John Kirby

Colorado western 115. Tábor smrti

Muž zastavil svého koně a předklonil se v sedle. Jen nezřetelně v mlze viděl cihlové budovy. Vzduch byl velmi vlhký. Jeho klobouk, těžký kabát, přes který měl přepásaný revolverový opasek, kožené chrániče, sedlo, srolovaná deka i kůže jeho koně - všechno bylo vlhké. Z koňského těla stoupala pára. Cítil silný, čpavý pach koňského potu. Tento muž sedící na hnědákovi je lovec mustangů a jmenuje se John Flint. Navštívil poprvé tuto část hor a ví, co to znamená vniknout do revíru jiného lovce mustangů…

Pomalu, aby mu nic neuniklo, si prohlížel cihlovou budovu. Nezřetelně viděl postavu, jež se boky opírala o dřevěné zábradlí, které se táhlo kolem patra velkého domu. Byl to muž a stál tam s palcem levé ruky zastrčeným v kapsičce vesty. V pravé ruce držel tenký černý doutník a hleděl na jezdce.

I když je dělila velká vzdálenost, viděl John Flint v bledém světle všechny rysy jeho zvláštního obličeje. Byl to trojúhelníkový obličej, který poněkud připomínal vlčí mordu. Měl úzké rty a šikmé, propadlé oči. Klobouk neměl. Vítr povíval s jeho světlými řídkými vlasy.

John Flint si automaticky pohrával s ořešákovou pažbou svého revolveru, když svého hnědáka kopl patami do slabin a pomalu vyjel. Vydal se přímo k domu.

Toporně sesedl. Cítil každý sval svého těla. Jeho šaty byly studené a mokré. Omotal uzdu koně kolem zábradlí a přišel ke třem koním, kteří stáli opodál.

Šlo o silného, strakatého valacha a dva ryzáky. Měli na sobě sedla White River. Pod každým z nich byly v sedlových pouzdrech zastrčeny dvě pušky, přičemž jedna z nich byla vždy brokovnice se zkrácenou hlavní. Tato zvířata patřila lovcům divokých koní.

John Flint si posunul klobouk do tváře a postrčil si revolverové pouzdro dopředu, aby mohl rychleji tasit.

Potom prošel otevřenými dřevěnými dveřmi do nízké, bílé nalíčené místnosti.

Panovalo tam přítmí. John Flint na tento tábor narazil náhodou. Patřil k těm místům v horách, kde spolu obchodovali lovci divokých koní a Apači. Tyto cihlové budovy měly zdi, jež byly půl yardu tlusté. Měly úzká okna s těžkými okenicemi, ve kterých byly otvory sloužící jako střílny.

Ve velké místnosti, v níž byly pult a police s láhvemi a dalším zbožím, se nacházeli čtyři muži. Jeden z nich byl menší podsaditý Mexičan, který měl košili rozepnutou až po pás a dával tak na odiv svou zarostlou hruď. Mezi zuby měl ledabyle zastrčenou sirku.

Tři další muži byli rozmístěni tak, že měli interiér pod kontrolou. Jeden z nich stál u pultu a zbylí dva seděli u malého prostého stolu. Všichni se otočili, když dovnitř dveřmi padl stín Johna Flinta.

John Flint držel ruku těsně nad pažbou své pětačtyřicítky. Zůstal stát na prahu.

Jeden z těch dvou mužů u stolu byl Emory Burns. John Flint přivřel oči. Znal Burnse z dřívějška. Vždycky si šli z cesty, protože se instinktivně neměli rádi.

Muž vedle Burnse odsunul židli. Ještě se ani napůl nezvedl, když sevřel pažbu koltu.

John Flint napůl vytáhl revolver z pouzdra, když Burns chytil toho muže za ruku a vtlačil jej zpátky na židli. Přitom se otočil k Johnu Flintoví zády.

John Flint cítil pohledy obou dalších mužů. Pustil kolt a ten sklouzl zpět do pouzdra. Pomalu vešel dovnitř. Přistoupil k malým kamnům na užší straně místnosti, jejichž rozžhavená železná deska byla ve středu prohnutá dolů.

Sňal si klobouk a hodil ho na prázdnou židli, načež si svlékl svůj provlhlý kabát, odepnul si chrániče nohou a všechno hodil na židli. Cítil blahodárné teplo.

Vytáhl kolt z pouzdra, vyklopil bubínek, aby to Burns a jeho lidé mohli vidět, zase jej zaklopil a strčil si zbraň za opasek kalhot.

Pomalu přišel k pultu a postavil se tak, aby mohl Burnse a chlapíka vedle něj vidět v úzkém, částečně rozbitém zrcadle mezi láhvemi.

Burns byl bledý. Měl propadlou tvář a kruhy pod očima, v nichž tančily jiskry nenávisti. Byl neoholený a jeho strniště muselo být již tři dny staré, protože ty vousy byly dlouhé a měkké.

Před ním na stole stála láhev bourbonu a dvě prázdné sklenice. Emory Burns sklesle seděl na židli a prsty si pohrával s přezkou revolverového opasku. Občas zachmuřeně a jedovatě pohlédl na Flintová záda.

Muž za pultem bez ptaní přisunul k Johnu Flintoví velkou sklenici s bourbonem a vedle ní postavil hliněný džbán s vodou. Přitom na něj zkoumavě pohlédl, jako by chtěl zjistit, proč přijel. Pak jeho pohled ulpěl na těžké pětačtyřicítce za jeho opaskem.

John Flint cítil napětí, které v místnosti panovalo. K něčemu se tam schylovalo. Levou rukou si dolil sklenici s bourbonem vodou, zatímco pravou měl položenou na kraji pultu.

Tušil, že stojí Emorymu Burnsovi a ostatním v cestě. V té chvíli se nemusel ničeho bát. Burns s ním očividně nechtěl bojovat. Schlíple tam seděl a číhavě jej sledoval. Vypadalo to, že na něco čeká. John Flint si vzpomněl na muže s vlčím obličejem, kterého viděl na balkoně.

John Flint zvedl svou sklenici a zatímco ji přibližoval k ústům, díval se přes její okraj na Burnse. V tom uslyšel vrznutí a uviděl, že Burns přivřel oči. Zvuk vyšel z patra, kam vedly dřevěné schody.

Burns sáhl rukou dolů. Palcem odepnul bezpečnostní poutko z kohoutku revolveru a napjal se jako vlk před skokem.

Na schodišti se ozvaly kroky. Někdo sešel dolů. John Flint čekal, že uvidí něčí holínky, takže překvapením dal sklenici dolů, když spatřil ženu v tmavých šatech.

Burns, který již sevřel pažbu revolveru, ji zase pustil.

Žena se zastavila na posledním schodu a rozhlédla se. Tam, kde stála, bylo světlo tak slabé, že jí nebylo vidět do tváře.

