jsem se natáhl. Musel jsem si dát hlavu do dlaní, tak mi v ní bušilo.

Dlouho jsem tam ležel a v duchu před sebou viděl vesele se usmívající Jesseovu tvář.

Muselo to být až nad ránem, když mě konečně z těchto muk vysvobodil spánek.

První, co jsem uviděl, když jsem se probral, byl šklebící se Lefty Murdock. Viděl jsem jeho zjizvenou tvář mezi tyčemi mříží a ani jsem nemohl polknout, když jsem v jeho levé ruce spatřil plechový hrnek.

Ztěžka jsem vstal.

Opět mi začalo bušit v hlavě.

Lefty otevřel dveře cely. K mému překvapení jsem zjistil, že ani nebyly zamknuté. Mohl jsem v noci vstát a jít se napít.

Lefty mi podal hrnek. Třásla se mi ruka. Trochu vody se vylilo, než jsem ten hrnek zvedl ke rtům. Jen ztěžka jsem polkl. Pak to však už bylo lepší.

Na kloubech prstů jsem měl zaschlou krev.

Vzpomněl jsem si sice na to, že jsem se popral s Joem Prestonem, ale nikdy bych si nebyl pomyslel, že jsem dával tak tvrdé rány.

„Jak se vede Prestonovi?“ zasípal jsem.

Lefty se usmál.

„Ne lépe než tobě,“ zamumlal. „To sis to teda zavařil, Neale.“

Pokrčil jsem rameny. Nelitoval jsem toho, že jsem Prestonovi zatnul tipec. Ten chladnokrevný ksindl si to už dávno zasloužil.

„Až se trochu vzpamatuješ, tak s tebou chce mluvit kapitán,“ zamumlal Lefty. Nějakou dobu mlčel, načež tiše dodal: „To s Jessem je mi líto, Neale. Několikrát jsme o tom mluvili s kapitánem, ale myslím, že opravdu nemohl nic dělat. Asi měl své příkazy z Austinu.“

Sevřel jsem rty.

Proč musel informovat Austin? To nemohl jednat na vlastní pěst? Copak život jeho rangera nestál za to riziko?

Mávl jsem rukou. Nechtěl jsem se s Leftym hádat. Byl jsem přesvědčen, že by jel do Mexika tak jako já, kdyby Jesse Lund byl jeho přítelem.

Chtěl jsem se zvednout, ale podlomily se mi nohy.

Lefty se nesnažil mi pomoci a já mu za to byl vděčný. Po dalších třech pokusech se mi podařilo vstát. Bušení v hlavě se změnilo v divoké staccato. Pokoušely se o mě mdloby a musel jsem se opřít o zeď.

Lefty se usmál.

„Jestli se tak pořád budeš šklebit, dopadneš jak Joe Preston,“ zavrčel jsem na něj.

Zavrtěl hlavou.

„Nehraj si na drsňáka, Neale,“ řekl, aniž se přestal usmívat. „Vím, že Jesseova smrt tebou otřásla. Ale tím, že si budeš vybíjet vztek na ostatních, mu život nevrátíš.“

Zaklel jsem a prošel jsem kolem něj ke dveřím.

„Mám kapitánovi říct, že už jsi střízlivý?“ otázal se.

„Ne!“ řekl jsem. „Mám hlad a žízeň. Millett v Jesseově případě čekal zatraceně dlouho. Takže ho dalších pár hodin čekání nezabije.“

Lefty se přestal usmívat. O Jacku Millettovi jsme mluvili vždycky jaké o kapitánovi. To, že jsem ho teď oslovil jménem, Leftymu ukázalo, jak jsem rozzuřený. Neodpověděl, jenom za mnou hleděl, když jsem opustil celu a přes kancelář odešel na Main Street.

Oslepilo mě slunce. Musel jsem přivřít oči, abych snesl jeho jas.

Lidé na chodnících na mě hleděli. Někteří mě pozdravili, ale já jejich pozdravy neopětoval. Můj obličej nevypadal lépe než mé pěsti. Poznal jsem to podle toho, že ženy se při pohledu na mě zhrozily.

Zmocnil se mě vztek. Bylo mi jedno, co si o mně mysleli. Sešel jsem po schodech z chodníku na ulici a přešel ji.

Saloon Cattleman již měl otevřeno. Měl jsem hlad. Milly Winthropová by mi jistě ráda udělala snídani. Věděl jsem, že Milly a Jesse se měli rádi.

Mé kroky byly stále jistější, a když jsem vyšel na protější chodník, již se mi vůbec nepodlamovala kolena. Také bušení v hlavě postupně ustalo. Jen žízeň mě trápila čím dál tím víc.

Přítmí v saloonu Cattleman mým očím prospělo.

Pokusil jsem se o úsměv, když jsem viděl, jak sebou Eddie Zumbro za pultem trhl a sáhl po klacku, který mu visel za kožené poutko na věšáku.

Na prkenné podlaze zazněly mé kroky. Zastavil jsem se před pultem a zavrčel: „Dej mi něco, Eddie.“

Energicky zavrtěl hlavou. „Nic nedostaneš!“ řekl. „Copaks zapomněl, co se dělo včera?“

Pohlédl jsem na něj.

„No a co?“ zavrčel jsem. „Trochu jsem si podal Joea Prestona. Jestli jsem ti něco rozbil, tak to zaplatím.“

Stáhl hlavu mezi ramena.

„Sakra, chci se napít!“ trval jsem na svém.

Otočil se a vytáhl z police láhev whisky.

„Nechci kořalku,“ opáčil jsem. „Dej mi džbán vody. A potom…“ Chtěl jsem se ho zeptat na Milly, ale ta se právě objevila ve dveřích za pultem.

Milly byla hezká dívka s blonďatými vlasy, jež si při práci splétala do cůpků. Nebyla můj typ, ale věděl jsem, že je milá a spolehlivá. Viděl jsem, že má uplakané oči. Asi Jesse milovala ještě víc, než jsem si myslel.

„Dobré ráno, Milly,“ řekl jsem tiše a smekl jsem klobouk.

„Dobré ráno, Neale,“ odvětila snažíc se hovořit pevným hlasem. Určitě už od Zumbra slyšela, že jsem se pokusil Jesse vysvobodit z vězení v Mondově a odvézt ho živého do Texasu. Hleděla na mě svýma modrýma očima, ale nic se mě nezeptala.

„Dal bych si vydatnou snídani, Milly,“ zamumlal jsem.

Přikývla a zmizela ve dveřích, které vedly do kuchyně. Eddie mezitím přinesl velký džbán s vodou a s úsměvem mi ho podal.

„Je mi líto, že jsem ti včera musel dát po makovici, Neale,“ zamumlal. „Ale jinak bys mi tu z toho udělal kůlničku na dříví.“

„Na to se můžeš spolehnout,“ zamumlal jsem a zvedl džbán ke rtům. Vypil jsem ho naráz, pak jsem ho postavil na pult a řekl: „Ještě jednou a to samé.“

Eddie Zumbro byl rád, že nechci pít whisky. Když mi do toho džbánu znovu nabral vodu a podával mi ho, sklonil se ke mně a tiše řekl: „Dávej si na Joea Prestona pozor, Neale. Na tu porážku nikdy nezapomene.“

Neodpověděl jsem mu. Joe Preston mě nezajímal. Žádný ranger mě už vlastně nezajímal. Uvědomil jsem si, že riskovat život kvůli kousku plechu je k ničemu.

To bylo pořád žvástů o kamarádství mezi texaskými rangery! Tvrdilo se, že drží spolu jako nikdo jiný.

Když prý někoho z nich zabili, vydali se ostatní po stopách jeho vraha a honili ho, dokud ho nedostali na šibenici. Jenže ve skutečnosti byla politika důležitější než naše životy. A Jesse na to doplatil. Věděl přece, že to je nebezpečné povolání!

Možná bych znovu sáhl po láhvi whisky, kdyby se v tom okamžiku neobjevila Milly s velkým talířem. Přinesla mi půl tuctu smažených vajec a opékanou slaninu.

Přistoupil jsem ke stolu a posadil se. Milly přede mě postavila podnos.

„Potom ti přinesu pár pečených brambor,“ řekla. Ve džbánu, který držela v druhé ruce, bylo mléko. Zatvářil jsem se kysele.

„Vypij to, Neale,“ řekla tónem, jenž nesnesl odporu. „Určitě ti to prospěje. A až se najíš, tak ti vyčistím rány. Takto nemůžeš mezi lidi.“

Díval jsem se na ni, když šla do kuchyně. Tak energickou jsem ji ještě nikdy neviděl. Při myšlence na to, jaký skvělý pár by z nich byl, se mi stáhlo hrdlo.

Pak jsem se pustil do vajec. Zapíjel jsem je mlékem. Bylo studené a opravdu mi udělalo dobře.

O něco později se opět objevila Milly s pečenými bramborami a posadila se vedle mě.

Jedl jsem a hleděl na ni. Vůbec poprvé jsem si ji prohlížel takto detailně. Měla pihy na nose, plné, mírně klenuté rty, velké oči a jemné obočí.

Pomyslel jsem si, že ode mě chce, abych jí něco řekl o Jesseově smrti, ale když začala mluvit, pochopil jsem, že jí jde o něco jiného.

„Vím, že tě Jesseova smrt hodně zasáhla, Neale,“ zašeptala. „Ale neměl bys z toho vinit druhé. Jesse věděl, že se může stát něco takového, co se potom doopravdy přihodilo…“

Umlčel jsem ji prudkým pohybem ruky. Měl jsem na jazyku tvrdá slova, ale nevyřkl jsem je. Pochopil jsem, že Milly mě jenom chce utěšit. Pečené brambory jsem nedojedl. Vstal jsem. Milly polkla a v očích se jí objevily slzy. Přišlo mi jí líto, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Nemohl jsem na Jesseovu smrt tak snadno zapomenout a dělat, že se nic nestalo.

Eddie Zumbro mě chtěl chytit za rameno, když jsem zaplatil, ale já ho odstrčil a šel pryč.

Venku na chodníku jsem zůstal stát.

Hleděl jsem naproti, na brackettvillskou rangerskou stanici.

Byla to jednopatrová budova. Na levé straně byly přistavěné další místnosti–vězení, do něhož jsme dávali zajatce, když jsme je přivezli do Brackettville. Na pravé straně se nacházely stáje a kovárna.

Uvědomil jsem si, že tyto budovy jsem v posledních letech považoval za můj domov. Teď už ne. Mezi prsty jsem v kapse kalhot ucítil hvězdu. Měl jsem pocit, jako bych se o ni popálil. Pustil jsem ji a seskočil z chodníku na ulici.

Zamířil j sem si to napříč přes Main Street.

Kapitán Jack Millett byl muž, kterého jsem si vždycky vážil. Myslel jsem si o něm, že je sice tvrdý, ale spravedlivý.

Teď, když klidně seděl za psacím stolem a díval se na mě, se mě na chvíli zmocnil pocit, že mu možná křivdím.

Pak jsem si však opět vzpomněl na Jesseovo vychrtlé, zmučené tělo a opět jsem si byl jist, že za to, jak hrozně byl Jesse utýrán, nese vinu jenom a pouze Jack Millett.

Zprvu jsme asi minutu mlčeli. Nikdo z nás neuhnul pohledu toho druhého.

Byl jsem přesvědčen o tom, že kapitán Millett mi čte myšlenky. Jeho tvář se podobala kamenné masce. Pouze v očích mu pulsoval život.

„Předvolal jsem si vás už včera, Neale,“ řekl klidným, hlubokým hlasem.

„Byl jsem opilý,“ opáčil jsem. „Střízlivý bych nedokázal unést pomyšlení na to, jak vypadal Jesse Lund.“

„A teď ho unesete, Neale?“

Vyskočil jsem a zaryl se rukama do hrany jeho psacího stolu.

„Ne!“ vykřikl jsem. „Ani teď to neunesu, nikdy to neunesu, Millette! Vždycky totiž musím myslet na to, že by toho byl ušetřen, kdybych se o tom dozvěděl dřív!“

Za mými zády se otevřely dveře. Ohlédl jsem se a spatřil sevřenou tvář Joea Prestona, který se zeptal: „Potřebujete mě, kapitáne?“

Kapitán Jack Millett zavrtěl hlavou.

„Nechte nás o samotě, Joe,“ zamumlal.

Preston zmizel a zavřel za sebou dveře.

„Jel bych tam sám, kdyby mi to situace umožnila, Neale,“ tichým hlasem řekl Millett.

Pohlédl jsem na něj.

„Situace si to vyžadovala, Millette!“ vyhrkl jsem. Schválně jsem ho neoslovil jako kapitána, což by bylo normální. „Dobře jste věděl, co se Jesseovi stane, jestli padne těm vojákům do rukou!“

Jack Millett pomalu přikývl.

„Mexiko je v rozkladu, Neale,“ odvětil. „Vypadá to, že císař Maxmilián už se dlouho neudrží. Juaristé na všech frontách postupují. Z Austinu přišel přísný zákaz překračovat hranici. Víte, že Jesse už týdny pronásledoval Leeho Currenta. Když Current utekl do Mexika, zakázal jsem Jesseovi tam za ním jezdit. Řekl jsem mu to samé, co jsem právě sdělil vám, Neale. Jesse jednal proti mému výslovnému příkazu, protože chtěl Currenta dostat za každou cenu na šibenici.“

Udiveně jsem na něj pohlédl. Toto jsem slyšel poprvé. Vyprávěl mi snad báchorky, abych zapomněl na všechno, co souviselo s Jesseovou smrtí a dál držel hubu a krok?

„V Mexiku ale nikdo nevěděl, že Jesse je texaský ranger. Doufal jsem, že Mexičané ho nebudou držet dlouho. Proslýchalo se, že císař by mohl padnout každou hodinu, a potom by juaristé všechny vězně pustili.“

Celý jsem se chvěl. Horší výmluvu už si vymyslet nemohl!

„Proč jste mi nedali vědět, když jste zjistil, co se Jesseovi stalo? Věděl jste, že jsem v Big Bendu. Několikrát jsem pobýval v Marfě. Kdybych tam o tom dostal zprávu, mohl jsem tu být za pár dnů.“

„Nemohl jsem riskovat, že bych ztratil ještě vás, Neale. Jste můj nejlepší muž.“

„To jste měl risknout, Millette,“ vyhrkl jsem. „Naprosto jste se přepočítal a navíc ještě dvakrát!“ Sáhl jsem si do kapsy kalhot a vytáhl odtud kulatý kousek plechu, do kterého byla vyražená hvězda. Pak jsem jej hodil na psací stůl před kapitána Jacka Milletta, který na něj zaraženě hleděl.

„Co to má být, Neale?“ zeptal se.

„To víte velice dobře, Millette!“ vyrazil jsem ze sebe. „Kašlu na tu hvězdu! Už ji nechci! Ztratil jste mě ve chvíli, kdy jste se rozhodl nechat Jesse Lunda zhebnout, abyste náhodou neměl nějaké potíže s Austinem!“

Jack Millett vstal, ještě jednou pohlédl na hvězdu, která ležela před ním, a pak se mi podíval do očí.

„Chápu vaše rozrušení, Neale,“ řekl klidně. „Ale vždycky jste byl rozvážný muž. Vezměte si čtyři týdny dovolenou, ať se s tím vším můžete vyrovnat. Jednoho dne pochopíte, že nemůžete nikomu nic vyčítat.

Tato hvězda je součástí vás samotného. Každého jiného bych nechal jít, aniž bych mu něco řekl. Ale o vás vím, že bez té hvězdy nedokážete žít. Jste muž zákona. Vy budete vždycky rangerem.“

„K čertu s tou vaší hvězdou, Millette!“ zvolal jsem. „Dokážu vám, že bez ní můžu žít a mnohem lépe než s ní!“

Otočil jsem se a rozzuřen jsem se spěchal ke dveřím. Prudce jsem je otevřel.

Joe Preston ihned odstoupil. Jeho rozbitá tvář byla sevřena do grimasy. Pravou ruku měl položenou na pažbě svého peacemakeru a čekal jenom na to, až udělám tu hloupost, že vytáhnu zbraň.

Jako by si ale uvědomil, že na mě s koltem nemá. Proběhl jsem kolem něj a práskl za sebou dveřmi.

Opět jsem si všiml, jak na mě lidé na chodnících udiveně hledí.

Třásl jsem se potlačovaným vztekem, když jsem přes Main Street šel k saloonu Cattleman.

Byl jsem rozčilený na nejvyšší míru.

Eddie Zumbro to na mě asi viděl, protože nijak neprotestoval, když jsem zavrčel: „A teď mi dej tu láhev whisky, Eddie!“

Bolela mě hlava, jako bych se zpíjel celý týden. Ucítil jsem něco mokrého na tváři a pokusil jsem se to smést.

Zase se to vrátilo.

„Jen klid, Neale Garrisone,“ slyšel jsem vysoký ženský hlas. „Jestli začneš vyvádět, tak ti dám po palici tím Eddieho klackem!“

Rukama jsem nahmatal měkkou látku. A pak jsem si pod dekou sáhl na kůži. Trhl jsem sebou. Sahal jsem dál, až jsem pochopil, že jsem pod tou dekou úplně nahý.

Neodvažoval jsem se otevřít oči. Strnule jsem tam ležel a nechal Milly, aby mně omyla obličej a vyčistila rány jódem.

Že bych se zase pral?

Ne, to musely být šrámy po boji s Joem Prestonem.