Sešla dolů a přistoupila k výčepnímu pultu. John Flint si ji prohlédl. Měla hezký úzký obličej, tmavé oči a vlasy, jež měla načesané do účesu připomínajícího helmu.

Burns ji pozoroval s divokostí v očích. Musela si toho všimnout, ale zůstala klidná.

Zastavila se krok od Johna Flinta a zeptala se: „Co je k snídani?“

Barman si chlupatým hřbetem ruky utřel ústa.

„To co každý den,“ řekl se španělským akcentem. „Opékaná šunka, fazole a káva. Ze včerejška ještě máme studené steaky. Jestli chcete…“

„Kde je Scott?“ skočil mu do řeči Burns. Jeho otázka byla namířena na tu ženu.

Předstírala, že neslyší, a poznamenala k barmanovi: „Udělejte mi dva sendviče se steaky a hodně silné kávy. A pak to přineste nahoru.“

„Chci vědět, kde je Scott,“ polohlasně opakoval Burns. „Ví, že tu na něho čekám. Má strach sejít dolů? To si pro něho musím jít?“

„Není třeba,“ ozval se čísi hlas ze schodů a John Flint se otočil.

Na nejspodnějším schodu stál muž s vlčím obličejem. Nikdo ho neslyšel sejít. Měl nakloněnou hlavu a jeho šikmé oči, které měly barvu jantaru, byly upřeny na Burnse.

Měl na sobě tmavý oblek s červenou hedvábnou vestou. U boku měl kolt. Zpoza šosu jeho saka trčela jeho světlá, kostěná pažba. Mezi palcem a ukazováčkem levé ruky držel tenký černý doutník.

John Flint měl chvíli čas prohlédnout si jeho úzký obličej. Něco mu na něm připadalo hrozivé, ačkoli nevěděl, co to je. Z toho muže čišel ledový chlad.

Bylo vidět, že nemá strach. Nejdřív poslal dolů ženu, zatímco sám čekal na schodech, protože seshora neměl pod kontrolou celou místnost. Chladnokrevně si dokázal spočítat, že všichni se soustředí na ženu.

Nechtěl se vyhnout boji, chtěl jenom vylepšit své šance.

Pomalu šel k pultu. Jeho doutník byl vyhasnutý. Počkal, až mu barman podá zapálenou sirku, potáhl si a řekl: „Nechtě osedlat mého koně a koně slečny Sheenové. Za hodinu opouštíme hotel…“

Nedopověděl to, protože mu do řeči skočil Emory Burns: „Máte pravdu, Scotte. Opustíte tento podnik. Ale nepotřebujete na to koně. Půjdete jen dvacet kroků daleko.“

Muž v tmavém pomalu otočil hlavu a pohlédl na něj přes rameno. Jeho tvář byla bledá.

„Mluvíte ke mně, příteli?“ otázal se.

„Já nejsem váš přítel, Scotte,“ zavrčel Burns. „Falešní hráči nejsou mými přáteli.“

John Flint sledoval toho muže v tmavém, jemuž lehce trhal koutek úst.

„Včera večer jste prohrál spoustu peněz,“ řekl. Vypadalo to, že se do-6

káže ovládnout jen s vypětím všech sil. „To se stává, když někdo hraje tak zbrkle jako vy, příteli.“

„Ani žertem mi neříkejte příteli,“ odsekl Burns. „Už jsem vám to jednou řekl. Vy a ta malá coura jste mi včera večer ve faru ukradli přes tři sta dolarů. Proč jste nechtěl, abych si prohlédl ty karty, Scotte? Odpovězte!“

„Nechci žádné násilí. Ale přinutíte mě k tomu, jestli mě ještě jednou nazvete falešným hráčem, příteli.“

„Vy si asi myslíte, že to nechám jen tak, když mě budete podvádět s cinknutými kartami?“

Burnsova slova zněla vyzývavě. Chtěl si toho hráče podat a nikdo ho nemohl zastavit. Seděl tam na židli s nohou přes nohu, levou ruku měl položenou na okraji stolu a pravou na stehně, jen dlaň od pažby koltu. Jeho roztažené prsty se lehce chvěly.

John Flint si prohlédl toho hráče. Nevypadalo to, že by měl pod sakem další revolver. Ruce měl položené na barovém pultu poblíž koltu.

„Chci zpátky své peníze,“ řekl ostrým tónem Burns. „Potom k vám budu shovívavější. Potom vás možná nesejmu, Scotte. Možná vás jenom budu jednu míli smýkat na lase zákonem.“

„Burnsi,“ ozval se John Flint. Ještě pořád se pohodlně opíral o pult. Jeho vnitřní hlas mu napovídal, že by měl sednout na koně a rychle jet pryč, nebo se postavit na stranu toho hráče. Kdyby Emory Burns toho muže zastřelil, byl by on další na řadě.

„Drž hubu!“ obořil se na něj Burns. „Nemysli si, že jsem na tebe zapomněl.“ Pohlédl na hráče a dodal: „Chci zpátky ty peníze.“

„Proč jste si to nerozmyslel předtím?“ otázal se hráč. „Kdo hraje, riskuje, že prohraje. Vím, že není pří-

jemné prohrát. Ale ten, kdo hraje jako hlupák, se nesmí divit, že v kartách přijde i o poslední cent.“

Pak se k Burnsovi otočil zády. John Flint viděl, že se Burnsova tvář sevřela do hněvivé grimasy a že nepřirozeně zbledla. Položil ruku na pažbu koltu a procedil mezi zuby: „Ty špinavý falešný hráči. Ty si asi myslíš, že můžeš…“

John Flint viděl, jak vytáhl revolver z pouzdra a zvedl jej.

„Pozor!“

Jeho výkřik zanikl v třesku dvou výstřelů.

Scott musel zachytit Burnsův pohyb v zrcadle. Prudce se otočil a v jeho ruce byl náhle malý dvouhlavňový derringer.

Vypálil o zlomek vteřiny předtím, než Burns pustil palcem kohoutek svého koltu.

Židle, na které Emory Burns seděl, se převrhla. Burns ještě v pádu vystřelil, ale jeho kulka jen rozbila láhev na polici za barovým pultem.

John Flint koutkem oka zaregistroval pohyb vedle sebe. Ohlédl se a uviděl, jak se Burnsův muž u pultu pootočil a vytáhl z pouzdra kolt.

John se chopil džbánu a mrštil jím po ruce toho chlapa. Muž zaklel a otočil se. Pak třeskl druhý výstřel ze Scottova derringeru. Bylo to jako suché prásknutí.

John Flint viděl, jak se muž u barového pultu otočil ke Scottovi a pokusil se na něj namířit.

Flintův útok jej překvapil. Přesto se rychle pohnul, ale už bylo pozdě. John mu levou rukou srazil zbraň. Cítil, jak mu výstřel ožehl hřbet ruky. Zároveň tasil kolt a vystřelil, když ten muž uskočil chtěje se mu vytrhnout.

Muž strnul a zhroutil se na pult. Chtěl se ho levou rukou chytit a snažil se též zvednout revolver. Už ale neměl dost sil. Svezl se po pultu dolů a zůstal ležet na špinavé podlaze.

John Flint vzhlédl. V ruce držel kolt, z jehož hlavně se kouřilo. Rozhlížel se po třetím muži, který seděl u stolu s Burnsem. Ten se opíral o zeď a levou rukou si držel pravé předloktí. Mezi prsty se mu řinula krev, jež mu stékala po zápěstí.

Scott upřeně hleděl na pult. Otevřel komory derringeru a vytáhl z nich obě prázdné nábojnice. Pak si sáhl do kapsy pro nové náboje a opět zbraň nabil.

„Díky,“ řekl, aniž na Johna Flinta pohlédl. S cvaknutím zavřel obě komory derringeru.

John Flint neodpověděl. S koltem v ruce přistoupil k Burnsovi a sklonil se k němu.

Emory Burns ležel zkroucený za stolem mezi kousky rozbité židle.

Ruku s revolverem měl pod tělem. John Flint jej neotočil, viděl, že je mrtvý, a to bylo všechno, co chtěl vědět. Tento mladý dravec teď narazil na svého pokořitele.

John Flint si strčil kolt za opasek kalhot a vrátil se k výčepnímu pultu. Mlčky se chopil své sklenice a vypil ji. V útrobách se mu rozlilo teplo.

Scott nespouštěl oči z Burnsova muže stojícího u zdi, ale jeho slova platila Johnovi: „Vděčím vám za svůj život, příteli. Ne, že by stál za moc, ale pomohl jste. Mé jméno je Barry Scott - a nehraju falešně.“

John Flint postavil sklenici na barový pult a přišel k židli stojící u kamen, aby si vzal své ještě vlhké věci.

„Já jsem John Flint,“ prohodil. „Nechci tvrdit, že ten chlap, kterého jste právě zastřelil, si to nezasloužil. Ale na vašem místě bych z těchto hor zmizel. Je jedno, jestli jste hrál falešně nebo ne. Tento muž má totiž bratra.“

„To je pravda,“ přitakal barman. „To je pravda, pane Scotte. Ještě je tu Jonathan Burns, který dlí se svým mužstvem v táboře v horách. Až se dozví, že jeho bratr byl zastřelen, vytáhne se všemi svými lidmi. Jestli tu zůstanete jen jediný den, Jonathan Burns vás oddělá.“

Hráč pohlédl na muže, kterému poranil ruku.

„Jak se jmenujete, příteli?“

Chlápek si olízl rty, načež prohodil: „Preston!“

„Dobrá, Prestone,“ řekl Scott. „Nasedněte do sedla a povězte tomu Jonathanu Burnsovi, co se stalo.“

„Ne.“ Žena natáhla ruku směrem ke Scottovi. Před bojem neukázala ani známku strachu, ale teď na ní bylo vidět, že se bojí.

Scott její ruku setřásl.

„Jeďte, Prestone,“ procedil mezi zuby. „Povězte Burnsovi, že na něho budu čekat.“

„Jestli se to Jonathan dozví, nenechá tu kámen na kameni,“ opáčil Preston. „Uspořádá na vás štvanici, hráči. A najde si vás.“

Když hovořil, díval se Scottovi do očí. Neušly mu husí kůži nahánějící jiskry, které v nich byly. Zachvěl se. Pozpátku se vydal ke dveřím, přičemž si držel postřelenou ruku. Zmizel ve dveřích a o několik vteřin později se ozval dusot koně.

John Flint si připnul těžké chrániče nohou a oblékl si vlhký kabát, z něhož se linul pach koňského potu.

„Jestli tu zůstanete, Scotte, Jonathan Burns vás odpraví. Osedlejte si koně a jeďte na sever do Tucsonu. A jeďte dnem i nocí, i kdyby se váš kůň měl zhroutit.“

„Do Tucsonu nemůžeme,“ řekla žena, jež stála vedle hráče. V jejích tmavých očích se zračila prosba. „Jsme na útěku do Nogales.“

John si strčil těžký kolt do pouzdra a připnul si revolverový opasek kolem boků. Pak vzhlédl.

„Tím směrem bych na vašem místě nejel,“ podotkl. „Jonathan Burns není hloupý. V horách je jen několik cest, na které se dá spolehnout, a Burns své lidi rozmístí tak, že se přes hory nedostane ani myš.“

„Nechci prchat,“ řekl Scott. „Když mě Burns bude hledat, tak mě najde tady.“

„Jestli se chcete nechat oddělat, je to vaše věc,“ poznamenal John Flint. „Ale měl byste myslet na to, že nejste sám.“ Pak přistoupil k barovému pultu. Jeho mokré mokasíny a chrániče za ním zanechávaly stopu na podlaze. Hodil půl dolaru na pult za whisky, kterou vypil.

„Poslouchejte,“ řekla žena, „my hory neznáme. Ukázal byste nám bezpečnou cestu, kdybychom vám za to zaplatili?“

John Flint váhal. Zdálo se, že si to váhání špatně vyložila, protože rychle dodala: „Dáme vám za to dvě stě dolarů. Je to málo? Takže tři sta…“

Barman zavrtěl hlavou.

„Já bych to nedělal,“ zamumlal. „Až se Jonathan Burns dozví, že někdo dostal vraha jeho bratra do bezpečí…“

„Zabil jsem jednoho z jeho lidí,“ zamyšleně poznamenal John Flint. „Takže by mě sejmul tak jako tak, kdybych se mu dostal do spárů.“

Výraz Scottova obličej připomínal kamennou masku.

„Já nebudu utíkat před nějakým lovcem divokých koní,“ odvětil.

„S tím mladým vlkem jste měl snadnou práci,“ podotkl John Flint a kývl směrem, kde ležel Emory Burns. „Starý vlk je mazanější. Nepřijede sám, ale přivede si i své lidi. Emory nestál za nic, ale Jonathan to jen tak nenechá. Pronásledoval by vás třeba i na kraj světa, Scotte. Jonathan Burns není žádný nevycválaný mladík. Ten vás nenechá jenom tak uprchnout.“

Mladá žena se otočila ke Scottovi.