„Já vím, že jsi vzhůru, Neale Garrisone,“ řekla Milly. „Můžeš klidně otevřít oči.“

Udělal jsem to. Tedy vlastně jsem jenom zamžoural, protože jsem se jí nechtěl podívat do očí. Byl jsem namol. O to by nešlo, ale pod dekou jsem ležel nahý. Že by mě svlékla?

„Kdo mě sem dostal?“ zaskuhral jsem.

„Pomohl mi Eddie,“ odpověděla. „Sama bych tě neunesla, Neale Garrisone.“

Proč mě pořád oslovovuje celým jménem? Předtím mi přece vždycky říkala Neale.

„Jak dlouho…“ hlesl jsem.

„Byls celé dva dny pod parou, Neale Garrisone. Namazal ses, a jak! Je načase, aby ses probral, omluvil se kapitánu Millettovi a znovu si připnul hvězdu.“

Prudce jsem se posadil. V té chvíli jsem nemyslel na to, že jsem nahý.

„Nestarej se o věci, do kterých ti nic není, Milly,“ zavrčel jsem. „Kde je moje oblečení? Kde je můj opasek s revolverem?“ Na její hezké tváři se objevil stín. Sevřela své plné rty a do očí jí vstoupil smutný výraz.

„Ty šaty jsem ti vyprala, Neale,“ řekla tiše. „Přinesu ti je.“

Otočila se a odešla z pokoje.

Teprve nyní jsem se tam rozhlédl. Ještě nikdy jsem v tom pokoji nebyl, ale hned jsem věděl, že to je její pokoj. Všechno tam měla čisté a uklizené. Před oknem visely květované závěsy a kulatý stůl pokrýval háčkovaný ubrus.

Pak jsem spatřil můj opasek. Visel na opěradle židle. Vystrčil jsem nohy z postele a chtěl vstát a jít si pro kolt, když tu jsem uslyšel kroky. Raději jsem se opět přikryl.

Vešla dovnitř a pověsila mé věci přes opěradlo druhé židle.

„Díky, Milly,“ zamumlal jsem.

„Není zač, Neale Garrisone,“ opáčila. Pak se otočila a zase šla ven.

Oblékl jsem se a připnul si revolverový opasek. Pohled do zrcadla jsem si raději měl ušetřit. Vypadal jsem děsivě. Mé jindy tak upravené, lehce zvlněné vlasy byly mastné a slepené. Zohyzďovaly mě šrámy na nose a opuchlé levé oko.

Znechuceně jsem se otočil.

Náhle jsem pocítil naléhavé nutkání z Brackettville ihned odjet. Nemohl jsem snést pohled na lidi, které jsem až dosud považoval za své přátele.

Doslova jsem z dívčina pokoje uprchl.

Na chodbě jsem se už vyznal. Vydal jsem se po schodech, které vedly na dvůr saloonu Cattleman. Do saloonu jsem nechtěl. Nemínil jsem slyšet další rady. Ty, co mi dala Milly, mi stačily.

Se skloněnou hlavou jsem přešel Main Street. Slunce hezky peklo. Byl čas siesty. Naštěstí se na chodnících nezdržovali takřka žádní lidé.

Ani ve stáji rangerské stanice nikdo nebyl. Můj šedák stál v tom samém boxu jako vždycky. Nepotrestali ho za to, že jsem se opil. Někdo se o něj postaral a dal mu nažrat. Vypadalo to, že je rád, že mě vidí, protože se mě dotkl hlavou.

Aspoň ty mi nebudeš dávat dobře míněné rady, pomyslel jsem si.

Osedlal jsem ho a prohlédl si winchestrovku, která byla strčená v sedlovém pouzdře. Ještě stále byla nabitá. Potom jsem stáj opustil a zamířil k tesaři. Vzbudil jsem ho – trávil siestu spánkem – a pověděl mu, že chci dvě silná prkna na kříž.

Pochopil, na co je potřebuju, a nic neřekl. Za půl hodiny jsem si už ta prkna přivazoval k sedlu. Když jsem byl hotov, vyjel jsem. Po půl míli jsem se ohlédl a spatřil jsem tesaře. Díval se na mě.

Byl jsem celý nesvůj.

Pomyslel jsem na slova Jacka Milletta.

Bylo to heslo, které viselo na zdi v kanceláři Jacka Milletta. Jednou rangerem, navždy rangerem.

Dřív jsem si myslel, že se s tím ztotožňuji. Jenže mé zklamání bylo příliš hluboké. To, že Millett a ostatní nechali Jesse Lunda zhebnout, jsem nemohl překousnout. A nemohl jsem na to ani zapomenout.

Říkal jsem si, že mě šálí zrak, když jsem míjel první domy Morelosu. Nejdřív jsem se domníval, že zde lidé slaví fiestu k uctění některého z mnoha svatých, které Mexičané mají. Potom jsem však uslyšel pronikavé výkřiky oslavující Benita Juareze.

Sombrero, které jsem si pořídil ve Fuentes, aby na mně všichni neviděli už z dálky, že jsem gringo, jsem si posunul do čela.

Lidé na ulicích jásali a objímali se.

Chovali se zatraceně lehkomyslně. Vědí snad, že poblíž už nejsou žádné císařské jednotky?

Slezl jsem ze sedla mého prachem pokrytého šedáka a zavedl ho do úzké uličky. Tam byla stáj, v níž své koně mohli bez rizika ustájit i gringové, protože ji provozoval texaský Mexičan, který si vydělal spoustu peněz pašováním přes hranici, a tak musel s gringy vycházet dobře.

Přišel jsem k nízké cihlové stavbě a bránou se dostal do dvora domu, vedle něhož stálo několik stájí.

Na dvoře nikdo nebyl. Přivedl jsem šedáka do jedné ze stájí a ustájil ho v prázdném boxu. Přinesl jsem mu vědro vody a sundal z něj sedlo.

Právě jsem mu vytíral vlhké bláto z kůže, když se ve vchodě objevil stín. Pohlédl jsem přes hřbet šedáka a spatřil jsem Mexičana, který v pravé ruce držel revolver. Měl natažený kohoutek a mířil na mě.

Měl jsem dost času na to, abych v bezpečí za šedákem tasil svůj walker, ale nechtěl jsem tam způsobit rozruch. V Mexiku bych se snadno mohl dostat do problémů, pokud bych natrefil na nesprávného člověka.

Muž kráčel dál. Když se dostal do přítmí stáje, poznal jsem ho. Byl to Spencer Callao, pašerák, kterému stáj patřila.

Nedůvěřivě si mě měřil pohledem. Znali jsme se, protože jsem ho několikrát v Morelosu navštívil. Věděl, že jsem ranger. Slyšel už, že jsem si odepnul hvězdu?

Nevypadalo to tak. Nepřestal totiž na mě mířit.

„Co tu hledáš, Garrisone?“ otázal se tvrdou angličtinou.

Zdálo se, že má špatné svědomí. Oslavování Benita Juareze mu muselo nahánět husí kůži, věděl jsem, že se přátelil s několika zkorumpovanými císařskými vojáky.

„Postavil jsem jednomu příteli kříž na hrob, Spencere,“ odpověděl jsem. „Hvězdu už nenosím. Můžeš být klidný.“

Pousmál se a řekl: „To bych ti ani neradil, totiž nosit v Mexiku tu tvou hvězdu. Přesto jsi stále texaský ranger.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mýlíš se, Spencere. To už je minulost. Až se vrátím za Rio Grande, odjedu někam na západ.“

„Jesse Lund?“ zeptal se mě přímo.

Přikývl jsem. Takže už slyšel o tom, že mého přítele uvěznili a odvlekli do Mondovy.

„Co se to venku děje, Spencere? Copak císařští už odtáhli? Nebo prostě lidé mají tolik odvahy, že provolávají slávu Juarezovi?“

Nevěřícně na mě pohlédl. „Ty to ještě nevíš, Garrisone?“

„Co?“

„Juarez zvítězil. Před pěti dny zajal císaře Maxmiliána v Queretaru. Císař bude se svými generály Miramonem a Mejiou postaven před válečný soud.“

Nevěřícně jsem na něj hleděl. Takže to byla pravda, že vítězství revolucionářů bylo na spadnutí. Pro Jesse Lunda ovšem již toto vítězství přišlo pozdě.

„Byl jsem v horách,“ zamumlal jsem. „Nic jsem o tom nevěděl. Co se stalo s Maxmiliánovými vojáky?“

„Zahodili uniformy a prchají,“ zamumlal Spencer Callao. „Když je lidé poznají, na místě je pobíjejí. Lid se mstí za masakry, které spáchali.“

Pomyslel jsem na Enrique Saldura, tajemného vládce Morelosu. I on spolupracoval s císařskými. Věděl jsem, že Salduro je člověk, který dokáže včas převléct kabát. Tvrdilo se, že nedodával zbraně a zásoby jen císařským, ale i juaristům.

Zeptal jsem se na něj Callaa.

Pašerák se pousmál.

„Salduro slaví s lidmi, Garrisone,“ odvětil. „Pijí jeho víno a jedí jeho chleba. Salduro tvrdí, že byl vždycky juarista a že s císařskými spolupracoval jen naoko.“

Pokrčil jsem rameny. Bylo mi jedno, jestli Salduro vytáhne hlavu ze smyčky, nebo ne.

„Lee Current je ještě u něj?“ zeptal jsem se.

Callao na mě vrhl nedůvěřivý pohled. Neušlo mi, jak stáhl hlavu mezi rameny. Jako by měl z Currenta strach.

„Ano,“ řekl po chvíli. „Jdeš po něm?“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se.

„Řekl jsem ti přece, že už hvězdu nenosím, Spencere. Pro mě za mě se Current může promenádovat i po San Antoniu. Je mi lhostejný, pokud mi dá pokoj.“

Nevěřil mi, ale to mně bylo jedno. Vytřel jsem svého šedáka a Callao mu hodil korec ovsa.

Zůstal ve stáji, dokud jsem neskončil.

„Nějak mi vyschlo v hrdle, Spencere,“ utrousil jsem. „Co se tak přidat k lidu a trochu slavit?“

Spencer Callao pokrčil rameny. Očividně byl toho názoru, že to je moje věc, jestli chci riskovat, že mě lidé napadnou kvůli tomu, že jsem gringo.

Jenže já měl žízeň, toužil jsem dát si sklenici pálenky. Ty dny v horách, které jsem strávil u Jesseova hrobu, pro mě byly mučením, ale já nechtěl odjet, dokud jsem rozžhaveným drátem nevypálil do desek, z nichž jsem sbil kříž, jeho jméno a datum smrti.

Nedokázal jsem Jesseovu smrt strávit. A skutečnost, že vítězství juaristů přišlo jen o pár týdnů později, to ještě zhoršila.

Několikrát jsem pomyslel na Milly Winthropovou. Vybavoval jsem si její hezký obličej. Tak lhostejná, jak jsem si myslel, mi zase nebyla. Tenkrát, když ještě žil Jesse, pro mě byla vzduch, protože bych nikdy nepomyslel na to, že bych Jesseovi přebral děvče. Po mém návratu do Brackettville jsem však měl pocit, že pro Milly něco znamenám.

Rychle jsem ty myšlenky zaplašil.

Spencer Callao mě přivedl na plazu, kde se slavilo.

Muzikanti hráli ohnivé melodie, Mexičanky tančily, až jim sukně létaly, lidé tleskali, popíjeli víno a objímali se.

Callao mě dovedl na verandu jedné cantiny. Ve dveřích visely korálky, které měly bránit tomu, aby tam létaly mouchy.

Cantina praskala ve švech. Kytara, na kterou brnkal jeden muž kdesi vzadu, takřka nebyla slyšet.

Šel jsem za Spencerem Callaem k pultu. Zde mladé Mexičance řekl, aby nám nalila dvě tequily, a já konečně mohl svlažit hrdlo.

V žaludku mě pálila kořalka. Už jsem ani nevěděl, kolik jsem toho vypil. Mexičanka za pultem na mě visela očima. Blůza jí na ramenou sklouzávala stále níž a dávala tak vyniknout jejím velkým, plným ňadrům.

Spencer Callao se držel mého tempa pití. Zřejmě si chtěl vychutnat to, že ho na tequilu pozval bývalý texaský ranger.

Z vedlejší místnosti zněla hudba. Vydal jsem se tam a Callao mě následoval. Neměl jsem nic proti. Patrně právě jeho přítomnost bránila ostatním v tom, aby mě začali urážet.

V krbu tam hořel oheň a praskot hořících polen dotvářel atmosféru písně, kterou hrál kytarista.

Callao našel volný stůl a přivedl mě k němu. Usmíval se. Proč, to jsem si všiml, až když jsem se posadil a rozhlédl se kolem.

Přišla totiž za námi ta hezká Mexičanka. Začala tančit v rytmu žhavé kytarové hudby a dupala do taktu na udusané podlaze.

Vedro v místnosti a alkohol měly svůj účinek. Bylo mi horko. Cítil jsem, že hezkou Mexičanku zajímám. Neustále jsem zachytával její ohnivé pohledy.

Nechal jsem si přinést karafu s vínem, protože jsem věděl, že víc tequily už bych nesnesl.

Mexičanka se náhle přestala pohybovat tak svižně. Zdálo se mi, jako by ji už tanec netěšil.

Spencer Callao začal neklidně poposedávat na židli. Hleděl ke dveřím.

Sledoval jsem jeho pohled a strnul jsem.

V průchodu ze sousední místnosti se objevil vysoký černovlasý muž. Okamžitě jsem poznal, že to není Mexičan, ale gringo, ačkoli měl na sobě charro. Kolem boků měl dva překřížené revolverové opasky. Z nízko připnutých pouzder mu trčely pažby dvou revolverů ozdobené perletí. Byly otočeny směrem ven.

Už svým zjevem byl zosobněnou hrozbou, a ačkoli jsem dosud znal jen jeho popis, hned jsem věděl, že to je Lee Current, vrah, kvůli němuž jel Jesse Lund za Rio Grande.

Kytara se náhle odmlčela. Všiml jsem si pohledu malé Mexičanky. Její výraz jsem si nedokázal vyložit.

Lee Current vešel dovnitř a zastavil se vedle ní. To, jak jí položil ruku na rameno, dokazovalo, že ji považuje za své děvče.

Ohlédl jsem se.

Spencer Callao si olízl rty, které mu vyschly. Ten parchant dobře věděl, že ta tanečnice je Currentovou přítelkyní. Vzal mě snad do té cantiny záměrně?

Neměl jsem čas o tom dál přemýšlet.

Lee Current odstrčil dívku stranou a přistoupil k mému stolu. Na rtech se mu objevil vyzývavý úsměv. Ve tváři mu dominoval orlí nos, ale jeho hlavním poznávacím znamením byla jizva, která se mu táhla přes levé oko. Věděl jsem, že mu ji způsobila kiowská squaw, kterou chtěl znásilnit. Za to ji zabil.

Zastavil se zhruba dva kroky přede mnou.

Všiml jsem si pohledu Mexičanky. Pomyslel jsem si, že by jí asi nebylo proti mysli, kdyby se svého přítele mohla zbavit.

„Texaští muži s hvězdou nemají v Mexiku co pohledávat, Garrisone,“ řekl tvrdě.

Oho, řekl jsem si. Current mě zná. Ví snad i to, že jsem byl přítelem Jesse Lunda?

„Já nenosím hvězdu, Currente,“ chladně jsem opáčil. „Nebo ji snad vidíš na mé košili?“

„Třeba ji máš v kapse, Garrisone. Nebylo by to poprvé, co nějaký ranger překročil hranici, aby se pokusil kalit vodu v Mexiku. A někteří při tom dopadli zatraceně špatně.“

Zmocnil se mě vztek.

Bylo totiž jasné, že tím myslí Jesse Lunda. Možná to byl právě Current, kdo na Jesse poštval kyrysníky.

Stále jsem však byl dostatečně střízlivý na to, abych si zachoval chladnou hlavu. Zřetelně jsem cítil, že zraky přítomných jsou upřeny na mě. V jejich pohledech se zračila nedůvěra. Od gringa neočekávali nic dobrého.

„Nejsem tu proto, abych tě dostal tam, kam patříš – totiž na šibenici, Currente,“ zavrčel jsem. „Takže zmiz, jestli nechceš mít problémy.“

Poněkud zbledl. Má slova se mu nelíbila, protože je slyšelo příliš mnoho Mexičanů. Tady v pohraničí hodně lidí rozumělo anglicky.

Udělal krok zpátky a několik mužů se klidilo pryč z prostoru za ním a mezi mnou a jím. Nechtěli se stát obětí případné přestřelky.

Lee Current se lehce přikrčil. Své útlé pěstěné ruce, které nikdy v životě poctivě nepracovaly, měl těsně nad pažbami revolverů.

Tiše jsem se zasmál.

„Co to má být, Currente?“ zeptal jsem se. „Chceš si hrát na drsňáka? Myslíš si, že tím zaimponuješ své přítelkyni?“

Polkl a vyrazil ze sebe: „Mě neoblafneš, Garrisone! Já vím, proč jsi tady. Slyšel jsem o tom divadle v Brackettville. Možná tím obalamutíš nějakého moulu, ale mě ne.“ Pokrčil jsem rameny.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, že Lee Current mě nenechá vstát od stolu. Jestli mě zná, pak také ví, že jsem nejlepším střelcem kapitána Jacka Milletta. A vždycky jsem byl s koltem lepší než Jesse.

Měl jsem ruku pod stolem, takže Current nemohl vidět, že jsem ji položil na ořechovou pažbu koltu a pomalu těžkou zbraň vytáhl.

„Jestli si myslíš, že bychom si to měli rozdat, tak mě nech vstát, Currente,“ poznamenal jsem.

Trhlo mu ve tváři.