„Musíš to udělat - kvůli mně,“ řekla hlasem, který se chvěl strachem a neklidem. „Bylo by nesmyslné tu zůstat a čekat, dokud nepřijede někdo, kdo tě zabije, Barry. Musíme odtud pryč.“

Scottův úsměv působil stejně chladně jako jeho tvář. Zavrtěl hlavou, kývl na Johna Flinta a odpověděl: „Slyšelas, co řekl. Není to jedno, kde nás doženou? Jaký je v tom rozdíl?“

Stella Sheenová se otočila k Johnu Flintoví. „Existuje nějaké východisko, že ano? Pokud je to otázka ceny…“

„Není to otázka ceny,“ opáčil John. „Mohl bych vás přivést na místo, kde byste aspoň několik dnů

mohli být v bezpečí. Pokud to udělám, tak to učiním kvůli vám, slečno, ne proto, abych dostal těch pár dolarů. Ale hory jsou nebezpečné. Jenom se to v nich hemží Mescalery a chlápky, kteří už měsíce neviděli ženu. Říkám vám to jenom, abyste věděla, jak to tam vypadá.“

„Osedláme si koně,“ chvatně odpověděla. „Můžeme vyjet za půl hodiny.“

John Flint si zapálil cigaretu z kukuřičného listu, zatímco hleděl na Scotta, který vyšel ven.

„Co o něm víte?“ zeptal se John barmana, jenž mu nalil další půl sklenice bourbonu. „Co je to za člověka, ten Scott?“

„Hráč - a pistolník. Včera večer moc nechybělo a zastřelil Burnse u karetního stolu. Ale Burns byl příliš opilý na to, aby to hnal tak daleko. A byl sám. Ten nepatřil k mužům, kteří bojují, když jsou sami. Dnes ráno, krátce po rozednění, se objevil s Prestonem a O’Connorem a čekal tu, až Scott sejde dolů.“

John vypil pálenku, aniž by ji ředil. Její ostrá chuť mu vehnala slzy do očí.

„A ta žena?“ zeptal se a postavil sklenici na tmavý, dřevěný pult. „Přijela s ním?“

Barman přikývl. „Přijeli spolu. Vypadají jako lidé na útěku. Mají uštvaný výraz v očích, jako by se něčeho báli. Varoval jsem Scotta, aby s Burnsem nehrál. Věděl, co riskuje.“

„Podváděl při hře, jak tvrdil Burns?“

„Ale co. Burns byl opilý. Toho večera by ho ve faru porazilo každé dítě. Na někoho, kdo umí hrát karty jako Scott, nikdy neměl. Hrál jak idiot.“

„A Scott?“

„Scott tady seděl a pozoroval ho a vypadalo to, jako by čekal jen na to, až Burns sáhne po koltu. Byl naprosto chladnokrevný. Viděl, že se schyluje k souboji, ale neustoupil, i když mohl. Když Burns odjel, stál Scott ve dveřích a hleděl za ním. Věděl, že se vrátí. Odepnul si revolverový opasek, pověsil si ho přes rameno a šel nahoru. Měl jste vidět oči té ženy. Musí pro ni moc znamenat, když má o něj takový strach. Když Burns odjel, seděla s hlavou v dlaních u karetního stolu. Myslím, že plakala.“

+ + + + +

Koňská kopyta klapala na šedé kamenité půdě, jež byla vidět mezi pískem a křovinami. Od vrcholků Santa Rita Mountains vanul chladný vítr. John Flint si zvedl límec svého vlhkého kabátu a vytáhl z kapsy teplé kožené rukavice.

Nad pustými horami pluly obrovské šedé mraky. Vítr povíval hřívami a ocasy koní.

John Flint naslouchal dusotu koně, který kráčel za ním. Ptal se sám sebe, co ho ve skutečnosti přimělo k tomu, že vzal Scotta a tu ženu do hor. Věděl, že tím podstupuje velké riziko, protože tak na sebe upoutal pozornost Jonathana Burnse.

Stoupali stále výš do rozeklaných hor. Stezka, po které jeli, byla široká jen pro jednoho koně. Když dorazil na její konec, zastavil své zvíře, otočil se v sedle a pohlédl do údolí. Kdesi v závětří takovýchto údolí se pásla stáda mustangů.

Posunul si starý kavaleristický stetson do čela a počkal na hráče a jeho družku.

Stella Sheenová a Barry Scott na sobě měli těžké, kožešinou podšívané kabáty. Stella Sheenová měla své tmavé vlasy ukryté pod mužským kloboukem. Unaveně seděla v sedle. Dlouhá jízda horami ji přivedla na pokraj vyčerpání.

„Za hodinu budeme v táboře,“ zamumlal. „Tam si budeme moct odpočinout. Teď musíme dál. Nechci, aby nás někdo překvapil za tmy. V noci je nebezpečné jet přes hory. Stačí jeden chybný krok a kůň i jezdec se zřítí do propasti.“

Barry Scott si přitáhl kabát, uvolnil kožený řemínek, jímž měl přivázanou láhev s vodou k sedlu, a zuby vytáhl dřevěnou zátku.

„Vyjeli jsme tak rychle, že jsem ani neměl čas se vás zeptat, proč jste mi pomohl, pane Flintě. Každý jiný by na vašem místě přihlížel, jak mě ti tři odkrouhnou. Proč jste to udělal?“

„Nerad se dívám, jak se někomu stahuje oprátka kolem krku. A kromě toho jsem Burnse znal,“ odvětil John Flint. „Patřil k mužům, kteří nikdy nebojují férově. Střelí člověku do zad, nebo na něj nastraží léčku-jako na vás, Scotte.“

Předklonil se, otevřel pravou sedlovou kapsu a vytáhl z ní plochou, kůží potaženou láhev. Odšpuntoval ji a podal ji Stelle Sheenové.

„Napijte se,“ řekl. „Ale jenom jeden lok. Ta whisky je teprve čtrnáct dnů stará a je tak ostrá, že by se s ní daly propalovat díry do bizoních kůží.“

Scott na něj pohlédl. Pohrával si s láhví s vodou a v jeho očích se zračil neproniknutelný výraz.

„Říkáte, že Burns má bratra.“

„Ano, Jonathana Burnse. Teď už určitě stojí nad hrobem svého bratra Emoryho, a jestli vyleze do sedla, pak jen proto, aby našel muže, který zastřelil jeho bratra.“

Stella Sheenová se napila whisky. Vhrkly jí slzy do očí a rozkašlala se. John Flint jí vzal láhev z ruky a strčil ji zpátky do sedlové brašny.

Aniž se podíval na Scotta, dodal: „Jste s derringerem velmi rychlý. Zaujalo mě, jak jste se vypořádal s Burnsem. Ale to, že jste se mu postavil, bylo šílenství. Sám byste proti třem neměl žádnou šanci.“

„Krysy mají ještě víc životů než kočky. Projel jsem mnoho měst a hodně mužů sáhlo po zbrani, když proti mně prohráli v kartách. Ale mě tak snadno někdo neoddělá.“

„Máte v kartách pozoruhodné štěstí, pokud nepodvádíte.“

„To slovo už stálo život nejednoho muže,“ poznamenal Scott a pokrčil rameny. „Já nemám zapotřebí podvádět v kartách, pane Flintě.“

John Flint přikývl. „To je vaše věc. Za několik dnů bude možná situace vypadat tak, že z hor budete moct odjet.“

Stella Sheenová si koženým rukávem utřela slzy z očí.

„Vy tady v těch horách žijete?“ otázala se.

John Flint na ni pohlédl. Byla hezká, ba její tvář se dala označit za krásnou, i když už nebyla mladá. Její oči byly velké a naplněné smutkem.

Sundal si klobouk a pročísl si vlasy roztaženými prsty.

„Ano, madam. Jsem lovec mustangů tak jako bratři Burnsové.“

„Jste tu úplně sám?“ zeptala se.

„Úplně ne. Žiju v jednom táboře, který patří jistému muži jménem Ross Finney. Ale ten většinou jezdí po horách a stopuje velká stáda.“

„Důvěřujete mu?“ zeptal se Scott.

John Flint na něj vrhl krátký pohled, načež otočil svého hnědáka. Chtěl jej kopnout patami svých navažských mokasín do slabin, ale vtom se zarazil.

Na okamžik seděl nehybně v sedle, pak se postavil ve třmenech a vzhlédl k zatažené obloze.

Scott k němu přijel a také vzhlédl.

„Co je?“ otázal se, zatímco položil dlaň na obrys pažby koltu, jenž byl vidět pod koženým kabátem. V jeho hlasu byla cítit nedůvěra a napětí.

John Flint se posadil zpátky do svého ošoupaného čejenského sedla a kývl nahoru.

„Supi,“ řekl.

Scott odtáhl ruku z koltu a položil ji na hrušku sedla, zatímco pozoroval tmavé body na obloze.

„Supi? Znamená to něco?“

„Supi vždycky něco znamenají,“ poznamenal John Flint. „Do této výšky létají jen zřídka. Moc rád bych věděl, co je přilákalo.“

Sklonil se a vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici. Otevřel její komory a zkontroloval, jestli jsou nabité. Pak je zase zavřel a opřel si její pažbu o stehno.

„Pomalu pojedeme dál,“ rozhodl. „Držte se v dvacetiyardovém odstupu ode mě. Jestli padne výstřel nebo se stane něco jiného, okamžitě se vraťte na tu úzkou stezku. Tu může ubránit jeden muž s puškou.“

Natáhl kohoutek brokovnice, položil si její hlavně na levé předloktí a vyjel. Na kamení klapala kopyta jeho koně.

Zatím nevěděl, co jej čeká, ale jeho zkušenosti mu napovídaly, že v horách musí počítat se vším.

Když dorazil na nejvyšší bod zvolna stoupajícího svahu, vydal se po sotva viditelné stezce mezi balvany a keři ocotilla, jež rostly ve škvírách. Trnité keříky jej šlehaly do chráničů.

Těsně před ním, tam, kde stezka zabočovala, byl svah strmější. John zastavil hnědáka, přehodil nohu přes hrušku sedla a seskočil na zem. Brokovnici neodkládal.

Slyšel, že Scott také sesedl a vydal se za ním. Zastavil se na okraji propasti, kde se chytil pevného keře, aby se mohl naklonit nad propast.

Hluboko pod ním ležel mezi skalisky kůň. Několik kroků od něj viděl bezvládnou postavu nějakého muže, který visel s rozhozenýma rukama a nohama zaklíněný mezi dvěma balvany, jako by ho tam hodil nějaký obr.

John Flint stáhl kohoutky brokovnice a přistoupil ke svému koni. Hráč na něj zkoumavě pohlédl, když strkal pušku do sedlového pouzdra.

„ Apači?“ zeptal se Scott. Jeho hlas zněl neklidně. „Nebo si myslíte, že tomu koni se na hladkém kamení sklouzla noha?“

John Flint obešel svého hnědáka, dřepl si a chvíli studoval zem, jež byla pokrytá vrstvou písku naneseného tam větrem.

„Ani jedno,“ odpověděl. Pravou rukou čáral v prachu. „Podívejte se na ty stopy. Moc vám neříkají, že? Vidíte tady ten otisk kopyta?“

Vstal a vrátil se ke svému koni, který s široce otevřenými nozdrami větřil.

„Tam dole leží muž,“ řekl Scott, jako by to chtěl vysvětlit Stelle Sheenové. „Vypadá jako Mexičan, že ano, Flintě?“

„Byl to jeden mexický mestenero, lovec divokých kom,“ přisvědčil John. „Několik jich žije v horách. Jsou to odvážní chlapi. Ale tento narazil na protivníka, který byl silnější než on.“

Pohlédl na Stellu Sheenovou, potom na Scotta a dodal: „Ty stopy, které jsem vám předtím ukázal, pocházejí od neokovaného koně. Na vnitřní straně pravého kopyta má malou trhlinu. Každý lovec koní od Santa Ritas až po Sulphur Springs Valley vám řekne, který divoký hřebec ty stopy zanechal. Byl to obrovitý, černý ďábel. El Demonio!“

„El Demonio? To je španělsky, že ano?“ poznamenala Stella Sheenová.

„Ano,“ přitakal John. „El Demonio - Satan. Lovci mustangů mu dali toto jméno, protože podle nich ztělesňuje zlo. Je to největší divoký hřebec v horách. Je to bojovník - a zabiják.“

Hráč, jenž se mezitím vyšvihl do sedla, nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy chcete tvrdit, že toho muže i s koněm do propasti srazil mustang?“

John mu klidně pohlédl do očí, ve kterých se objevil podivný svit. „Mnoho mužů se už pokoušelo El Demonia chytit. Ten hřebec několik z nich zabil. Kolik to bylo ve skutečnosti, se asi nikdy nedozvíme.“

Scottovy koutky úst se stáhly do pohrdavého úsměvu. Rozepnul sedlovou brašnu a vytáhl z ní láhev bourbonu z Kentucky. Odzátkoval ji a zvedl ji proti slunci.

John Flint si všiml, jak se Stella Sheenová zachmuřila, když si Scott přiložil láhev ke rtům. Cosi v jejím obličeji se změnilo a v jejích očích se znovu objevil náznak trpkosti.

John se chytil hrušky sedla a vyšvihl se na hřbet svého hnědáka.

„Z hodinu jsme v táboře,“ podotkl. „Je to jediné místo, kde můžete být v příštích dnech v bezpečí. Nikdo kromě Rosse Finneyho a mě neví, kde ten tábor je. Tam nahoře vás Jonathan Burns nenajde. Bude hlídat cestu do Nogales, protože si bude myslet, že jsme jeli na jih.“

„A proč jsme to neudělali?“

„Protože vás nechci mít u sebe, až narazím na Jonathana Burnse, Scotte.“

„Máte strach?“ zeptal se hráč cynickým tónem. V jeho tmavých očích se zajiskřilo.