Ještě stále jsem se nehýbal. Pod stolem jsem na něj namířil walker a ruku jsem měl zakrytou ubrusem.

„Takže ty mě nechceš nechat vstát?“ usmál jsem se.

To toho zabijáka znervóznělo. Na čele měl malé krůpěje potu. Vypadalo to, že přemýšlí, jestli si může dovolit vraždu před očima tolika svědků. Všechno záviselo na tom, jestli by mohl dokázat, že jsem texaský ranger, který tady v Mexiku nemá co pohledávat.

„On opravdu nemá hvězdu, Currente,“ ozval se Callao.

Po tváři se mi rozšířil úsměv.

„Díky, Spencere,“ řekl jsem, „ale pomoc nepotřebuju. Jestli Current sáhne po revolveru, je po něm. Celou dobu mu mířím na břicho.“

Lee Current zbledl. V jeho úzké tváři se objevil podivný přísvit, který mu propůjčil ďábelský výraz. Dal hlavu dopředu jako sup a vyhrkl: „Blufuješ, Garrisone!“

Pokrčil jsem rameny.

„To můžeš velice snadno zjistit, jestli blufuju, nebo ne, Currente,“ odvětil jsem klidně. „Sáhni po revolveru.“

V cantině nastalo ticho. V průchodu do výčepu se tísnili zvědavci. Všichni čekali, že se začne střílet. A nikdo z nich by do té přestřelky nezasáhl, protože šlo o dva gringy.

Zabiják ztěžka oddechoval. Náhle jsem si uvědomil, že to zkusí. Nemohl odejít, aniž by ztratil tvář. Měl jsem palec položený na kohoutku walkeru. Soustředil jsem se, a když sebou Lee Current trhl a sevřel rukama pažby revolverů, vypálil jsem.

Kulka proletěla pod stolem a zasáhla ho do pravého revolveru.

Pistolník vykřikl a tasil levý kolt. Ještě ani nezvedl hlaveň, když jsem vypálil podruhé.

Current zařval bolestí.

Má druhá kulka ho trefila do levého předloktí. Jeho kolt odletěl na podlahu.

Vyskočil jsem ze židle, která se s rachotem převrhla.

„Ještě nikdy v životě jsem neblufoval, Currente,“ zavrčel jsem. „Užs mohl být mrtvý. To, cos chtěl udělat, by byla chladnokrevná vražda, protože bych neměl šanci, kdybych si nedával pozor.“

Mezi muži v průchodu do výčepu nastal pohyb.

Ohlédl jsem se a spatřil jsem tlustého muže, který se tam prodíral z výčepu. Podle jeho elegantního oblečení a černých vlasů, které se v záři plamenů rudě leskly, jsem poznal, že to je Enrique Salduro, tajuplný vládce Morelos.

Salduro odstrčil Mexičanku a zůstal stát vedle Leeho Currenta. Měl pootevřená ústa a v jeho malých černých očích se zajiskřilo. Vypadalo to, že se na svého nového pistolníka zlobí.

„Co to má znamenat, Currente?“ sykl anglicky. Hovořil takřka bez přízvuku.

Lee Current ukázal naraženou pravou rukou na mě.

„To je Neal Garrison, texaský ranger,“ vyhrkl. „Asi mě chce dostat do Brackettville.“

„Řekl jsem ti přece, že už hvězdu nenosím, Currente,“ řekl jsem.

Tlustý Mexičan si mě změřil pohledem.

„Garrison? Slyšel jsem, že jste před týdnem měl nějaký spor s kapitánem Jackem Millettem.“

Pousmál jsem se.

„Jste dobře informován, Salduro. Máte snad někoho v Brackettville?“

Neodpověděl mi a já to ani nečekal. Pohlédl na svého pistolníka Leeho Currenta, a když spatřil jeho krvácející levou ruku, sevřela se jeho tvář do pohrdavého úšklebku. Potom se otočil ke mně.

„Vypadá to, že máte opravdu hodně horký kolt, to se musí uznat, Garrisone,“ zamumlal. „Vašeho přítele Jesse Lunda je mi líto. Už jsem o tom slyšel.“

Nebylo mu to líto. Kdybychom nebyli v Mexiku a v jeho městě, tak bych mu na ta slova odpověděl pěstí. Takto jsem se jen pousmál a odvětil jsem: „Otevřelo mi to oči ohledně mého džobu, Salduro. Člověk by neměl nosit kůži na trh kvůli ničemu.“

V jeho černých očích se zajiskřilo. „Měli bychom se o tom pobavit trochu víc, Garrisone,“ poznamenal potměšilým tónem.

Pokrčil jsem rameny. „Proč ne?“

„Dobrá. Přijďte zítra ke mně, Garrisone.“

„Kde vás najdu?“

„Och, zeptejte se svého přítele Callaa, nebo kohokoli jiného v Morelosu.“

Kývnutím dal Leemu Currentovi najevo, aby zmizel.

V Currentově úzké tváři se zračila zlost a stud. Zdálo se, že ve tvářích Mexičanů spatřil škodolibou radost a pohrdání a zřejmě to tak také bylo. Otočil se, aniž mi věnoval jediný pohled, a zmizel mezi Mexičany, kteří se před ním rozestoupili, v průchodu do výčepu.

„Takže zítra,“ řekl Salduro, olízl si rty a rovněž odešel.

Zachytil jsem zastřený pohled krásné Mexičanky.

Přistoupil ke mně Spencer Callao. Ještě stále byl trochu zaražený. Viděl jsem, že chce něco říct, ale já jsem ho předběhl.

„I tys měl raději odejít, Spencere,“ zamumlal jsem.

Okamžitě to pochopil. Pohlédl na Mexičanku, načež na mě kývl a řekl: „Díky za ty drinky.“

„Není zač, Spencere,“ odvětil jsem.

Polilo mě horko a já věděl, že to není jen kvůli žáru sálajícímu z krbu.

Mexičané se vytratili. Chlapík s kytarou začal znovu hrát. Spencer Callao odešel do výčepu a k mému stolu pomalu přistoupila hezká Mexičanka.

„Dala by sis něco na pití?“ zeptal jsem se jí.

Usmála se a posadila se ke stolu.

„Bohužel ještě musím trochu pracovat, seňore,“ odvětila s tvrdým přízvukem. „Ale potěšilo by mě, kdybyste ještě chvíli zůstal a pak mě doprovodil domů.“

Přikývl jsem.

„Bude mi ctí,“ zamumlal jsem. „Přines mi ještě jeden džbán vína…“

„Jmenuji se Pilar, seňore Garrisone.“ Ještě jednou se na mě svůdně usmála, načež s pohupujícími se boky odešla.

Nemohl jsem jinak, musel jsem se zahledět na její odhalená záda a na zadeček, který se rýsoval pod sukní.

Když přinesla víno, hned jsem ho vypil. Snad bych v její přítomnosti mohl zapomenout na to všechno, co mě v posledních dnech tížilo, pomyslel jsem si.

K obchodní společnosti Enriqua Saldura patřily ještě dva domy.

Vchod do jeho kanceláře se nacházel na jednom z velkých vnitřních dvorů, v nichž bylo uskladněno množství beden, pytlů a sudů.

Trochu mě udivovalo, že Saldura obě bojující strany dosud nechávaly na pokoji. To však bylo pravděpodobně dáno tím, že byly odkázány na jeho dodávky. Saldurovy kontakty v Texasu byly nenahraditelné jak pro císařské, tak pro juaristy.

Na vnitřním dvoře to vypadalo jako v prosperujícím podniku. Hemžilo se to tam Mexičany, kteří zapřahali mezky do vozů, nebo nakládali či vykládali zboží. Křičeli jeden přes druhého.

Nikdo se o mě nestaral.

Ustoupil jsem stranou, když jeden povoz projížděl kolem mě. Vozka se na mě usmál. Znal jsem ho. Včera večer byl v cantině a určitě viděl, jak jsem Currentovi vyrazil kolt kulkou z ruky.

Možná se však usmíval i proto, že věděl, že mě Pilar považuje za svého novéno milence. Dokázal jsem si představit, že něco takového se v malém městě, jako je Morelos, nemůže utajit.

Při myšlence na Pilar mě polilo horko. To děvče se podobalo sopce. Usnul jsem teprve nad ránem. Když jsem vstal, ještě spala. Nebudil jsem ji.

Byl jsem jí vděčný za to, že mi té noci umožnila na všechno zapomenout.

Na verandu jednoho z domů vyšel muž. Přivřel jsem oči a poznal jsem Leeho Currenta. Levou ruku měl v obvazu.

Skutečnost, že mi nevadilo se postavit takovému zabijákovi, aniž bych pocítil nutkání ho zatknout a odvézt do Texasu, mě poněkud překvapila. Potom jsem si však řekl, že si musím zvyknout na to, že už nenosím hvězdu. Current se jednou vrátí do Texasu a tam už se o něj rangeři postarají.

To, že Lee Current byl vinen smrtí Jesse Lunda, jsem si nemyslel. Ne, za Jesseovu smrt byl zodpovědný pouze kapitán Jack Millett, který se zdráhal udělat něco pro to, aby se Jesse dostal z pevnosti v Mondově.

Current počkal, než jsem vyšel na verandu. V očích se mu zračila zlost. Asi se bál, že kvůli mně ztratí džob u Saldura. Byl nedůvěřivý. Zřejmě nevěřil, že jsem kapitánu Millettovi hodil rangerskou hvězdu pod nohy.

„Salduro už je vzhůru?“ zeptal jsem se ho s úsměvem.

Neodpověděl. Musel vědět, že jsem strávil noc s Pilar, a to ho asi hodně žralo.

Prošel jsem kolem něj a vešel jsem dovnitř. Dostal jsem se do velké kanceláře. U pultíků stálo několik Mexičanů, kteří cosi psali do velkých knih.

Tu se otevřely jedny dveře a z nich vyšel Salduro. Chtěl něco říct svému zaměstnanci, ale smlčel to, když mě spatřil.

Na tváři se mu objevil úsměv a s napřaženýma rukama se vydal ke mně.

„Vítejte, pane Garrisone,“ řekl patetickým tónem. „Nečekal jsem vás tak brzy. Doufám, že jste měl příjemnou noc.“

Vypadalo to, že už každý v Morelosu ví, co jsem dělal v noci.

Salduro odstoupil a ukázal na otevřené dveře své kanceláře. Sňal jsem si sombrero a prošel kolem něj.

Salduro tam zavolal Mexičanku, která nám nalila kávu. Byl jsem mu za to vděčný, poněvadž jsem ještě nesnídal a trochu mě bolela hlava.

Posadil se za svůj psací stůl. Já jsem zůstal u malého kulatého stolku.

„Včera večer jste mě zaujal, pane Garrisone,“ spustil. „Mám slabost pro muže, kteří i ve zdánlivě bezvýchodné situaci mají eso v rukávu.“

Asi si nechal vylíčit, jak došlo k přestřelce mezi mnou a Leem Currentem.

„Current ještě stále není přesvědčený, že jste opravdu odložil hvězdu, pane Garrisone,“ dodal Salduro. Neunikl mi podezíravý tón v jeho hlasu.

Srkal jsem horkou kávu a přes okraj šálku jej pozoroval. Věděl jsem, že je všemi mastmi mazaný. Někdo, kdo se tak dlouho pohybuje mezi liniemi nepřátel na život a na smrt, musí mít filipa.

Postavil jsem šálek na stůl a zamyšleně pohlédl na Saldura.

„Jesse Lund byl můj přítel, seňore Salduro,“ poznamenal jsem. „Nikdy Millettovi nezapomenu, že ho nechal chcípnout v Mondově. To, že ho odtud bylo možné dostat, jsem ukázal…“

„Ano, to ano,“ zamumlal Salduro. „Zajímalo by mě, jak se vám to podařilo.“

Na tu otázku jsem mu neodpověděl, ale on ani žádnou odpověď nečekal, protože hned mluvil dál.

„Měl jste pravdu, když jste řekl, že mám svého člověka v Brackettville, Garrisone. Od něj jsem se dozvěděl o vaší rvačce s Joem Prestonem a o vaší hádce s kapitánem Millettem. Vím také, že texaským rangerům je přísně zapovězeno překročit hranici do Mexika. To, že jste to přesto udělal, mi dokazuje, že už hvězdu opravdu nenosíte. O tom, že vám mohu důvěřovat, mě přesvědčilo i to, že jste Leeho Currenta včera jen poranil a nezabil, na což byste měl právo. Rád bych věděl, co teď hodláte dělat, pane Garrisone.“

Pokrčil jsem rameny.

„Sám to ještě nevím, seňore Salduro. Přijel jsem do Mexika, abych svému příteli Jessi Lundovi postavil na hrob kříž. Vlastně jsem se chtěl zase vrátit za Rio Grande a jet na západ.“

Olízl si své tlusté rty a poznamenal: „Jako ranger jste si určitě moc nevydělal, co?“

Přidušeně jsem se zasmál. „To asi sám víte,“ zamumlal jsem. „Stačí to tak na to, aby se člověk jednou za měsíc dobře pobavil. Mé úspory padly na to, abych Jesse Lunda dostal z kobek pevnosti Mondova.“

„Takže by se vám hodilo, kdybyste na západ mohl vyrazit s menším obnosem peněz.“ Bylo to spíše konstatování než otázka.

Pousmál jsem se. „Ledacos se proslýchá, seňore Salduro,“ odvětil jsem. „Dokázal jste se stát nepostradatelným pro obě strany. Ale teď už je jenom jedna strana. Nebojíte se, že vás juaristé potrestají za to, že jste pracoval i pro Maxmiliánovy lidi?“

„To byla nezbytnost, se kterou Bravo Gomez souhlasil,“ zamumlal tlustý Mexičan. „Kdyby mě císařští zabili, juaristé by tím utrpěli.“

Přikývl jsem.

„Takže pro mě máte džob?“

„Řekl jsem vám už přece, že muže, jako jste vy, potřebuju, pane Garrisone. Lee Current není ten pravý člověk. Vy jste to jasně ukázal. Možná mi ještě bude se svými revolvery užitečný, ale nemá mozek. A ten člověk musí mít na to, aby se stal úspěšným.

„Přijde na to, kolik bych si u vás vydělal,“ řekl jsem.

Myslel jsem to vážně. Nebylo jednoduché začínat bez peněz. A pár set dolarů na cestu na západ by nebylo k zahození.

„Já nejsem zabiják jako Current,“ podotkl jsem. „Jestli vám jde o to, abyste někoho odstranil, tak si raději ponechte Currenta.“

Salduro na mě zamyšleně hleděl. Určitě přemýšlel nad tím, jestli mi může důvěřovat. Zatím mi nevěřil. Neodhalil mi své plány a já mu to neměl za zlé.

„Jde mi o jednu věc, která se rozhodne dnes večer, pane Garrisone.

Nejedná se ani o vraždu, ani o žádný jiný zločin. A můžete si při tom vydělat spoustu peněz.“

„Kolik?“

Váhal.

„Nejméně tisíc dolarů,“ odvětil.

Zahvízdl jsem si. To pro mě byla nepředstavitelná suma. Tolik bych si jako texaský ranger nenaspořil ani za deset let.

„Chtěl bych vás poprosit, abyste o tom zatím s nikým nehovořil,“ zamumlal tlustý Mexičan. Vypadalo to, že ho mrzí už i to, co mi dosud řekl. „Přijďte dnes večer po setmění do mé kanceláře, pokud budete mít zájem, pane Garrisone.“

Zvedl jsem se. Samozřejmě že jsem měl zájem. Jestli to nebude nic nezákonného, jestli nemám nikoho zabít, tak proč si nevydělat nějaké peníze pro začátek právě u Saldura?

I on vstal a obešel psací stůl. Stiskl jsem mu ruku. Měl ji měkkou jako bláto a její dotyk mi byl nepříjemný, nedal jsem však nic znát.

„Takže dneska večer,“ zamumlal jsem.

Usmál se na mě, když jsem prošel kolem něj ke dveřím.

Lee Current ještě pořád stál na verandě.

Jeho propadlá tvář byla bledá a orlí nos jako by měl ještě ostřejší než jindy. Myšlenka, že bych s ním měl spolupracovat, se mi moc nezamlouvala. Ale byl jsem rozhodnut to vydržet, pokud se nepokusí někoho zavraždit v mé přítomnosti.

Nepromluvil jsem s ním ani slovo, seskočil jsem na dvůr a uvolněným krokem se vydal pryč.

Opět jsem musel pomyslet na Jesse Lunda.

Sevřel jsem rty. Věděl jsem, že Jesse by s mým jednáním nesouhlasil. Nemohl jsem však zapomenout na pohled na jeho trýzněné tělo. Za svou smrt vděčil hvězdě. Proto jsem už o této hvězdě nechtěl nic vědět. Měl jsem chuť na kořalku, a tak jsem zamířil do cantiny na plaze. Hodil jsem do sebe tři tequily, pak jsem se zvedl a zašel do malé restaurace, kde jsem se najedl.

Pak jsem chtěl zpátky k Pilar, která měla až do večera volno. Věřil jsem, že se u ní zbavím chmur.

Obyvatelé Morelosu bujaře oslavovali i tento večer. Plaza byla plná lidí. Doprovodil jsem Pilar do cantiny. Už během dne jsme se milovali. Její vášeň skoro nebylo možné ukojit, ale zároveň jsem se nemohl zbavit pocitu, že se mi neoddává jen proto, že mě chce.

Občas mi kladla zvláštní otázky, které se týkaly Enrique Saldura a Leeho Currenta. Když jsem se jí ptal, proč to chce vědět, rychle zavedla řeč jinam a zahrnula mě polibky.

Vypadalo to, že Saldura nesnáší. O Currentovi jsme potom nemluvili. Nechtěl jsem myslet na to, že ten zabiják se s ní miloval přede mnou.

Láska? Ne, to, co jsem cítil k Pilař, určitě nebyla láska. Spíš to byl tělesný požitek spojený se silnými sympatiemi. Její nenucené, otevřené chování se mi líbilo.

Dlouze za mnou hleděla, když jsem se s ní na verandě rozloučil. Řekl jsem jí, že se chci podívat na svého koně ve stáji Spencera Callaa.

Byla to, co jsem spatřil v jejím pohledu, nedůvěra?

Opravdu jsem šel do stáje, kde jsem si prohlédl šedáka, který mě pozdravil frkáním. Pak jsem ho osedlal a zavedl uličkou k oběma domům, jež patřily Enrique Saldurovi.

Ve dvoře byla tma a ticho.

Hluk z plazy sem doléhal jen tlumeně.

Přivedl jsem šedáka k verandě Saldurovy úřadovny a omotal jsem uzdu kolem zábradlí, u něhož stál ještě jeden kůň. Ač byla temnota, poznal jsem, že je plavý. Byl osedlaný tak jako můj kůň.

Tu jsem na verandě uslyšel šramot a strnul jsem. Ve stínu jsem zachytil pohyb. Položil jsem dlaň na pažbu walkeru.

Kdosi se tiše zasmál.

Hned jsem věděl, že to je Lee Current.

„Máš štěstí, že Salduro má zájem o tvé služby, Garrisone,“ sykl zabiják. „Jinak bys teď byl o jednu olověnou kulku těžší.“

„To je tvá specialita?“ opáčil jsem. Rozčilovalo mě, že jsem si ho předtím nevšiml. Asi jsem přes den příliš pil a můj instinkt nepracoval tak, jak by měl.

Currenta má slova neurazila. Přišel na kraj verandy a řekl: „Salduro už na nás čeká.“

Vyšel jsem po schodech nahoru. V domě se nesvítilo. Uslyšel jsem tiché vrznutí otevíraných dveří a položil jsem ruku na pažbu walkeru.

Opět se ozval Currentův tichý smích. Musel mě ve svitu hvězd zřetelně vidět.

Nechal jsem ruku položenou na koltu. Currentovi jsem nevěřil. Po porážce v cantině asi netoužil po ničem jiném než po revanši. Určitě by mu to vyneslo hodně slávy, kdyby zabil proslulého Neala Garrisona.

Ale to jsem nemínil připustit. A kdyby to teď přece jen zkusil, vzal bych ho s sebou.

Zdálo se však, že se drží Saldurových příkazů.

Vešel jsem dovnitř.

Nyní jsem spatřil Currentův stín ve slabém světle, které tam pronikalo oknem. Viděl jsem, že má levou ruku ještě stále v šátku, a to mě uklidnilo.

Místnost náhle zalilo světlo, když se náhle otevřely dveře v její zadní části.

Stál v nich tlustý Mexičan. Tiše se zeptal: „Je tady?“

Current k němu přistoupil a přikývl.

„Pojďte, pane Garrisone,“ řekl Mexičan.

Následoval jsem Currenta a vešel tak jako poslední do kanceláře. Zavřel jsem za sebou dveře. V oknech byly stažené černé rolety.

Salduro na mě pohlédl.

„Rozmyslel jste si to?“ otázal se.

Přikývl jsem. „Těch tisíc dolarů platí?“

„Samozřejmě.“

„O co jde?“ zeptal jsem se.

„Posaďte se,“ zamumlal Mexičan. Hovořil tiše, jako by měl strach, že nás někdo uslyší.

Neposadil jsem se, jenom jsem se opřel o stůl, zatímco Lee Current si sedl do křesla.

„Ještě před několika dny by ten džob vůbec nebyl nebezpečný,“ začal Enrique Salduro a olízl si rty. „Jenže teď jsou u moci juaristé. Nic proti nim nemám, protože se pro mě nic nemění. Ale jsem proti vraždám, které chystají.“

Málem jsem se rozesmál. Jen s vypětím všech sil se mi podařilo zůstat v klidu. Z úst člověka, který si najímal hledané vrahy, to znělo opravdu pozoruhodně. Byl jsem zvědavý, co přijde dál.

„Juaristé se budou mstít,“ podotkl. „Tvrdí se, že popraví císaře a rovněž i Miramona a Mejiu. To znamená, že juaristé zabijí každého, kdo spolupracoval s císařovými lidmi.“

„Jde i o vás, seňore Salduro?“ otázal jsem se.

„Nesmysl!“ odsekl. „Už jsem vám vysvětloval, pane Garrisone, že jsem neměl na vybranou. Bravo Gomez to ví. Ne, jde o jednu ženu, která je na útěku před juaristy. Chce uprchnout do Texasu. Jenže bez pomoci se jí to nepodaří. Má u sebe bývalého důstojníka císařských kyrysníků a jednoho gringa, ale ti se v pohraničí nevyznají. Ta žena zaplatí vám, pane Garrisone, a Currentovi po tisíci dolarů, jestli ji dostanete přes hranici. To je všechno, co máte udělat. Ta žena vám peníze dá, až se s ní dostanete za Rio Grande.

Okamžitě mi bylo jasné, že za tím musí být něco víc.

Enrique Salduro není žádný samaritán. I krásná žena by ho ponechala chladným, kdyby kvůli ní musel riskovat život. Určitě si od toho slibuje desetinásobnou sumu, když mně a Currentovi z toho má kápnout tisíc dolarů. Sám přitom navíc nic neriskuje. Své peníze již zřejmě dostal.

Lee Current o tom podle všeho nepřemýšlel. Každopádně se jeho tvář podobala masce. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že o tom ví něco víc.

„Uděláte mi tu laskavost, pane Garrisone?“ zeptal se mě tlustý Mexičan. „Znám tu ženu z dřívějška. Kdysi pro mě hodně znamenala. Proto jí teď chci pomoct.“

„Jste si jistý, že ta žena má u sebe peníze, které by mně a Garrisonovi měla v Texasu zaplatit, seňore Salduro?“

„Dala mi čestné slovo,“ odpověděl Salduro. „Jestli vám nezaplatí, tak vám ty peníze dám já.“ Pohlédl na mě. „Stačí jen přijet do Morelosu a vyzvednout si je, pane Garrisone.“

Ano a ty na mě poštveš Brava Gomeze, pomyslel jsem si.

Má nedůvěra narůstala, ale stejnou měrou rostla i má zvědavost. Nechtěl jsem zhatit šanci vydělat si nějaké peníze do začátku.

A tak jsem přikývl.

„Dobrá, jsem pro. Kde se s tou dámou setkáme?“

Vypadalo to, že Salduro si oddechl. „Jižně od Rosales v Lomerios de Perotes.“

„Juaristé ji pronásledují?“ otázal jsem se a zamračil se.

Salduro přikývl. „Ano, ale nevědí, kde se ta žena se svými dvěma průvodci nachází. Očividně si myslí, že jela po cestě do Pietras Negras. Tudy byste se ale přes Rio Grande nedostali, protože juaristé neprodyšně uzavřeli hranici. Nejlepší bude, když se vydáte směrem na jihovýchod a zkusíte to u Nuevo Lareda.“

Tak jednoduché, jak mi to předestřel, to určitě nebude.

Přesto jsem nic nenamítal.

„Měl byste opustit Morelos ještě tuto noc, pane Garrisone,“ tiše dodal Salduro. „Neřekl jste, doufám, Pilar o tom, že pracujete pro mě?“

Usmál jsem se.

„Nemám ve zvyku se svými dívkami mluvit o obchodech,“ odvětil jsem.

To ho, jak se zdálo, uklidnilo.

Lee Current vstal. Udivilo mě, že nepoložil žádnou otázkou. Byl jsem přesvědčen, že už o tom džobu se Saldurem mluvil předtím. A to znamená, že Salduro mi ještě úplně nevěří. Má mě snad Current hlídat? Nebo mě dokonce má odstranit poté, co bych splnil svůj úkol?

Byl jsem odhodlán tomu přijít na kloub. Nechtěl jsem se nechat zaskočit.

I když jsem už s rangery nechtěl mít nic společného, možná bych jim mohl dát tip, až Lee Current přebrodí Rio Grande.

Enrique Salduro nás doprovodil ke dveřím.

Current a já jsme se vyšvihli do sedel a pomalu vyjeli ze dvora.

Lee Current jel jako první. Projeli jsme úzkou uličkou, nechali jsme za sebou městské hradby a zmizeli v temnotě.

Lee Current věděl, kde se ta žena a její průvodci skrývají. Mezitím jsem pochopil, že to není nijak zvlášť dobrý stopař. Přesto jsme mířili přímo k jakési úžlabině před námi.

Po cestě jsme nepotkali žádného juaristu. Revolucionáři již neměli zapotřebí se skrývat v horách a nehostinných pouštích. Obsadili města a v nich slavili své vítězství.

Proto naše šance, že ten kraj opustíme, aniž nás někdo zastaví, byly malé. Bylo jasné, že až juaristé vystřízliví z oslav, začnou zemi čistit od nepřátel.

Užlabina před námi byla hodně úzká. Rozhlížel jsem se kolem, ale nikoho jsem neviděl. Přesto mě cosi varovalo. Náhle jsem vycítil, že jsme sledováni. A pak jsem si všiml pohybu na jednom rozeklaném hřebeni. Zastavil jsem koně a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

Lee Current se otočil v sedle svého plavého koně a pousmál se. „Máš strach, Garrisone?“

„Nevím to co ty, Currente,“ odvětil jsem. „Patří ten muž tam nahoře na kopci k dámě, kterou hledáme?“

Překvapeně vzhlédl. Vůbec si toho muže, který nás pozoroval, nevšiml. Stáhl hlavu mezi ramena, ale jinak dělal jakoby nic.

„Za chvíli tam musíme být,“ zamumlal.

„Pak jeď napřed,“ odvětil jsem s úsměvem.

Nezbývalo mu nic jiného, pokud se nechtěl blamovat. V očích se mu zračily pochybnosti. Pokud totiž juaristé mezitím tu ženu a její dva průvodce vystopovali, pak jsme v bryndě. A pak by koupil kulku jako první.

Nespouštěl jsem muže na kopci z očí. Neměl koně a skákal po svahu od balvanu k balvanu. Viděl jsem, že na sobě má americké šaty, a to mě uklidnilo. Zřejmě to je pistolník, který tu ženu doprovází.

Dorazili jsme do ohbí úžlabiny.

Lee Current zastavil svého koně a pohlédl na mě. Protože jsem v tom muži poznal Američana, věřil jsem, že nejsme v nebezpečí, a přidal jsem se k němu.

Current byl poměrně nervózní. Něco zřejmě neprobíhalo tak, jak si představoval.

„Oni tu nejsou,“ zavrčel.

„Kdo?“ otázal jsem se a předstíral jsem, že jsem ho ještě neprohlédl.

Nevšiml si toho.

„Měla tu být ta žena,“ odvětil.

„Jeďme dál,“ řekl jsem. „Nejsou přece tak hloupí, aby tu seděli všem na očích.“ Mávl jsem na něj, aby vyjel. Chtěl, abych první jel já, jenže já ho nechtěl mít v zádech, ačkoli jsem si nemyslel, že by mě mínil oddělat už teď.

Opatrně se vydal dál.

Muž na kopci zmizel. Zamířil jsem doprava, ke svahu. Current se ohlédl. Nezeptal se mě však, jestli jsem něco objevil.

A já jsem něco objevil. Někdo se pokoušel zničit stopy povozu, ale to se mu nepovedlo, přestože vítr pomalu smazával koleje v písku.

Byl jsem překvapen. Že by ta žena cestovala ve voze?

Lee Current, jenž se rovněž vydal doprava, náhle vytáhl z pravého pouzdra revolver.

Zvedl jsem winchestrovku.

„Jen klid, chlapi!“ ozval se vysoký hlas nad námi. Ten člověk musel stát za nějakým balvanem. O okamžik později jsem spatřil kousek stetsonu. „Schovejte ty zbraně!“

Strčil jsem winchestrovku do sedlového pouzdra. Kdyby tam nahoře číhal nějaký juarista, už by dávno vystřelil.

Lee Current ještě váhal, ale potom si i on strčil revolver do pouzdra.

Na skalách se objevil muž.

Byl štíhlé, šlachovité postavy. Pod okrajem stetsonu, který měl posunutý do čela, mu byly vidět světlé kudrnaté vlasy. I na tu vzdálenost jsem poznal, že má modré oči. Usmíval se, takže mu byly vidět zuby.

Musel jsem naprázdno polknout.

Připomínal mi Jesse Lunda. I ten se uměl tak vesele smát. A nebyl mu podobný jenom tím úsměvem.

Několika skoky se dostal dolů. Všiml jsem si, že se snaží mít neustále po ruce nějaký případný úkryt. V pravé ruce volně držel henryovku.

Počkal jsem, než dorazí k nám.

„Co to má být?“ zabručel Lee Current. „Kde je ta žena?“

Mladík se usmál. Na Currenta pohlédl jen letmo, potom jeho pohled ulpěl na mě. Díval se mi do očí. Vypadalo to, že mě považuje za důležitějšího z nás dvou. Current si toho všiml také. Zrudl vzteky a položil dlaň na pažbu revolveru.

Mladík rychle zvedl henryovku a namířil ji Currentovi na břicho.

„Jsi nějak nervózní,“ zamumlal, ale potom znovu pohlédl na mě. „Kdo je ten muž, Currente?“

Usmál jsem se a kývl na zabijáka stojícího vedle mě.

„To je Current,“ řekl jsem. „Já jsem Neal Garrison.“

Blondýna to na okamžik zarazilo. Zdálo se, že se mu má slova nelíbí. Pohlédl na Currenta a řekl: „Počítali jsme jen s vámi, Currente.“

Pistolník pokrčil rameny. „Seňor Salduro tvrdil, že jeden muž navíc neuškodí.“

Blondýn pomalu přikývl a změřil si mě pohledem. Vypadal velmi zamyšleně. Nevěřil jsem, že zná mé jméno, ale určitě poznal, že jsem větší eso než Lee Current.

Henryovkou ukázal do hloubi úžlabiny.

„Kočár stojí o kousek dál v jednom údolí,“ řekl. „Pojďte, zavedu vás tam.“

Pomalu jsme s Currentem jeli za ním, vůbec neměl strach, že mu střelíme do zad.

Ta žena tedy opravdu cestovala ve voze. Jak se takto chce nepozorovaně dostat až k texaské hranici, mi bylo záhadou.

Potom jsme dorazili ke svahu údolí. Byl porostlý houštím.

Zastavil jsem koně a pohlédl dolů.

Uprostřed údolí stál kočár. Byl vypřáhnutý, černé barvy a velkých rozměrů. Nechápal jsem, jak se takový kolos mohl nepozorovaně dostat až sem. Ale to nebylo všechno. Vedle totiž stál ještě jeden vůz. Šlo o krytý obchodní povoz, u nějž postávali čtyři tažní koně, kteří už byli v postrojích, a jeden buckskin.

Také Leeho Currenta to překvapilo.

Chtěl zavolat na světlovlasého mladíka, ale ten už jel dál.

Jeli jsme za ním až k vozům. Přivřel jsem oči a spatřil jsem pohyb pod plachtou obchodního povozu.

„S Currentem přijel ještě jeden muž!“ zvolal blondýn k vozům.

Ještě stále se nikdo neukázal. Teprve když jsme přijeli až na deset yardů, zpoza povozu vyšel muž. V rukou držel pušku.

Prudce jsem zastavil šedáka a pohlédl do snědé tváře tohoto Mexičana. Na pravé polovině obličeje se mu táhla jizva po šavli. Měl na sobě občanský oděv, ale já v něm přesto okamžitě poznal císařského důstojníka, kterého jsem pozoroval v Mondově, když jsem tam zjišťoval možnosti, jak osvobodit Jesse Lunda.

Než mohl někdo něco říct, seskočila z povozu útlá postava.

Upřeně jsem na ni hleděl. Byla to žena – a mohla mít tak třicet let. Její dlouhé rozpuštěné vlasy se na slunci leskly jako tepaná měď. Její hezké tváři, jež byla na Mexičanku příliš bledá, dominovaly velké zelené oči. Měla na sobě červenou blůzu, pod níž se rýsovala její plná ňadra, a širokou sukni dlouhou až po kotníky. Na drobných nohou měla sandály.

Dívala se na mě. Tak jako blondýn mě zřejmě považovala za Leeho Currenta, muže, který je měl dostat do Texasu.

Ta žena mě fascinovala, přesto jsem ovšem nespouštěl z očí Mexičana s jizvou po šavli. Dobře jsem si vzpomínal, že nosil nárameníky kapitána.

Blondýn kývl na pistolníka vedle mě.

„To je Lee Current, seňorito Marie. Ten druhý se jmenuje Neal Garrison. Poslal ho seňor Salduro.“

Přikývla a pohlédla na Mexičana.

Muž udělal jeden krok směrem k nám.

„Říkejte mi Juan, seňores,“ řekl s tvrdým přízvukem. „Ta seňorita je pro vás Marie. Tento muž,“ podotkl a ukázal na blondýna, „je seňor Luke Kenyon. Všechno je připraveno k odjezdu. Můžeme vyrazit za rozbřesku.“

Předklonil jsem se v sedle a ukázal na krytý povoz.

„Opravdu se s tím chcete tahat v tomto terénu?“ otázal jsem se.