„Ano,“ odvětil John. Pobídl koně ostruhami a bez toho, že by se staral o ty dva, se rozjel pryč. Dusot kopyt mu prozradil, že jedou za ním.

Když odjížděl, vyklonil se ze sedla a pozorně si prohlédl zem, která byla částečně pokrytá kamením a částečně navátým pískem. Právě na těchto místech mohl John vidět stopy neokovaných kopyt. Muselo tudy protáhnout velké stádo: hřebci, kobyly a hříbata. To muselo být stádo El Demonia. Muž, kterého El Demonio srazil do propasti, zřejmě objevil stopy toho stáda a vydal se za ním.

„Jsou to stopy divokých koní?“ otázal se Scott, když přijel vedle něj. Také Stella Sheenová jej dostihla a John občas cítil její pohled.

„Bylo to stádo toho černého Satana,“ odpověděl. „Ten mestenero hnal El Demonia až k okraji propasti, aby mu nemohl uniknout. Když ten hřebec viděl, že útěk je nemožný, jal se bojovat.“

Pohlédl Stelle Sheenové do očí. „Zdá se, že ten divoký kůň je nebezpečnější než vlk. Ten se dá zastavit jen tímto,“ řekl a položil ruku na pažbu zkrácené brokovnice. „Ale než ji člověk vytáhne, tak to trvá pár vteřin. A tyto vteřiny patří mustangovi. Proto je mnohdy rychlejší než lovec.“

Stella Sheenová si vytáhla límec svého kožešinou podšívaného kabátu.

„To je v horách vždycky tak zima?“ zeptala se.

John Flint zavrtěl hlavou. „Před několika dny bylo v Santa Ritas vedro. Ale bouřky a déšť vzduch rychle ochladily. Dole v Nogales asi bude tepleji.“

„Kolik je v Nogales saloonů?“ zeptal se Scott.

„Několik. Proč?“

Scott úkosem pohlédl Stellu Sheenovou. „Protože všude, kde jsou saloony, potřebují někoho, kdo umí hrát karty. Stella se může ujmout stolu s farem a já budu hrát black-jack. Je to jednoduché.“

„Ano, je to jednoduché, tak jednoduché,“ trpce podotkla Stella Sheenová. „Je to strašlivě jednoduché.“

„Je to jednoduché,“ přisvědčil Scott. „Už jste to někdy zkusil v kartách, Flintě?“

John Flint zavrtěl hlavou. „Viděl jsem příliš mnoho mužů zemřít u karetních stolů na to, abych ještě měl chuť na hazard. U karet se umírá zatraceně rychle, Scotte.“

,;Karty jsou spolehliví přátelé, když je člověk umí hrát,“ zamumlal hráč. „Jsou jenom dvě věci, na které se dá spolehnout, a to karty a revolver. Ale s oběma se musí umět zacházet. Umíte zacházet s revolverem, Flintě? Myslím, jestli s ním umíte zacházet tak, že se nemusíte bát nikoho, kdo se s vámi posadí ke karetnímu stolu?“

„Já nenosím derringer v rukávu,“ poznamenal John. „Žádný bank nestojí za to, aby si člověk zahrával se životem.“

„Žádný?“ zapochyboval Scott s přivřenýma očima. „Ani ten černý mustang, Flintě? Co je na tom hřebci, že kvůli němu riskujete život?“

Johnovi neunikl jeho zvědavý pohled. Neodpověděl a kopnutím pobídl svého koně. Takřka tělesně cítil v zátylku jeho pohled, když se praskajícím a šustícím houštím vydal do svahu. Vítr zesílil a John Flint cítil, jak mu skrze vlhký kabát proniká chlad.

+ + + + +

Tábor Rosse Finneyho ležel v ruinách staré španělské misie, jež stála na náhorní planině. Kromě několika začouzených zbytků zdí tam už stála jen věž, jejíž silueta se rýsovala proti obloze.

Půda byla vlhká a těžká a pokaždé, když koně zvedli kopyta, se ozval mlaskavý zvuk. Poněkud stranou od staré misie stála jednoduchá ohrada z dřevěných kolíků, mezi nimiž byla natažená lasa. V ní se páslo šest koní, kteří teď hleděli na přijíždějící jezdce.

John přijel k ohradě a sesedl, když se mezi zbytky zdí objevil zavalitý muž. V ruce držel sharpsku. Když poznal Johna, opřel ji o zeď a vydal se ke třem jezdcům.

Měl na sobě mastně se lesknoucí džíny, jejichž nohavice měl natažené na holínkách, a tlustou bavlněnou košili. Jeho široká neholena tvář, která měla barvu začouzené kůže, působila zachmuřeně, když si prohlížel Stellu Sheenovou a Scotta.

John Flint omotal uzdu kolem jednoho kolíku.

„Rossi, to jsou slečna Stella Sheenová a pan Scott. Zůstanou několik dnů tady v táboře a pak je odvezu do Nogales.“

Vzal z koně těžké sedlo a hodil je u ohrady na zem. Pak si utřel ruce do kabátu a dodal: „To je Ross Finney. Pomůže vám ze sedla, slečno Sheenová.“

„Slečně Sheenové pomůžu ze sedla já - a nikdo jiný,“ ozval se Scott a seskočil ze sedla koně.

Finney pohlédl na Johna a povytáhl obočí. John pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Našel jste stopy El Demonia, Flintě?“ otázal se Finney. „Jestli chcete ty dva nechat tady v táboře, tak nezapomeňte na to, že budeme mnoho dnů v divočině. Asi máte své důvody, když jste je sem přivedl..“

Scott, který pomohl Stelle Sheenové ze sedla, se prudce otočil. „Má dvě stě padesát dobrých důvodů a každý z nich má cenu jednoho dolaru.“

„Běžte dovnitř,“ klidně poznamenal John Flint, „a udělejte si pohodlí.“

Scott sáhl do své sedlové brašny a chopil se henryovky.

„Ross vám tam odnese věci,“ řekl John Flint.

Hráč na něj pohlédl přivřenýma očima, načež odepnul sedlové brašny, hodil si je přes rameno, ze sedlového pouzdra vytáhl osmnáctirannou henryovku a chytil Stellu Sheenovou za ruku.

„Pojď!“

Finney na ně zachmuřeně hleděl. „Co má v těch sedlových brašnách? Zlato?“

„Ne, whisky.“

Ross Finney našpulil rty a odplivl si. „Proč jste je sem přivedl. Je to pravda, že vám za to zaplatili dvě stě padesát dolarů?“

„Ano, ale nedělám to kvůli penězům, Rossi. Ti dva prostě musí zmizet.“

Finney přivřel oči tak, že je skoro nebylo vidět. „Kdo po nich jde? Šerif?“

John Flint se sklonil a zvedl své sedlo. „Šerif ne, Rossi. Jonathan Burns. To je ten důvod, proč jsem je sem vzal.“

„Burns? Tomu úplně nerozumím, Flintě. Jaký může mít Jonathan Burns zájem na těch dvou?“

„Rossi, jaký zájem byste měl na muži, který zastřelil vašeho bratra?“

„Sakra!“

„Znáte přece tu odlehlou stanici, Rossi. Tam se to stalo. Scott zastřelil Emoryho Burnse a já jsem odkrouhl jednoho z jeho mužů. Emory nebyl střízlivý. Předešlého večera prohrál se Scottem ve faru a chtěl ty peníze zpátky. Ráno se vrátil se dvěma muži a vyprovokoval přestřelku. Chtěl přitom Scotta střelit do zad.“

„A vy jste tomu nemohl jen tak přihlížet, Flintě,“ zavrčel Finney. „Jak se to stalo?“

„Ten mladý dravec běsnil. Jonathan by ho okamžitě oddělal, na nic by nečekal. Scott střílel v sebeobraně. Emory Burns věřil, že ho může oddělat bez rizika. Scott k němu byl otočený zády. Kdyby se pokusil sáhnout po koltu, bylo by po něm. Vtom se otočil a náhle držel v ruce derringer. Nevím, odkud ho vytáhl. Musel ho mít schovaný v rukávu. S tím Burns samozřejmě nepočítal. Už neměl čas napravit tu chybu. Scott ho trefil přesně.“

„Nenávidím hazardní hráče,“ zamumlal Finney. „Nemám rád muže, kteří jsou příliš zbabělí na to, aby nosili zbraň viditelně. Proč jste je sem jenom bral, Flintě? Teď máme na krku Jonathana Burnse a jeho ostré hochy.“

Vztekle vyplivl kousek žvýkacího tabáku a zašlápl ho.

„Bojoval by férově,“ odpověděl John Flint, „kdyby měl aspoň mizivou šanci. Emory Burns ho chtěl oddělat. Chtěl ho zabít, a to rozhodlo. Ten mladý dravec byl parchant. Klidně by mu střelil do zad. Kdyby ho Scott nezastřelil, udělal by to dříve či později někdo jiný. A kdyby Emoryho neodpravil Scott, byl bych na řadě já. Takže jsem se přidal na stranu toho hráče, abych sám přežil.“

„Já bych je sem nikdy nevzal,“ trpce odtušil Finney. „Vy tvrdíte o Emorym Burnsovi, že to je dravec? Podívejte se do očí toho hráče. Ještě nikdy jsem neviděl oči, které by tolik připomínaly oči vlka. Někomu pomoct a udělat hloupost jsou dvě různé věci.“

Otřel si ústa a pohlédl na Johna Flinta.

„Obávám se, Flintě,“ prohodil, „že jednou budete proklínat den, kdy jste sem toho hráče a tu ženu přivedl.“-

John na to hned neodpověděl. Sáhl si do kapsy kabátu a vytáhl si doutník. Když hledal sirku, řekl: „Jednu hodinu odtud jsme našli lovce koní, který se zřítil do propasti i se svým zvířetem. Podle stop to musel udělat El Demonio. Ten černý Satan táhne se svým stádem k South Pass. Možná míří do Sulphur Springs Valley.“

Škrtl si sirkou o kožený chránič a přidržel ji u doutníku. Pak si potáhl.

„Dlouho jste tu nebyl, Flintě,“ poznamenal Finney a zachmuřil se. „Nevíte, co se stalo. Včera tudy projížděl obchodník s karavanou mezků. Přivezl spoustu novinek. Za průsmykem se to jen hemží Apači. Armáda je vyhnala z Nového Mexika a teď odtáhli do hor kolem Sulphur Springs Valley. Mescalerové byli v Novém Mexiku dvakrát poraženi kavalerií a nyní prchají na západ. Nevěřím, že by El Demonio převedl své stádo přes průsmyk. Ti zatracení Apači jedí příliš rádi koňské maso. Ten černý ďábel své stádo zavede do nějakého vysoko položeného údolí, jakmile si všimne, že tu je tolik lidí. Ale teď pojďte, Flintě. Rozdělal jsem oheň a právě jsem se chystal postavit vodu na kávu.“

John Flint náhle ucítil pach pryskyřice. Stalo se tak, když nastavil tvář větru. Náhle mu začalo kručet v žaludku.

Vydal se za Finneym do ruin misie a otvorem, v němž visela koňská pokrývka, vešel do chaty, jež byla přistavěná ke zdem misie. Místnost uvnitř byla velká. Její stěny byly částečně postaveny ze stromů, které Finney před lety porazil, a částečně je tvořily zdi kostela. Škvíry mezi kmeny byly zaplněny hlínou. Ve stropu byl namísto komínu otvor. Z ohniště stoupal úzký sloupec dýmu.

Na stěnách viselo nářadí na chytání koní, sedla, pušky, několik indiánských dek a mezi nimi kůže tří mohutných šedých vlků, které Finney zastřelil uplynulou zimu.

Stella Sheenová seděla u ohně a zády se opírala o zeď. Její tmavý klobouk visel na zdi, takže jí vlasy volně padaly až po ramena.

Scott klečel naproti ní. V koutku úst měl doutník. Vytáhl z ohně hořící větev a zapálil si jí doutník.

Když John Flint přišel dovnitř, Scott vzhlédl a řekl: „Jak dlouho zůstaneme v této díře?“

„Vypadá to, že vašemu příteli se tato díra nelíbí,“ podotkl usmívající se Finney.

John si sňal klobouk. „Budete si tu muset zvyknout,“ zamumlal a odepnul si opasek, načež si svlékl kabát. V místnosti bylo příjemné teplo.

Hráč prudce vytáhl doutník z úst a žhavým koncem ukázal na Johna Flinta. „Nelíbí se mi tu, Flintě. Toto není místo pro ženu.“

John kývl na Finneyho. „Uvařte kávu, Rossi. A udělejte něco k snědku. Slečna Sheenová bude mít hlad.“ Pověsil své věci na trám a dodal: „Za průsmykem South Pass se to jen hemží mescalerskými hordami. Nebude to dlouho trvat a odříznou i cestu do Nogales.“

..Vyjet teď by byla sebevražda,“ podotkl Finney, který vzal ze stěny začazenou želenou pánev.

„Uvařte kávu, Rossi,“ opakoval John svou prosbu, zatímco si hřál dlaně nad ohněm.