Pohlédli na mě a Mexičan řekl: „Seňorita Marie neumí jezdit, Garrisone. Kromě toho má s sebou zavazadla.“

Kývl jsem na čtyři koně.

„Její zavazadla by se dala rozdělit mezi ty čtyři koně. Šance, že se s tím povozem dostaneme k hranici, je nulová.“

Žena udělala jeden krok směrem ke mně. Z její krásné tváře se nedalo nic vyčíst.

„Já tu své šaty a šperky nenechám, seňore!“ vyhrkla. „Jestli nemáte odvahu nás doprovázet, tak se vraťte tam, odkud jste přijel.“

„Zbytečně riskujete svůj život, seňorito,“ odvětil jsem. „Jestli nás juaristé najdou, tak já na koni rychle ujedu pryč. Vy s tím povozem to budete mít horší.“

Metala po mně blesky očima.

„Já na koni nikdy nepojedu!“ vyhrkla. „Vezmeme ten vůz a basta!“

Pokrčil jsem rameny. Považoval jsem to za hloupost, ale když na tom trvala, nemohl jsem na tom nic změnit.

Sesedl jsem a přivázal šedáka ke keři.

Mexičan hovořil s Leem Currentem. Blondýn přišel ke mně a řekl: „Je to žena, Garrisone. Nechce žít bez svých šatů.“

„Co vám zaplatí, Kenyone?“ zeptal jsem se ho bez okolků.

„Tisíc dolarů,“ okamžitě odvětil.

„Tak jako Currentovi a mně. Jestli má tolik peněz, tak si může ve Státech koupit desetkrát tolik šatů, co tu veze.“

Pokrčil rameny.

„Raději už nad rozmary žen nepřemýšlím, Garrisone,“ poznamenal. „Chce jet ve voze, takže se pokusím jí pomoct s tím vozem dostat se přes hranici. Je to její riziko, ne moje.“

„Jak ses k ní dostal?“

„Přijel jsem sem z Monterey,“ odpověděl, „a právě jsem byl v Mondově, když dorazila zpráva o zajetí císaře Maxmiliána. Viděl jsem, jak z jednoho domu odvléká několik pochybných individuí seňoritu Marii. Pomohl jsem jí a pak jsem jel za tím černým kočárem, který řídil Juan. Slíbila mi tisíc dolarů, jestli jí pomůžu uprchnout do Států.“

„Znáš toho Juana?“

Zavrtěl hlavou.

„Vím jen, že to není obyčejný člověk, za kterého se vydává,“ odvětil.

„Pročs jel do Mexika?“

Tiše se zasmál.

„Ty jsi ale zvědavý, Garrisone. Ale proč bych ti to neřekl? Pracoval jsem pro jednoho haciendera poblíž Monterey. Bohužel to byl zapálený přívrženec císaře Maxmiliána. Juaristé ho pověsili a já jen tak tak stačil zmizet. A ty?“

Proč bych mu neměl povědět pravdu? Měl jsem pocit, že i on byl upřímný a že mi nelhal.

„Kdysi jsem nosil hvězdu texaského marshala,“ zamumlal jsem. „Pak jednoho mého přítele poslali do Mexika, aby tam chytil vraha a přivedl ho do Texasu. Chytili ho Maxmiliánovi kyrysníci. Nikdo pro něho nic nepodnikl. Chcípal v kobkách pevnosti Mondova. Ještě jsem ho odtud stačil dostat, ale zemřel po cestě do Texasu. Musel jsem ho pohřbít několik mil odtud. Svou hvězdu jsem hodil kapitánovi pod nohy. Pak jsem se vrátil, abych svému příteli postavil na hrob kříž. A potom jsem potkal Saldura. Řekl mi, že si můžu vydělat tisíc dolarů. Nějaké peníze by se mi hodily, protože chci odjet na západ.“

Přikývl a pohlédl na mě. Opět jsem si uvědomil, že je podobný Jessi Lundovi.

„Ten vrah, kterého můj přítel tehdy honil, je mimochodem Lee Current,“ tiše jsem dodal.

Zapískl si mezi zuby. Očekával jsem nějakou otázku, ale on už nic neřekl.

Pak ho kvůli čemusi zavolal Juan a já si šel prohlédnout kočár. Jeho dvířka byla otevřená a všechny věci z něj byly vyložené. Naštěstí jsme s tou černou obludou nemuseli jet dál. S povozem byly naše šance aspoň o trochu lepší. O tom, zda dostačují na to, abychom se dostali za hranici, jsem však pochyboval.

Počkali jsme, dokud nezašlo slunce.

Po soumraku Lee Current a Luke Kenyon zapřáhli čtyři koně před povoz a Kenyon se vyšvihl do sedla svého buckskina.

Juan vylezl na kozlík a Marie se usadila ve voze. Chtěl jsem jí pomoct, ale ona mě odstrčila. V jejím pohledu se zračila nedůvěra.

Podíval jsem se do vozu. Byly v něm tři dřevěné truhly, mezi kterými si Mexičanka připravila lůžko, na které se nyní posadila.

Nasedl jsem na svého šedáka, přijel jsem k vozu a řekl Juanovi: „Pojedu napřed a zjistím, jestli je vzduch čistý.“

Přikývl a pobídl koně.

Povoz se s vrzáním rozjel. Odjel jsem stranou a pohlédl na koleje, které zůstaly v písku. Byly zatraceně hluboké. Věděl jsem, že nebude snadné je zničit.

Právě se stmívalo, když jsme vyjeli z úžlabiny. Jel jsem na západ, protože podle mého mínění se mohli juaristé objevit pouze tam.

Lee Current řekl Juanovi o Saldurově radě, abychom jeli na jihovýchod do Nuevo Lareda a pokusili se překročit hranici tam.

Krajina, která ležela před námi, byla bezútěšná a pustá a až po Aguaverde nikde nebyla voda. V tomto ohledu měl povoz své výhody, protože v něm Mexičan a Marie vezli dostatečné množství vody.

V každém případě jsme nemohli jet pouze v noci, to mi bylo jasné. Na to byl terén příliš obtížný. Museli jsme jet i přes den, ačkoli hrozilo nebezpečí, že nás prozradí zvířený prach.

Kolem se rozléhala pustina. Otočil jsem koně a vrátil se zpět.

Brzy jsem ve svitu hvězd před sebou spatřil stín povozu.

Luke Kenyon mě pozorně sledoval. Málem by mě provrtal kulkou, kdybych se neohlásil na poslední chvíli.

Usmál se na mě a zeptal se: „Všechno v pořádku?“ Přikývl jsem.

Přijeli jsme k vozu. Tentokrát jel napřed Lee Current.

Tempo koní v zápřahu nebylo nijak závratné. Povoz byl zatraceně těžký a zvířata měla co dělat, aby jej na hrbolaté cestě utáhla. Obyčejně se před obchodní povoz této velikosti zapřahaly tři páry mezků.

Mexičan měl strhanou tvář, které jizva dodávala temný výraz. Pozoroval mě koutkem oka, když jsem jel vedle vozu, a já měl pocit, že se bojí, abych neodhalil něco, co mi mělo zůstat utajeno.

Mé pochybnosti narůstaly. Náhle jsem pochopil, že tu něco nehraje. Když jsem se díval na Juana a když jsem si představil Saldura, tak mi bylo jasné, že tam musí být nějaká zrada. Ale o co jde, to jsem nevěděl. Možná je ta žena pro juaristy natolik důležitá, že by nás odsoudili k smrti, kdyby nás s ní chytili.

Lee Current se vrátil po třech hodinách. Řekl nám, že můžeme bez obav jet až do rozbřesku. Potom budeme muset překonat několik kopců, za nimiž se rozléhá kaktusová poušť.

Mexičan na to nic neřekl a jel s povozem dál. Žena se neukázala. Možná spala.

V uších jsem měl rachot kol, takže jsem raději počkal a pak naslouchal zvukům noci. Jestli nám hrozí nebezpečí, potom není před námi, ale za námi, o tom jsem nepochyboval.

V jednom okamžiku se mi zdálo, že za sebou slyším nějaký zvuk.

Ale to jsem si určitě jen vsugeroval. Pokud nás pronásledují nějací jezdci, tak bych si jich už dávno všiml.

Na východním obzoru už šedla obloha. Za hodinu mělo svítat. Bylo načase se porozhlédnout po nějakém tábořišti. Koně v zápřahu naléhavě potřebovali odpočinek. Museli jsme je šetřit, jestliže jsme se s nimi chtěli dostat až do Lareda.

Vyjel jsem za ostatními a uviděl jsem, že Juan míří mezi dva kopce. Potom zastavil za kaktusovým porostem.

Mlčky jsem pomohl Luku Kenyonovi a Leemu Currentovi s koňmi. Mexičan přišel k zadní straně povozu. Slyšel jsem, jak tiše španělsky mluví s Marií. Chvíli jsem je pozoroval, pak jsem se k němu otočil a zeptal se: „Co kdybyste se i vy postaral o jednoho z koní, seňore?“

V jeho černých očích se zajiskřilo. Viděl jsem, že má na jazyku nějakou jedovatou odpověď, potom však sevřel rty, a přistoupil k nám. Jednoho z koní, které Luke Kenyon vypřáhl, odvedl stranou a začal ho vytírat.

Blondýn se na mě pokradmu usmál. Patrně věděl, že ten Mexičan je na takové špinavé práce příliš fajnový.

Jako kapitán na to za časů Maxmiliána měl své lidi. Jenže časy se změnily. Nezaškodí mu, když pochopí, že všichni musíme táhnout za jeden provaz.

Zatímco jsem odváděl tažného koně, kterého jsem si vzal na starost, do stínu povozu, uviděl jsem, jak z kaktusů vzlétl nějaký pták. Vyděšeně pak poletoval nad nimi. Přivřel jsem oči a pohlédl směrem, odkud vyletěl. Muselo ho něco vyrušit. Že by chřestýš?

Nechtěl jsem to nechat jen tak.

Koutkem oka jsem pozoroval ostatní. Ničeho si nevšimli. Luke Kenyon hleděl na povoz, přes jehož bočnici se přehoupla štíhlá, hezky formovaná noha.

Marie slezla z vozu a rozhlédla se. Očividně čekala, že jí někdo už mezitím připravil snídani.

Mexičan pohlédl na mě a řekl: „Posbírejte dřevo a rozdělejte oheň.“

Usmál jsem se na něj.

„To tentokrát uděláte vy, Juane,“ odpověděl jsem. „Já se tu trochu porozhlédnu. Koneckonců jsem tu zodpovědný za vaši bezpečnost.“

Jeho tvář se sevřela vztekem a jizva na pravé tváři mu zaškubala. Měl na jazyku nějakou hodně ostrou odpověď, ale smlčel to. Klidně jsem vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a vydal se ke kaktusovému háji.

Když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak se hádá s Leem Currentem. Žena se opírala o povoz a, jak se zdálo, nemínila přiložit ruku k dílu. Měla si s sebou vzít sluhu a kuchařku, pomyslel jsem si.

Kaktusový háj byl z této strany neproniknutelný. Šel jsem tedy kolem, dokud jsem nenašel místo, kudy se do něj dalo proniknout. Povoz už jsem neviděl.

Díval jsem se na místo, odkud se vznesl pták. Ještě stále poletoval nad ním a neodvažoval se dosednout. Pak odletěl a posadil se o dvacet yardů dál na špičku jednoho saguara.

Pohyboval jsem se tiše a opatrně. Věděl jsem, že některé trny jsou jedovaté. Neustále jsem musel kličkovat mezi kaktusy.

Náhle jsem dorazil na malou mýtinu.

Prudce jsem se zastavil.

Jasně tam byly vidět otisky malých bot. Málem jsem vykřikl překvapením. Přikrčil jsem se a naslouchal. Čekal jsem, že uslyším křupání kroků v písku. Přesto jsem neslyšel nic než lehký vítr, který kymácel s kaktusy.

Vzal jsem si winchestrovku do levé ruky a vyšel na mýtinu.

Stopy jasně ukazovaly směr, kterým ten, kdo je způsobil, odešel. Přemýšlel jsem. Ten muž někde musel mít koně. Byl sám, jinak by tam byly další otisky. To znamenalo, že náš tábor nechtěl napadnout.

Zůstal jsem na kraji mýtiny. Zametl jsem po sobě stopy, načež jsem znovu zmizel v kaktusovém porostu a vydal se opačným směrem.

Tady byl porost řidší. Několikrát jsem narazil na stopy toho muže. Své jsem pečlivě ničil, aby ten neznámý nebyl varován, až se bude vracet.

Po přibližně půlhodině jsem před sebou spatřil koně. Šlo o hnědou, prachem pokrytou klisnu, která frkala a trhala hlavou, když mě zavětřila. Stála ve vymletém korytu vedle několika balvanů. Uzdu měla přivázanou k suchému keři.

Našel jsem si místo, kde jsem mohl počkat na muže, který nás potají sleduje. Otázkou bylo, jestli naše stopy zkřížil náhodou, nebo za námi jel celou noc.

Počítal jsem s tím, že tam budu muset čekat dlouhou dobu, ale to nebyla pravda. Už o půl hodiny později klisna znovu zvedla hlavu a zafrkala.

Chopil jsem se winchestrovky. Náboj už jsem předtím posunul ze zásobníku do komory, takže mě nemohlo prozradit kovové cvaknutí.

A potom jsem ho spatřil. Byl to poměrně malý muž se sombrerem a černými kalhotami, jejichž nohavice měl strčené v prachem pokrytých holínkách. Špinavou bílou košili měl potrhanou od trnů.

Běžel ke svému koni. Sombrero mu stínilo do tváře.

Ve chvíli, kdy sáhl po uzdě klisny, jsem španělsky řekl: „Ruce vzhůru, hombre!“

Trhl sebou, jako kdybych ho udeřil bičem. Viděl jsem, že nenosí zbraňový opasek, ale že má revolver vpředu za opaskem kalhot. Než ho mohla napadnout nějaká hloupost, vyskočil jsem ze svého úkrytu a namířil na něj winchestrovku.

„Ani hnout, hombre,“ prohodil jsem, „nebo je po tobě!“

Opět sebou trhl. Pomalu stáhl hlavu mezi ramena a otočil se. Ruce držel daleko od těla.

Pak zvedl své sombrero.

Strnul jsem.

Počítal jsem se vším, jen ne s tím, že spatřím tvář té ženy.

Byla to Pilar.

Dívka z cantiny v Morelosu, s níž jsem strávil jeden den a především jednu noc.

Byl jsem tak překvapen, že jsem sklonil hlaveň winchestrovky.

Pilar reagovala okamžitě.

Sáhla po svém revolveru. Určitě si myslela, že bych na ni nevystřelil.

Měla pravdu, jenže podcenila mou rychlost.

Bleskově jsem k ní přiskočil a přitom jsem winchestrovku pustil na zem. Pravou rukou jsem ji chytil za zápěstí. Tiše vykřikla a otočila se, ale už se jí nepovedlo na mě namířit revolver a zmáčknout spoušť.

Škrábala a kousala jak kočka. Neměl jsem jinou možnost, jak ji přivést k rozumu: Musel jsem jí dát záhlavec.

Její odpor byl okamžitě ochromen. Zaklonila hlavu a pohlédla na mě. Její černé, žhavé oči byly rozšířené hněvem. Cítil jsem její plná ňadra. Opřela se jimi o mě schválně.

Vzal jsem jí revolver, pak jsem se sklonil a zvedl svou winchestrovku. „Sakra, co tu děláš?“ zeptal jsem se jí.

Sevřela rty a neodpověděla mi.

Zmocnil se mě vztek. Její revolver jsem odhodil mezi kaktusy, na což reagovala tichým výkřikem. Její zlobu jsem ignoroval. Nejraději bych jí dal výprask. Dostala mě do pěkné kaše. Co budou říkat ostatní, až ji uvidí? A hlavně, co udělá Lee Current?

Bylo mi jasné, že ji nemohu nechat běžet. Musel jsem počítat s tím, že sympatizuje s juaristy. Kdyby nás prozradila, měli bychom v následujících dnech na krku celou setninu revolucionářů.

„Ty ses zbláznila, Pilar!“ řekl jsem. „Musím tě vzít k ostatním.“

Vyděsila se a v očích se jí objevila úpěnlivá prosba.

„Ne!“ vyhrkla. „Nech mě jet, querido!“

„K čertu s tím tvým queridem,“ zavrčel jsem. „Nejelas za námi z dlouhé chvíle. Kdybych te nechal, tak budeme mít za chvíli v patách pronásledovatele.“

„Jak jenom můžeš pomáhat té císařské couře!“ vyhrkla.

Vrhl jsem na ni zkoumavý pohled a pokrčil jsem rameny.

„Pomáhám té ženě, protože juaristé ji chtějí zabít,“ zamumlal jsem. „Kromě toho za to dostanu tisíc dolarů. Ty ji znáš?“

Energicky přikývla.

„Je to hraběnka Marie Eugenie de Lavalle,“ řekla. „Měla velkou haciendu u Matamoros. Jednala se svými peóny jako s otroky a nechávala je zabít i kvůli maličkostem.“

Pokrčil jsem rameny. Mohla to být pravda, anebo také ne. Nemínil jsem si hrát na soudce, který by rozhodoval o hraběnčině životě.

„Tvůj přítel Jesse Lund byl přece v kobkách pevnosti Mondova, ne?“ dodala.

Pohlédl jsem na ni.

„Co to má co společného s hraběnkou?“

„S hraběnkou ne, ale s mužem, který ji doprovází. Jeho jméno je Juan Camargo. Byl kapitánem u císařských kyrysníků. Měl přezdívku kat z Mondovy, protože to byl právě on, kdo každého zajatého juaristu umučil k smrti. Možná má na svědomí i tvého přítele!“

Polkl jsem. Náhle jsem měl před očima Jesseovo trýzněné, zmučené tělo. Byla to pravda? Skutečně jej tak utýral tento Juan?

Potřeboval jsem několik vteřin, než jsem se zase vzpamatoval.

Pilar přistoupila ke mně a naléhavým tónem poznamenala: „Jeď se mnou varovat Brava Gomeze, Neale. Bravo ti zaplatí víc než těch tisíc dolarů, které ti má dát ta císařská coura! Nesmíš se stát zrádcem naší revoluce!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Je mi líto, Pilar,“ zamumlal jsem. „Nechci být hraběnčiným soudcem. Juaristé by ji zabili, je to tak?“

Chtěla odpovědět, že ne, aby mě dostala na svou stranu, jenže pak poznala, že jsem ji prohlédl. Sklonila hlavu a tiše řekla: „Jestli mě nenecháš odjet, tak mě odsoudíš k smrti, Neale.“

„Ne,“ odtušil jsem. „Budu tě chránit, Pilar. Pojedeš s námi až po Rio Grande. Pak se budeš moct v pořádku vrátit, slibuju.“

Nevěřila mi a já s tím nemohl nic dělat. Otočil jsem se a odvázal uzdu její hnědé klisny. Pak jsem se vyšvihl do sedla, přijel k Pilar a vytáhl ji nahoru. Vzal jsem ji k sobě do sedla a jednou rukou ji objal, aby ji nenapadlo sáhnout po mém revolveru.

Kopl jsem klisnu do slabin a vydal se k našemu tábořišti.

Tři muži a hraběnka na nás udiveně hleděli. Nevěřili vlastním očím. Lee Current zbrunátněl vztekem. Temná jizva, která se mu táhla nad levým okem, zrudla.

„Kdo je ta dívka?“ zeptala se hraběnka, kterou jsme oslovovali jako Marii. V kapitánových černých očích jsem viděl chuť vraždit.

„Jmenuje se Pilar,“ odpověděl jsem. „Jela za námi z Morelosu.“

Po mých slovech zavládlo ticho. Luke Kenyon se, jak se zdálo, bavil. Viděl jsem však na něm, že se mu to líbí stejně tak málo jako ostatním.

Nechal jsem Pilar sesednout na zem. Okamžitě k ní přiběhl Lee Current a chytil ji za ruku.

„Co tu děláš?“ sykl. „Proč nás špehuješ?“

Seskočil jsem ze sedla a široce rozkročen se postavil před hnědku.

„Pusť ji, Currente,“ procedil jsem mezi zuby. „Už ti nepatří!“

Lee Current poslechl a udělal dva kroky zpátky. Nevypadalo to však, že by se s takovýmto stavem věcí smířil.

„Je to juaristka!“ zavrčel.

Viděl jsem, jak hraběnka a kapitán sebou trhli.

„To je možné,“ odvětil jsem klidným hlasem, „ale dokud pojede s námi, tak nám nemůže být nebezpečná.“

„Jenže ona s námi nepojede,“ ozval se kapitán.

„Vy ji chcete nechat běžet?“ zeptal jsem se s úsměvem. Věděl jsem, že to myslí jinak.

„Ne, Garrisone. Zůstane tady. Jestli pro ni chcete něco udělat, tak jí vykopte hrob.“

Pilar zbledla.

Nenechal jsem se vyvést z klidu. Pravou ruku jsem držel těsně nad pažbou svého walkeru. Krátce jsem pohlédl na Lukea Kenyona. Vypadalo to, že se chce držet zpátky.

„Chci vám pomoct, seňorito, protože nechci, aby vás zabili juaristé. Jestli míníte nečinně přihlížet vraždě, pak máte o nepřítele navíc. Mohu vás ujistit, že tím váš útěk skončí, protože Currenta a vašeho průvodce Juana určitě dostanu, jestli proti mně vytáhnou zbraň.“

Byla ještě bledší než obvykle. Vyměnila si krátký pohled s kapitánem. Juan Camargo se očividně nechtěl vzdát, jenže pak sebou trhl a otočil se. Zůstal stát vedle ohniště, nad kterým na trojnožce visel kotlík s kávou. Upřeně na mě hleděl.

„Dobrá, ať jede s námi,“ procedil mezi zuby. „Ale ve chvíli, kdy se objeví první juaristé, ji zastřelím.“

„To by bylo hloupé, Camargo,“ chladně jsem opáčil. „Možná by nám mohla být užitečná jako rukojmí.“

V jeho černých očích se zajiskřilo. Věděl, že Pilar mi prozradila, co je zač. Upřeně jsme na sebe hleděli. Přemýšlel jsem, jestli je opravdu vinen Jesseovou smrtí, jak tvrdila Pilar.

Zabil bych ho, kdyby to byla pravda. Po celý den mezi námi panovalo napětí.

Luke Kenyon nám opekl maso. Pilar mu pomáhala. Viděl jsem, že má ještě stále v očích strach. Neustále se dívala na Juana Camarga, o kterém mluvila jako o katu z Mondovy. Vypadalo to, že je přesvědčená, že ji při vhodné příležitosti zabije. Zůstával jsem v její blízkosti, abych ji uklidnil.

Její přítomnost mi přinesla několik těžkostí. Nemohl jsem vyjet zkoumat krajinu před námi nebo za námi. Nemohl jsem ji nechat s ostatními a ti by zase nikdy nedovolili, aby jela semnou.

Přidušeně jsem zaklel.

Pilar nedostala do problémů jenom sebe, ale i mě.

Odpoledne jsem měl příležitost pobavit se o samotě s Lukem Kenyonem.

„Dávej si pozor, ať se ti Juan nedostane do zad, Garrisone,“ tiše řekl. „Už jsem si několikrát všiml, že má chuť tě zabít. To děvče ti prozradilo jeho jméno, že?“

Pousmál jsem se a přikývl jsem. „Prý se mu říká kat z Mondovy.“

Zahvízdl si. Zdálo se, že už o Camargově přezdívce slyšel.

„A ta žena? Zná i ji?“

„Ano. Je to hraběnka. Marie Eugenie de Lavalle z Matamoros.“

Luke Kenyon se tiše zasmál. „Teď už rozumím, proč chce za každou cenu zmizet z Mexika, Garrisone.“

Pohlédl jsem na něj.

„Budeš se držet zpátky, jestli dojde na boj mezi mnou a Camargem a Currentem, Luku?“ zeptaljsem se ho tiše.

Chvíli na mě hleděl, načež pokrčil rameny.

„Přijde na to, Neale,“ odvětil. „Nechci přijít o svých tisíc dolarů.“

Jiná odpověď by mi byla milejší. Ale s ničím jiným jsem nemohl počítat. Neznal jsem ještě Luka Kenyona natolik, abych ho mohl považovat za svého přítele. A on zase nevěděl, na čem je. To, že se objevila Pilar, se mu docela určitě nelíbilo. V důsledku toho mezi námi vzniklo napětí, které bylo nebezpečné. Pokud jsme se totiž chtěli dostat v pořádku přes Rio Grande, museli jsme držet spolu.

Za soumraku jsme všechno připravili na odjezd. Pomáhal jsem zapřahat koně a tentokrát jsem nic neřekl, když se Juan Camargo opět vyhnul práci. Musel jsem uznat, že proseděl nejvíc času za opratěmi.

Pilar se držela těsně po mém boku, když jsme vyrazili.

Lee Current vyjel napřed.

Zachytil jsem hraběnčin pohled, kterým mě pozorovala z povozu. Byla chladná jako kus ledu. Přemýšlel jsem, jestli před juaristy máme zachránit opravdu pouze její život.

Asi to tak musí být, protože jinak by mi to Pilar řekla.

Nebo to snad nevěděla?

Cesta pouští byla utrpením. Bez vody, kterou jsme vezli ve voze, bychom ji nikdy nepřekonali.

V některý studánkách kmene Lipanů, které jsem znal, již nebyla voda.

V tomto kraji už nepršelo déle než tři roky. To bylo důvodem, proč Lipani v poslední době tak často konali loupežné výpravy za Rio Grande a přepadávali osamělé ranče a farmy v Texasu. Několikrát jsem s dalšími rangery jel na mexické území, abych z rukou Lipanů vysvobodil zajaté bělochy. Proto jsem se v této oblasti celkem dobře vyznal.

Po celý den jsme jeli podél Rio Aguaverde, potom jsme však museli odbočit na jih, protože jsme před sebou spatřili oblak zvířeného prachu.

Přemýšleli jsme, zda jsou to juaristé.

Mezitím se zvedlo naše sebevědomí. Věřili jsme, že to dokážeme. Třetího dne nás totiž překvapila písečná bouře, a ta zavála naše stopy. Přesto byla nálada i nadále napjatá.

Hlídali jsme se navzájem, jen Luke Kenyon jako by si toho nevšímal. Jeho veselé hvízdání mi občas připadlo až nevhodné.

Hraběnka se přes cely den neukázala. Patrně měla strach, že se na slunci spálí. Teprve v noci ožila. Protáhla si nohy a dokonce hodinu šlapala vedle povozu.

Přes den jsme jeli pomalu, abychom nezvířili příliš prach. Přesto muselo být mračno prachu, které se za námi zvedalo, vidět na míle daleko.

Lee Current nespouštěl Pilar z očí, když byl poblíž povozu. Viděl jsem v jeho očích chtíč. Její přítomnost ho vzrušovala. Zřejmě vzpomínal na žhavé noci, které s ní trávil v Morelosu – dokud jsem se neobjevil já.

Já se k Pilar choval odtažitě. Neměla by nic proti tomu, kdybychom spali spolu, ale nechtěl jsem ještě zhoršovat už tak napjaté vztahy, které mezi námi panovaly.

Věřil jsem, že pokud zvládneme tento den, tak se nám to podaří. V noci bychom totiž dorazili k Rio Grande. Několik mil na sever od Nuevo Lareda jsem znal jeden úzký brod. To, jestli je možné ho překonat i s povozem, jsem nevěděl, ale tu krátkou vzdálenost přes Rio Grande del Norte by hraběnka snad v sedle zvládla. Tak jako tak to pro mě byla záhada, že žena, která vlastnila haciendu, neumí jezdit na koni.

Byly dvě hodiny po poledni, když Lee Current spatřil oblak zvířeného prachu za námi.

Všichni jsme se ohlédli. K obloze stoupal nažloutlý sloupec.

Vzdálenost se těžko dala odhadnout, ale podle velikosti toho oblaku a kosého úhlu, pod nímž stoupal k obloze, jsem poznal, že půjde o větší houf jezdců, kteří jedou ostrým tempem.

Viděl jsem, jak se Lee Current a Juan Camargo spolu tiše baví. Přijel jsem k povozu.

„Vytáhněte bič, Camargo,“ řekl jsem. „Jedou přímo k nám. Naší jedinou šancí je to, že nás nedoženou před setměním. Kdyby se jim to podařilo, museli bychom obětovat povoz a pokusit se dostat k řece na koních.“

„Ne!“ vykřikla hraběnka. Za Juanem Camargem se z plachty objevila její hlava. „Ten povoz nesmíme ztratit! Pokud půjde do tuhého, budete bojovat, pane Garrisone! Na to vás seňor Salduro najal a za to vás platím!“

Pohlédl jsem do její zlobou pokřivené tváře, která byla přesto stále krásná. V tom okamžiku jsem pochopil, že v tom povozu s sebou veze něco, co chce za každou cenu dostat z Mexika. Co to asi může být, když ne šaty, peníze nebo šperky? Tolik šperků přece nikdo nemůže mít, aby se nedaly převážet na hřbetech koní!

„Dělej, Juane!“ vyhrkla hraběnka. „Pobídni koně! Musíme se pokusit dostat k řece před juaristy!“

Vypadalo to, že si je jistá, že jezdci za námi jsou juaristé. V jejích zelených očích se zračil strach.

Juan Camargo pobídl čtyři koně, kteří se zatím drželi skvěle, bičem. Zabrali a po chvíli začali lehce cválat.

Lee Current jel vedle povozu, zatímco Pilar a já jsme jeli trochu stranou za ním, abychom nemuseli polykat prach.

Přijel ke mně Luke Kenyon. Vrhl nedůvěřivý pohled na Pilar, načež se zeptal: „I ty si myslíš, že to jsou juaristé?“

Pokrčil jsem rameny.

„Je to hodně pravděpodobné. Nevěřím, že by Lipani tak zvířili prach. Ti, kdo tam za námi jedou, musí mít hodně naspěch.“

Nespouštěl jsem Pilar z očí. Měla sevřené rty a skloněnou hlavu. A já si uvědomil, že zřejmě ví víc, než mi řekla. Určitě jí bylo známo, co skrývá ten povoz, ale tušil jsem, že bych to z ní nedostal. Stále jsem pro ni byl jen gringo, který nesdílel její revoluční ideály.

Juan Camargo brzy musel zvolnit, protože viděl, že koně by tempo dlouho nevydrželi.

Sjel jsem z cesty, protože kvůli zvířenému prachu, který se za námi táhl, jsme už nic neviděli, když jsme se otočili.

Musel jsem jet skoro půl míle, než jsem opět objevil oblak prachu, který zvířili naši pronásledovatelé. Připadalo mi, že je teď strmější a že nestoupá tak vysoko k nebi. Znamená to snad, že ti jezdci už nemohou jet rychle? Doufal jsem v to. Cesta přes poušť musela jejich koním dát zabrat. To se muselo projevit i na tom nejodolnějším zvířeti.

Přesto se k nám stále blížili. Vzhlédl jsem ke slunci. Stal se z toho závod o život, to mi bylo zcela jasné. Jen s koňmi bychom to rozhodně dokázali, ale o tom nemělo smysl přemýšlet. Věděl jsem již, že hraběnka a Camargo by ten povoz nikdy neobětovali.

Přijel jsem zpátky.

Camargova tvář byla zachmuřená. Na levé tváři mu vyvstala jizva po šavli. Hleděl před sebe a soustředil se na cestu. V očích se mu zračily obavy, že některé ze zvířat klopýtne nebo se zlomí kolo.

Jeli jsme vedle sebe a oba jsme mlčeli. Nepřátelství, které mezi námi panovalo, v té chvíli ztratilo význam. Věděli jsme, že musíme táhnout za jeden provaz. Bylo nám jasné, že buďto se nám to všem podaří, nebo všichni zemřeme.

Naše naděje stouply, když slunce kleslo za západní obzor a my zjistili, že oblak prachu za námi je stále několik mil daleko. Odjel jsem kousek od povozu, abych mohl odhadnout, jaká vzdálenost nás dělí od pronásledovatelů, když tu se náhle ozval výkřik.

Otočil jsem koně a pohlédl k povozu. Vzdaloval se od něj jezdec, který cválal směrem na severozápad.

Kopl jsem koně do slabin. Okamžitě jsem věděl, že to je Pilar, která využila své poslední příležitosti, aby unikla Camargovi a dostala se do bezpečí k juaristům.

Vykřikl jsem, když jsem viděl, jak Lee Current zvedl pušku, a vyrazil jsem za Pilar, jejíž kobyle se náhle podlomila přední noha, načež byla jezdkyně katapultována ze sedla.

Takřka ve stejném okamžiku u povozu třeskl výstřel.

Trhl jsem sebou, ale potom jsem poznal, že hnědá klisna neklopýtla proto, že by ji trefila Currentova kulka.

Zastavil jsem u zhroucené kobyly a seskočil jsem ze sedla. Pilar se právě sbírala ze země. Klisna pronikavě řehtala. Tiše jsem zaklel, když jsem viděl její přední nohu. Byla zlomená.

Vytáhl jsem walker, namířil jsem na hlavu nešťastné klisny a zmáčkl spoušť. Zvíře škublo nohama a zůstalo bezvládně ležet.

Přistoupil jsem k Pilar, sklonil se k ní a zvedl ji na nohy.

„To máš z toho!“ zavrčel jsem na ni. „Sakra, pročs to musela zkoušet?“

Zatvářila se trucovitě.

„Current mě obtěžoval,“ řekla přidušeně. „Měla jsem strach.“

„Slíbil jsem ti, že na tebe dám pozor,“ odpověděl jsem rozzlobeně. „Zdá se mi, že podceňuješ odhodlanost hraběnky a Camarga. Kdyby je juaristé zastavili, skončila bys s kulkou v hlavě. Kdyby tvá klisna neklopýtla, dostala bys Currentovu kulku do zad.“

Zbledla a sevřela rty. V očích se jí zračil vzdor. Jsem připravená zemřít za revoluci, říkaly ty oči.

Nasedl jsem na svého šedého koně a vytáhl Pilar nahoru. Musela sedět za mnou. Pak jsem se vydal k povozu.

Lee Current a Luke Kenyon už na mě čekali.

Snědá zabijákova tvář se podobala kamenné masce. Doslova z ní trčel jeho orlí nos. Namířil na mě pušku, ale já to ignoroval.

„Na co ještě čekáte?“ zeptal jsem se. „Pronásledovatelé jsou nanejvýš pět mil za námi. Musíme vymyslet, jak nejlépe postupovat, jinak nás za pár hodin doženou.“

Lee Current zaklel a strčil pušku do sedlového pouzdra. „To ta coura udělala schválně!“ zasyčel.

„Jen se jí dotkni a zemřeš,“ odsekl jsem.

„To se nám nikdy nepodaří!“ vykřikla na mě hraběnka.

Seskočila z povozu a pohlédla na strmý svah osvětlený měsíčním svitem. Svah vedl k brodu přes Rio Grande.

„Pak ten zatracený povoz nechejte tady!“ křikl jsem. „Juaristé se můžou objevit každým okamžikem. Buďto Camargo sjede k řece, nebo se přes ni přebrodím sám! K čemu by mi bylo tisíc dolarů, kdyby mě juaristé provrtali kulkami?“

Chtěla něco namítnout, jenže v tom okamžiku Juan Camargo práskl bičem. Dalo se mu vyčítat ledacos, ale se zápřahem to uměl. Zvířata okamžitě poslechla. Oba vůdčí koně pronikavě zařehtali, ale potom se vydali po písečném, strmě se svažujícím břehu dolů k řece

Camargo stál levou nohou na brzdové páce. Skřípění brzd na předních kolech muselo být slyšet na míle daleko.

Hraběnka vykřikla, když povoz přejel přes hranu svahu. V prvním okamžiku to skutečně vypadalo, že se převrátí. Jenže v té chvíli udělal Juan Camargo to nejlepší, co udělat mohl, když odsunul nohu z brzdy a práskl do koní.

Zvířata vyrazila. Na konci strmého svahu klopýtla, ale naštěstí se hned vzpamatovala a velkými skoky běžela dál. A pak se ozvala rána. Znělo to, jako by se povoz měl rozpadnout. Těžké dřevěné bedny narazily do přední části vozu a Camargo byl katapultován z kozlíku. Jen tak tak se stačil chytit mezi oběma koňmi, takže mohl mluvit o štěstí, že neskončil pod jejich kopyty.

I já jsem se ted vydal dolů. Lee Current mě následoval. Pilar, která seděla za mnou, se mě pevně držela.

Když jsem přijel dolů, otočil jsem se a uviděl jsem, že Luke Kenyon vysadil hraběnku k sobě do sedla a rovněž se pustil k řece.

„Currente!“ zvolal jsem. „Pomoz Camargovi!“

Zabiják přijel k tažným koním, kteří se plašili, a chytil za postroj levého vůdčího koně.

Camargo se vzpamatoval a vyšvihl se zpátky na kozlík. Uzdy byly zamotané a trvalo mu několik minut, než je rozpletl.

Vtom jsem skrze divoké odfrkávání tažných koní a chřestění jejich postrojů uslyšel nějaký tlumený zvuk. Také Luke Kenyon se otočil. Hraběnku měl v sedle před sebou a pevně ji držel levou rukou.

„Juaristé!“ zvolal.

Ucítil jsem za sebou pohyb a sykl jsem: „Jen žádné hlouposti, Pilar!“

Pak jsem přijel k povozu a chytil za postroj pravého vůdčího koně.

„Dělej!“ zavrčel jsem na Leeho Currenta.

Oba jsme pak začali zvířata táhnout k řece. Voda vysoko stříkala, když povoz vjel do Rio Grande. Juan Camargo už opět držel opratě v rukou a švihal jimi zvířata po zádech. Current a já jsme je pustili a pak jsme se jali brodit k písečné lavici uprostřed řeky.

Luke Kenyon dorazil k povozu a za jízdy posadil hraběnku na bočnici korby. Vykřikla strachem, ale přesto se jí povedlo dostat se do vozu. Pak Kenyon vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku, otočil se v sedle a začal střílet.

Takřka zároveň padly výstřely z horního okraje svahu.

V měsíčním svitu jsem viděl stíny skoro dvou tuctů jezdců. V temnotě se blýskalo.

Několikrát jsem vypálil z winchestrovky a potom jsem se před povozem brodil dál k písečné lavici. Povoz mě kryl. Myslel jsem přitom ani ne tak na sebe jako na Pilar, která seděla za mnou a která by dostala kulku jako první.

Voda vysoko stříkala zpod kopyt koní. Luke Kenyon a Lee Current bez ustání stříleli.

A potom tažní koně konečně dorazili na houštinami porostlý texaský břeh. Přijel jsem k místu, kde nebyl tak strmý. Kdyby byli koně dostatečně rozběhlí a měli dost sil, mohli tam povoz vytáhnout.

Juan Camargo porozuměl znamení, které jsem mu dal. Pootočil zápřah a pak se s vozem vydal za mnou.

Shodil jsem Pilar ze sedla a vykřikl: „Lehni si a nehýbej se!“

Potom jsem skočil na zem a začal střílet na koně juaristů, kteří již sjeli ze svahu k řece a nyní mířili k vodě.

Několik zvířat se skácelo k zemi a nastal nepopsatelný zmatek. Slyšel jsem řev lidí i zvířat.

Vedle mě se náhle objevili Current a Luke Kenyon. Viděl jsem, jak Current zastřelil jednoho Mexičana. Hned jsem mu sklonil hlaveň jeho pušky a vykřikl na něj: „Sakra, miř na koně, Currente!“

Ve svitu měsíce se jeho oči divoce zaleskly.

V té chvíli se juaristé vrhli z koní. Několik z nich vzalo jezdce, jejichž koně se stali obětí naší střelby, k sobě do sedel, načež se vydali zpátky.

„Jipí!“ zvolal Luke Kenyon. I já jsem byl rád, že se nám to konečně podařilo.

Na půli cesty do Lareda jsme potkali houf jezdců. Byl to marshal Ken Anderson. Slyšel střelbu u řeky a sebral muže, protože si myslel, že jde o šarvátku mezi pašeráky a Mexičany.

Anderson mě znal, což bylo naše štěstí. Jinak by ostatní určitě skončili za mřížemi.

Anderson, jak se zdálo, nevěděl, že jsem kapitánu Millettovi hodil hvězdu pod nohy. Nedůvěřivě si prohlížel Leeho Currenta, Luka Kenyona a Juana Camarga tak jako obě ženy, ale vypadalo to, že nikoho z nich nezná – ani zabijáka Currenta.

Představil jsem mu hraběnku, jež byla překvapená, že znám její celé jméno, a řekl jsem Andersenovi, že jsme ji zachránili před šibenicí. Na mou otázku, zda je v Laredu někdo z rangerů, zavrtěl hlavou, což viditelně uklidnilo Leeho Currenta.

Oddíl nás potom doprovodil do města. Camargo zajel s povozem do dvora hotelu Maverick, kde jsme si pronajali pokoje.

Pilar náhle zmizela. Jen na okamžik jsem na ni nedával pozor a ona využila příležitosti a zmizela v temnotě. Current si toho všiml hned po mně. Protože jsme však už byli v bezpečí, nikdo z nás se nad tím nerozčiloval.

Hraběnka trvala na tom, že Currenta, Luka Kenyona a mě vyplatí ještě tuto noc. Dostali jsme každý tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Vypadalo to, že má peněz dost.

Lee Current odjel jako první.

Hleděl jsem za ním. Nějak se mi nelíbilo, že se zase potuluje po Texasu. Říkal jsem si, že bych dal tip Kenu Andersonovi, ale pak jsem se rozhodl raději mlčet. Musel jsem zapomenout na to, že jsem kdysi nosil hvězdu.

Byl jsem naprosto vyčerpaný.

Za poslední dny jsem spal jen několik hodin.

Luke Kenyon na tom očividně nebyl jinak. Když jsem se ho zeptal, jestli by si se mnou nedal drink, zívl a zamumlal: „Zítra je také den, Neale. Jsem rád, že se konečně můžu vyspat v posteli.“

To jsem mu nemohl mít za zlé. Díval jsem se, jak stoupá po schodech do prvního patra hotelu Maverick. Při tom pohledu jsem opět musel pomyslet na Jesse Lunda a cítil jsem, že mé vzpomínky už nejsou tak trpké jako před několika dny.

Pak jsem se i já vydal do svého pokoje.

Svlékl jsem se a lehl si do postele. Revolverový opasek s walkerem jsem pověsil na nohu postele.

Ačkoli jsem byl unavený, nemohl jsem usnout. Hlavou se mi honilo příliš mnoho myšlenek. Pomyslel jsem na tisíc dolarů, které jsem měl v kapse. To byl dobrý základ pro nový život. Možná bych si za to mohl v Novém Mexiku nebo v Arizoně koupit malý ranč. Předtím než jsem si připnul hvězdu texaského rangera, jsem roky pracoval jako kovboj. Byl jsem si jistý, že bych mohl něco dokázat, protože jsem se nikdy nebál práce.

Pak jsem upadl do neklidného spánku. Měl jsem zmatené sny, v nichž hrály roli tři ženy. Viděl jsem před sebou ohnivé oči Pilar a potom jsem spatřil rusovlasou hraběnku. Ale obě tváře vždy vybledly před obrazem Milly Winthropové. Viděl jsem ji tak zřetelně, že jsem mohl spočítat pihy na jejím nose…

V prvním okamžiku po probuzení jsem si myslel, že jsem spal jen několik hodin, protože venku byla tma. Pak jsem si však uvědomil, že jsem odpočatý. A navíc mi začalo kručet v žaludku.

Přehoupl jsem nohy přes okraj postele, vstal jsem a přistoupil k oknu, jehož závěsy byly zatažené. Odhrnul jsem je a s překvapením zjistil, že se všude svítí.

Ano, v oknech se svítilo, na verandách svítily lucerny a chodníky byly plné lidí. Teprve nyní jsem si všiml i hluku v domě.

Pochopil jsem, že jsem spal celý den.

Rychle jsem se oblékl a opustil svůj pokoj.

Dole v hale jsem se poptal na Luka Kenyona. Zdálo se, že mladík ještě spí. Jeho klíč nevisel v recepci.

Také Mexičan a hraběnka zůstali ve svých pokojích. Na Leeho Currenta jsem se neptal. Ten už musel být pryč, protože klíč od jeho pokoje visel v recepci.

Vyšel jsem ven a vydal se doprava. V Laredu jsem se vyznal. Chtěl jsem navštívit jednu malou jídelnu, o níž jsem věděl, že tam za málo peněz dostanu skvělou porci.

Usmál jsem se při myšlence, že jsem teď bohatý člověk, který už nemusí přemýšlet o každém centu. Přesto jsem se nenechal zlákat mnohem přepychovější restaurací naproti přes ulici.

Malá jídelna praskala ve švech. Vypadalo to, že pověst mladé ženy, která ji vedla, je ještě stále dobrá.

Trvalo mi několik minut, než jsem našel místo u stolku u okna. Nejdřív jsem si poručil velké pivo a potom steak s fazolemi a pečenými bramborami.

Pivo chutnalo fantasticky. Nebylo divu po tak dlouhé jízdě pouští.

Trvalo to skoro půl hodiny, než jsem dostal na stůl steak. Hlady už jsem skoro neviděl.

Vzal jsem si vidličku a nůž a odřezal velký kousek šťavnatého masa. Ještě jednou jsem si ho pořádně prohlédl, než jsem ho strčil do úst.

Těsně předtím, než jsem se do něj konečně zakousl, jsem však náhodou vyhlédl z okna, kudy jsem viděl na chodník. A tak jsem přes záclony spatřil tvář muže, kterého jsem znal.

Odložil jsem vidličku s kusem steaku, napil se piva a vstal jsem. Jedna z číšnic na mě užasle pohlédla, když jsem kráčel mezi stoly k východu.

„Hned jsem zpátky,“ zamumlal jsem.

Pak jsem dorazil ke dveřím a otevřel je.

Ten muž už prošel. Viděl jsem jeho vysokou hubenou postavu zezadu. Z pouzdra mu trčela pažba peacemakeru.

Nebylo pochyb. Tím mužem byl Joe Preston, texaský marshal z Brackettville.

Co může dělat v Laredu?

Hned jsem zavrtěl hlavou a řekl si, že jsem hlupák, když se o to starám. Už jsem se chtěl vrátit do jídelny, když jsem uviděl, jak se Preston zastavil a pohlédl přes ulici.

Instinktivně jsem odešel kousek dál od vchodu jídelny, abych nestál na světle. Ze stínu verandy jsem potom hleděl na ulici. Vtom se na ní objevil Lee Current.

Uvažoval jsem, zda ho Joe Preston poznal.

Ať už jsem si o Prestonovi myslel cokoli, v tomto případě jsem mu musel pomoct. Nikdy bych si to neodpustil, kdyby Current zabil texaského rangera. Koneckonců právě já jsem byl zodpovědný za to, že se Lee Current teď mohl volně procházet po Laredu.

Joe Preston přešel Main Street.

Chtěl jsem ho varovat, ale stáhlo se mi hrdlo. Viděl jsem, že Lee Current na něj hledí s úsměvem na tváři. Skoro to vypadalo, jako by čekal přítele.

Nevěřil jsem vlastním očím. Joe Preston vyskočil na chodník na protější straně ulice a podal Leemu Currentovi ruku!

Pak se Preston otočil a já viděl, že na kožené vestě nemá hvězdu.

Sevřelo se mi hrdlo a jen s námahou jsem dokázal polknout.

Co to má znamenat?

Joe Preston přece musí vědět, že na Leeho Currenta je vypsán zatykač.

Neměl jsem čas o tom dál přemýšlet, protože oba muži na protější straně ulice zahnuli bok po boku jako nejlepší přátelé do jedné vedlejší uličky.

Na svůj steak jsem dočista zapomněl. Ovládla mě zvědavost. Nemínil jsem to nechat jen tak, musel jsem zjistit, o co jde. Rychle jsem přešel ulici, a když jsem dorazil k ústí do té vedlejší uličky, uviděl jsem, jak Current s Prestonem vcházejí do malé cantiny.

Opřel jsem se o stěnu domu a přemýšlel jsem. Nic mě však nenapadalo. Setkání těch dvou mužů mi zkrátka nedávalo žádný smysl.

Pomalu jsem prošel kolem té cantiny. Přes korálky, jež visely ve vchodě, jsem viděl, že oba muži stojí u pultu. Připíjeli si, jako kdyby právě uzavřeli nějaký obchod.

Zastavil jsem se v temném průchodu mezi dvěma domy. Opět mi začalo kručet v žaludku, ale já byl rozhodnut nespouštět Prestona a Currenta z očí – i kdyby v té cantině měli zůstat až do rána.

Vytáhl jsem si svůj váček s tabákem a ubalil jsem si cigaretu.

Byl jsem přesvědčen, že nebudu muset čekat dlouho. Pokud mají něco za lubem, pak to určitě chtějí vyřídit ještě tuto noc.

Má to snad něco společného s hraběnkou a Juanem Camargem?

Sakra, ale jak o tom mohl vědět Joe Preston?

Na náhodu jsem nevěřil.

Má trpělivost byla vystavena těžké zkoušce. Vykouřil jsem skoro deset cigaret. Dál vzadu na Main Street již panoval klid. Bylo mi krušno při pomyšlení na nádherný steak, který už číšnice určitě odnesla. Kručelo mi v žaludku a tabák nedokázal zcela vytěsnit pocit hladu.

Muselo být kolem půlnoci, když jsem spatřil Leeho Currenta, jak vychází z cantiny. Pohyboval se jistě a elegantně jako vždycky. Nemohl toho moc vypít. Rozhlédl se a pak se za ním ze vchodu vynořil Joe Preston. Skleněné korálky o sebe tiše cinkaly.

Všiml jsem si, že Preston neklidně těká kolem pohledem. Cítil jsem, že chce provést něco, co se neslučuje s hvězdou texaského rangera. Proto si ji také odepnul.

Oba muži kráčeli za sebou k Main Street.

Náhle zmizeli ve vchodu jednoho domu.

Vyhlédl jsem zpoza rohu.

Kolem ústí uličky prošel muž. Ve svitu lucerny jsem v něm poznal marshala Kena Andersona.

Teď už mi to bylo jasné.

Current a Preston nechtěli, aby je marshal viděl spolu! Mají něco za lubem a já byl přesvědčen, že mají zálusk na hraběnku a Juana Camarga.

Chtějí je snad přepadnout a vzít té ženě její peníze a šperky?

Current s Prestonem zmizeli za rohem a já vyklouzl z průchodu mezi domy. Chvatně jsem kráčel k ústí uličky připraven se kdykoli vrhnout k zemi, kdyby se tam znovu objevili.

Hlavou se mi honily myšlenky.

Mám varovat marshala Kena Andersona? Ale před čím? Když půjdu za ním, pak mu budu muset vyprávět, že ten vysoký hubený muž, který se se mnou přebrodil přes Rio Grande, je hledaný vrah.

Položil jsem dlaň na pažbu walkeru.

Ne, zvládnu to i bez Andersona.

Pohlédl jsem za roh a k mému překvapení jsem zjistil, že se rozdělili.

Lee Current šel přes ulici, zatímco Joe Preston zůstal na této straně ulice.

Current váhavě stál před vchodem hotelu Maverick a chvíli se díval dovnitř. Pak se šoural dál až k rohu hotelu. Ještě jednou se otočil a pak zvedl levou ruku – zřejmě aby tak dal znamení Joeu Prestonovi. Potom zmizel v temném průjezdu vedoucím do velkého dvora hotelu.

Posunul jsem si sombrero do čela a se skloněnou hlavou se vydal po chodníku. Předstíral jsem opilost.

Polkl jsem, když jsem si všiml, jak si mě Joe Preston prohlíží. Byl jsem od něj zhruba padesát yardů, takže mě ještě nemohl poznat, já však věděl, že to je nebezpečný muž s neomylným instinktem.

Kdybych se zastavil, vzbudil bych jeho podezření.

Naštěstí stál mezi mnou a Prestonem malý saloon, ve kterém ještě měli otevřeno. Prošel jsem lítacími dveřmi a hned jsem si stoupl k oknu, abych viděl na ulici.

Joe Preston přešel Main Street, na krátký okamžik se zastavil u průjezdu do dvora a pak v něm zmizel.

Nic jiného jsem nečekal.

U pultu jsem vypil drink a zase jsem saloon opustil.

Přešel jsem ulici, aby mě z toho průjezdu nebylo vidět, a po chodníku jsem prošel kolem vchodu hotelu Maverick. Právě jsem ho míjel, když se za mnou ozvalo tiché vrzání dveří. Uslyšel jsem tichý smích.

„Proč se tu plížíš jako nějaký zloděj, Neale?“

Luke Kenyon.

Otočil jsem se. Jeho modré oči se vesele leskly ve světle, které ven pronikalo z oken hotelu. Zubil se na mě.

„Nechceš mě třeba pozvat na drink?“ žertoval.

„Jenom jsem si chtěl trochu protáhnout nohy, Luku,“ zamumlal jsem. „Tys spal zatraceně dlouho. Vidíš, já už jsem zase unavený.“

„Takže dneska z toho drinku nic nebude?“

„Nechme to na zítra, Luku.“

Nedal to znát, ale dozajista pochopil, že se s ním teď nechci bavit. S lehkým úsměvem se opřel o stěnu vedle vchodových dveří a začal si balit cigaretu.

V duchu jsem zaklel. To mi tak ještě scházelo, aby se do toho zamotal ten mládenec.

Neměl jsem na vybranou. Musel jsem přistoupit na riziko, že vzbudím jeho zvědavost a vydá se za mnou, až zmizím v průjezdu do dvora. Proto jsem řekl: „Ještě se podívám na svého koně.“

Než mohl odpovědět, byl jsem už u průjezdu.

Bez váhání jsem zamířil do dvora.

Po Leem Currentovi a Joeu Prestonovi nikde ani stopy. Velký dvůr byl zahalen temnotou.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Přede mnou stála stáj, v níž měli hosté hotelu své koně. Nalevo byla remíza, ve které jsme nechali povoz, se kterým jsme přijeli z Mexika.

Přeběhl jsem přes dvůr až ke stáji a odtud pak pozoroval zadní stranu hotelu. Pouze v jediném okně se svítilo. Nevěděl jsem, čí to je pokoj.

Že by ti dva vešli zadním vchodem do hotelu, aby se nepozorovaně dostali k pokojům v prvním patře?

Už jsem se chtěl vydat k zadní straně hotelu, když jsem uslyšel tichý zvuk z remízy. Otočil jsem se k ní a musel jsem polknout překvapením, když jsem si všiml, že vrata kůlny jsou pouze přivřená. Vytáhl jsem z pouzdra walker. Potom jsem pootevřel vrata a vklouzl dovnitř. Okamžitě jsem od nich odstoupil, aby mě na světlejším pozadí nebylo vidět.

Byla tam tma jako v pytli. Neviděl jsem ani vlastní ruku, když jsem si mávl před očima.

Tu jsem uslyšel tiché hlasy.

Do uší se mi donesl tichý šustivý zvuk, načež se v temnotě přede mnou objevil přísvit. Byl velmi slabý. Upřeně jsem na něj hleděl a teprve po chvíli mi došlo, že to světlo je ztlumeno plachtou povozu.

Někdo byl uvnitř!

Okamžitě jsem věděl, kdo to je.

Opatrně jsem tápal temnotou. Plachta byla příliš silná na to, aby propustila dost světla. Musel jsem vždycky ohmatat zem přede mnou špičkami bot, než jsem se odvážil udělat krok.

Tu jsem uslyšel tichou kletbu. I hlasy byly tou plachtou ztlumené, takže jsem nemohl bezpečně říct, zda jde o Prestona a Currenta.

Kdo jiný by tam však mohl čmuchat v tuto pozdní hodinu?

Domnívali se snad, že hraběnka ve svých truhlách převáží nějaké poklady?

Opatrně jsem obešel povoz, až jsem dorazil k oji. Povozu jsem se ani nedotkl. Sebemenší zvuk mohl ty muže varovat.

Za kozlíkem byla mezi chlopněmi plachty škvíra. Postavil jsem se na špičky a pak jsem spatřil rozrušenou tvář Joea Prestona. Přistoupil jsem blíž k vozu.

„Nic!“ sykl Preston. „Sakra, v těch truhlách jsou opravdu jenom šaty!“

„Někde to být musí!“ opáčil Lee Current. „Nemohli to přece odnést. To by bylo příliš nápadné.“

Moc rád bych věděl, o čem se baví.

„Tiše!“ náhle zašeptal Current.

Nato světlo zhaslo.

Rychle jsem ustoupil stranou, načež jsem uviděl pohyb v pootevřených vratech kůlny. Právě jsem se skryl za povoz, když se tam objevil kdosi s lucernou. Její svit ozářil povoz. Mezi paprsky kola jsem viděl, že do stáje přišli Juan Camargo a hraběnka.

Tiše spolu hovořili, zatímco kráčeli k povozu.

Zatajil jsem dech.

Bylo mi jasné, že se tu něco semele. Co hraběnka s Camargem řeknou na to, až v povozu najdou ty dva muže? Musí je tam objevit, protože Current s Prestonem nemají šanci se odtud nepozorovaně odplížit.

Slyšel jsem šustivý zvuk, když Camargo chytil plachtu povozu a odhrnul ji. Pak on i hraběnka vykřikli překvapením, načež se ozval chladný hlas Leeho Currenta: „Dej tu pracku z koltu, Camargo, nebo tě provrtám kulkou!“

„Zbláznili jste se?“ řekla vyděšená hraběnka. „Co to má znamenat, Currente? Kdo je ten muž?“

Slyšel jsem, jak se Lee Current tiše směje.

„To je spojka seňora Saldura v Texasu, hraběnko,“ řekl potměšilým tónem. „Naším úkolem je převzít tu vaše zlato.“

V remíze se rozhostilo ticho.

Currentova slova na mě měla účinek úderu kladivem.

Joe Preston, texaský ranger, byl Saldurovým špehem! Vzpomněl jsem si na to, že Salduro jednou mluvil o svém člověku v Brackettville. To, že jím je texaský ranger, by mě nenapadlo ani ve snu.

„Takže, hraběnko,“ chladně dodal Current. „V těch bednách to zlato není. Uděláte mi laskavost a povíte mi, kde je?“

„K čertu s vámi!“ vykřikl Camargo.

Viděl jsem z něj jen polovinu, ale podle jeho bleskových pohybů jsem poznal, že sáhl po revolveru.

Okamžitě jsem reagoval. Hraběnčin jekot, který se rozlehl kůlnou, jako by byl signálem, který zahájil přestřelku. Viděl jsem, jak s lampou v ruce uskočila stranou, načež j sem ve vratech spatřil další stín. Vyšvihl jsem se na bočnici povozu, sehnul jsem se, abych zmenšil riziko, že mě zasáhne nějaká kulka, a strhl jsem plachtu povozu.

V remíze třeskly výstřely.

Lee Current a Joe Preston ke mně byli otočeni zády. Stáli tam přikrčení a v rukou drželi revolvery.

Mexičan zařval. Proti dvěma pistolníkům na povoze neměl šanci. Viděl jsem, že zmizel za vozem. Hraběnka bez ustání ječela. Opět třeskly výstřely. Nevěřil jsem vlastním očím, protože jsem spatřil Luka Kenyona. Zablesklo se při výstřelu, načež se Joe Preston prudce otočil a tvrdě narazil do jedné z beden, jejichž víka byla otevřená.

Měl vytřeštěné oči a v hrudi mu zela rána. V tom okamžiku mě poznal a z hrdla se mu vydral bublavý zvuk.

Lee Current se vrhl na dno povozu.

Musel mě koutkem oka zahlédnout, protože hned zvedl kolt.

Byl jsem rychlejší než on a zasáhl jsem ho do pravé ruky. Levý revolver měl pomalejší, zřejmě proto, že mu v rychlejším pohybu ještě bránilo zranění. Dokázal jsem namířit tak přesně, že jsem mu tu zbraň vyrazil z ruky.

Výstřely měly v kůlně ohlušující účinek. Vznášel se tam dým, který mě štípal v očích.

„Neale?“ zazněl hlas Luka Kenyona.

„Jsem v pořádku,“ odvětil jsem. „Co je s Juanem Camargem?“

„Je mrtvý. Current a ten druhý ho dostali.“

Vstal jsem zpoza kozlíku a vylezl na korbu.

Lee Current chtěl sáhnout po jednom ze svých dvou revolverů, ale já ho odkopl pryč.

Před povozem se ozval ječivý křik.

„Zůstaňte tady, seňoro,“ řekl Luke Kenyon. „Garrison a já bychom rádi věděli, co to všechno znamená.“

Posbíral jsem kolty, které se válely v korbě povozu, a vyhodil je ven. Jediný pohled mi stačil na to, abych věděl, že Joe Preston už se smaží v pekle. Chytil jsem Leeho Currenta za límec a odvlekl ho do zadní části povozu.

Luke Kenyon vzal hraběnce lampu z ruky. Levou rukou ji držel za zápěstí. Pokoušela se mu vytrhnout, ale proti jeho síle nic nezmohla. Její krásná tvář byla pokřivena zlostí a zklamáním.

„Jde o zlato, Luku,“ zamumlal jsem. „Poslouchal jsem, co si Current a Preston vykládají.“

„Preston?“ zeptal se Kenyon. „To je ten druhý?“

Přikývl jsem.

„Joe Preston, texaský ranger a Saldurův špicl v Brackettville. Poslals ho do pekel.“

Zhluboka se nadechl. „Sakra, to jsem nemohl tušit!“

Seskočil jsem z povozu a vytáhl z něj Leeho Currenta.

„Current a Preston si mysleli, že zlato je v bednách. Jenže nic nenašli,“ řekl jsem. „Musí ho být tolik, že hraběnka a Camargo ho nemohli nepozorovaně odnést.“

Pohlédli jsme na hraběnku.

Také Lee Current byl, jak se zdálo, zvědavý na její odpověď. Nespouštěl jsem ho z očí. Přestože měl postřelenou pravou ruku, byl to stále nebezpečný zabiják.

„Nevím o žádném zlatě!“ vykřikla. „Všichni jste zbláznili! Já…“

Umlčelo ji vrznutí vrat.

Ohlédl jsem se a poznal jsem Kena Andersona, který přišel do remízy se svými třemi zástupci. Muži zákona drželi v rukou brokovnice a tvářili se přísně.

Anderson beze slova přišel až k nám a pohlédl na mrtvého Juana Camarga, který dostal tři kulky do hrudi.

Kývl jsem k povozu.

„Tam leží ještě jeden, Andersone,“ zamumlal jsem.

Přistoupil k bočnici povozu a mávl na jednoho ze zástupců, který držel v ruce lucernu. Potom jsem uslyšel, jak vydechl.

„Sakra, Garrisone,“ zavrčel. „To je přece Joe Preston, váš kolega! Copak teď všichni nosíte hvězdy v kapse?“

Usmál jsem se na něj a pokrčil rameny.

„Prestonovi očividně plat texaského marshala nestačil,“ odvětil jsem. „Byl to Saldurův člověk.“

To ho šokovalo. Chvíli trvalo, než se s tím vyrovnal.

Pak ukázal na Leeho Currenta. „A tady ten chlap? Připadá mi nějaký povědomý. Asi jsem ho viděl na nějakém zatykači, že?“

„Lee Current,“ podotkl jsem.

Anderson vytřeštil oči.

„Propánakrále!“ vyhrkl. „A takového lotra jsem nechal běhat po městě! Proč jste ho neudal, Garrisone?“

„Chtěl jsem ho chytit sám. Přivedl mě na určitou stopu.“

Ken Anderson chtěl něco říct, ale už se k tomu nedostal.

Jeho dva zástupci, kteří stáli ve vratech, náhle spustili své brokovnice na zem.

Ohlédl jsem se a užasl jsem. Nejprve jsem spatřil útlou postavu Pilar, načež se objevili muži ve velkých sombrerech.

Do remízy se najednou nahrnul takřka tucet po zuby ozbrojených Mexičanů.

Ken Anderson stojící vedle mě se pohnul a zvolal: „To vás přijde draho, Gomezi!“

Pohlédl jsem na shrbeného Mexičana, který předstoupil před ostatní a namířil na mě svou pušku. Na hrudi měl překřížené nábojové pásy. Zdobil ho mohutný knír se svěšenými konci. Jeho černé, pichlavé oči mě doslova probodávaly.

„Ten povoz a tu ženu si vezmu s sebou,“ řekl lámanou angličtinou.

Neuhnul jsem jeho pronikavému pohledu.

„Tu ženu ne, Gomezi,“ řekl jsem. „Ten povoz si můžete vzít a nikdo vám nebude překážet. Ale jestli se pokusíte odvléct tu ženu, poteče krev. A já vás mohu ujistit, že to bude i vaše krev.“

Náhle se vedle mě postavil Luke Kenyon. Pravou dlaň držel těsně nad pažbou remingtonu.

Bravo Gomez se mračil. Viděl jsem, jak ho Pilar chytila za ruku a tiše na něj promluvila. Potom přikývl a dal svým lidem znamení.

Odstoupil jsem k ostatním.

Hraběnka náhle vykřikla a vrhla se na Brava Gomeze. Luke Kenyon k ní přiskočil a odtrhl ji.

„Ne!“ ječela. „Nesmíte mu nechat ten povoz! Je to moje zlato! Moje – moje…“

Luke ji odvlekl od povozu. Snažila se mu vytrhnout a přitom plakala.

Bravo Gomez se otočil ke Kenu Andersonovi, zatímco jeho lidé odešli z remízy, aby pak přivedli šest koní, které zapřáhli do povozu.

„To zlato na povozu patří mexickému lidu, seňore marshale,“ řekl. „Hraběnka lid olupovala. Vrátíme se za Rio Grande. Nepokoušejte se nás zastavit. Tekla by krev.“

Anderson zachmuřeně přikývl. Viděl jsem na něm, že se mu vůbec nelíbí, že ve vlastním městě musí přijímat příkazy někoho jiného. V této situaci však neměl na vybranou. Mexičané byli v přesile.

Přistoupila ke mně Pilar a zamumlala: „Schovala to zlato do dvojitého dna povozu. Má cenu více než jednoho milionu dolarů.“

Potom ukázala na Juana Camarga.

„To on zabil tvého přítele, Neale,“ tiše řekla. „Dozvěděli jsme se to od zajatců, které Bravo osvobodil z vězení v Mondově. Jsem ráda, že kat z Mondovy je mrtvý. Bez něho by se Bravo Gomez za řeku nevrátil. Kvůli tomu sadistovi by se tu ještě bojovalo, kdybyste ho nechtěli vydat.“

Pohlédl jsem na mrtvého Mexičana. Sevřelo se mi hrdlo. Zmocnila se mě nenávist ke Camargovi, ale to zase brzy přešlo. Pohlédl jsem na Luka Kenyona, který mi tolik připomínal Jesse Lunda, a něco mě napadlo.

Potom Bravo Gomez a Pilar odešli. Koně byli zapražení. Odvedl jsem ven Leeho Currenta, načež jsem s Lukem a marshalem přihlížel, jak Mexičané nasedají na koně a vydávají se vedle povozu pryč. Na Main Street si jich samozřejmě lidé nemohli nevšimnout, nikdo se však neodvážil je zastavit.

Luke Kenyon pustil hraběnku. Vypadala jako hromádka neštěstí.

Ken Anderson přistoupil ke mně a otázal se: „Co mám dělat s tou ženou, Garrisone?“

Pokrčil jsem rameny. „Tady proti ní nic není, Andersone. Nechte ji běžet.“

„A Current?“

„Toho odvezu do Brackettville,“ odpověděl jsem.

Lee Current se pokusil o ironický úsměv, ale ten mu ztuhl na rtech. Jizva nad levým okem mu zrudla.

Pochopil, že to myslím vážně.

Postrčil jsem ho k Luku Kenyonovi a požádal jsem ho: „Dávej na něho chvilku pozor, Luku.“ Sklonil jsem se k Joeu Prestonovi. Svou hvězdu měl v kapse kalhot.

Připadalo mi, že pálí, když jsem ji potěžkal v dlani.

Potom jsem si ji však připnul ke košili.

Už dlouho jsem se necítil tak dobře, jako když jsem s Lukem Kenyonem opustil kancelář kapitána Jacka Milletta.

Po celou cestu z Lareda do Brackettville jsem přemýšlel nad tím, jestli Luke šmahem neodmítne můj návrh. K mému překvapení neváhal ani na vteřinu, když mu kapitán Millett na mé přání nabídl hvězdu.

Jack Millett se o našem posledním rozhovoru nezmínil ani slovem. Pouze s úsměvem kývl na heslo, které viselo na stěně za jeho psacím stolem.

Jednou rangerem, navždy rangerem.

Uvědomil jsem si, že to heslo se nehodí na nikoho tolik jako na mě.

Když jsme po Main Street kráčeli k saloonu Cattlemen, všiml jsem si, že Luke si neustále hladí hvězdu, na kterou zatím nebyl zvyklý. Věděl jsem, že si brzy zvykne.

Právě jsme vyšli po schodech na chodník, když se rozrazily lítací dveře a ze saloonu vyběhla Milly Winthropová.

„Vrhla se mi do náručí a políbila mě, ještě než jsem se stačil vzpamatovat.

Myslím, že jsem byl celý rudý, protože Luke nebyl jediný, kdo tomu přihlížel.

Pak jsem však ucítil její rty a náhle mi byli všichni lidí z Brackettville lhostejní…