Finney postavil pánev vedle ohniště. „Jestli armáda zažene Apače ze Sulphur Springs Valley do hor, tak odtud budeme muset zmizet tak jako tak. Už se to jednou stalo před třemi lety, když jsem sem přijel. Přes den jsem nemohl odtud vytáhnout paty - a v noci jsem viděl zář táborů lovců divokých koní, které Apači vypálili.“

Scottovi trhlo v koutku úst, když se otočil k Johnovi. „Zaplatili jsme vám za to, že nás přivedete do Nogales.“

„Nebuďte blázen,“ opáčil John. „Co byste měl z toho, kdybyste se dostal do Nogales s tuctem šípů v zádech? S indiány nejsou žerty.“

„To je vaše věc, jak nás do Nogales dostanete,“ odsekl Scott. „Ale nechci v této krysí díře být déle, než je nezbytně nutné.“

„Popište mu cestu, Flintě, a nechtě ho jet,“ zamumlal Ross Finney a přisunul konvici s kávou k ohni. Potom položil na pánev maso.

John Flint pohlédl Scottovi do očí.

„Byl byste toho opravdu schopný,“ řekl. „A proto vám cestu nepopíšu. Ne kvůli vám, ale kvůli slečně Sheenové.“

„Co vám je do slečny Sheenové?“ zavrčel Scott.

„Jen to, že to je žena,“ klidným hlasem odvětil John Flint a pohlédl na ni. „Bílá žena by neměla padnout do rukou Apačům. To už je lepší strávit nějakou dobu v krysí díře.“

„To je jediný důvod?“

John si všiml, jak Stella Sheenová zvedla hlavu. V její tváři se zračila zloba a bezmocnost, když pohlédla na Scotta. Otevřela ústa, jako by chtěla něco odpovědět, ale potom sevřela rty a na její tváři se objevil utrápený, trpký výraz.

„Co tím chcete říct, Scotte?“ otázal se John. Byla to zbytečná otázka, protože odpověď již znal, ale chtěl Scotta přimět k tomu, aby ji vyslovil.

„Mluvil jste o tom, že v horách žijí muži, kteří už měsíce neviděli ženu. Patříte snad k nim i vy?“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen praskání dřeva v ohništi.

John Flint upřeně hleděl hráči do očí, dokud se v nich neobjevily plamínky.

„Tak to nemyslel,“ vpadla do toho Stella Sheenová. „Nechtěl vás urazit.“

„Mě jenom tak někdo neurazí,“ opáčil John Flint. „Možná má Ross pravdu a byla chyba, že jsem vás sem vzal.“

Otočil se a odešel ven. Pod podrážkami jeho bot křupala suť. Rychle se stmívalo a vítr nabíral na síle. Nad planinou hvízdala meluzína.

Rychle přišel k ohradě a začal odsedlávat koně. Když na zem hodil poslední sedlo, uslyšel za sebou kroky a ohlédl se.

Viděl, že se z temnoty vynořil Barry Scott. John sňal koním ohlávky a zahnal je do ohrady. Scott se před ním zastavil a díval se, jak napíná lasa na kůly ohrady.

„Musím s vámi mluvit, Flintě,“ prohodil. „Jestli tu budeme muset několik dnů zůstat, tak asi bude lepší, když si hned uděláme jasno. Nebo jste jiného mínění?“

John si utřel ruce do kalhot. „Řekněte mi, co máte na srdci.“

„Co myslíte, jak dlouho budeme muset čekat, než budeme moct odjet do Nogales?“

„Těžko říct. Čtyři pět dnů, možná. Jestli tlak kavalerie na Apače poleví, vrátí se zpátky do Nového Mexika. To nebude trvat dlouho, protože armáda je tady na jihozápadě velmi slabá od té doby, co většina jejích jednotek je nasazena v občanské válce proti konfederovaným. Jestli se útoky kavalerie zeslabí, infiltrují se Mescalerové mezi jejími oddíly do Nového Mexika, jako když voda proteče mezi prsty sevřené pěsti. Nemějte obavy, Scotte, hned jak uvidím možnost vás odtud dostat, udělám to. Mít ženu v táboře lovců koní je příliš nebezpečné.“

Hráč si potáhl z doutníku.

„Žena je často důvodem, proč na sebe muži střílejí. Myslel jste tím toto?“

„Ano. Je možné, že tu žádná žena nebyla sto let. V horách žena znamená vždy nebezpečí.“

„Pak si rozumíme.“

John Flint přikývl. „Ano. Už teď lituju, že jsem vás sem vzal, Scotte. Neumíte jenom hrát karty, ale i střílet z koltu. Ale kdyby se k vám dostal nějaký muž příliš blízko, tak… tak byste ho zabil, že ano?“ John Flint se během toho rozhovoru vůbec nepohnul. Vtom chytil Scotta za pravé zápěstí a zmáčkl jej. Pod látkou saka ucítil něco tvrdého.

Viděl, jak si hráč sáhl levou rukou do rukávu. John pustil jeho zápěstí.

„Pouzdro skryté v rukávu,“ řekl. „Proto jste tedy měl revolver tak rychle v ruce, když vás Burns chtěl zabít. Znal jsem několik mužů, kteří nosili derringer ukrytý v rukávu, a všichni byli velmi rychlí.“

Scott sklonil levou ruku, již natáhl po derringeru v rukávu. „Když hrajete karty, musíte být připraven na všechno. Viděl jste, jak rychle člověk přijde o rozum, když hodně prohraje.“

John Flint mu pohlédl do očí. „S Emorym Burnsem se vám to podařilo. Ale znám muže, kteří jsou s koltem rychlejší než vy s derringerem. I o Jonathanu Burnsovi se říká, že je s koltem rychlý. Vy musíte být svému nepříteli hodně blízko, když ho tou malou zbraní chcete zabít. Musíte mu být tak blízko jako Emory Burnsovi. Kdybyste se někdy střetl s člověkem, který nosí pětačtyřicítku, na vzdálenost větší než deset kroků, byl byste mrtvý, ještě než byste ten derringer vytáhl.“

Barrymu Scottovi ztuhl úsměv na rtech.

„A vy?“ poznamenal. Tón jeho hlasu prozradil Johnu Flintoví, že musí být opatrný. Scott pokračoval: „Tam dole, když jsme se viděli poprvé, jsem si všiml, jak rychlý jste s koltem. Vy nosíte pětačtyřicítku, že ano?“

Scott si vytáhl doutník z úst a pohlédl na Johna Flinta. Jeho pohled byl strnulý jako pohled hada.

„Vsadím se, že jsem rychlejší než vy a že přitom vzdálenost nehraje vůbec žádnou roli.“

John Flint si olízl rty. Neodpověděl. Dobře věděl, co tím chce Scott říct. Bylo to varování - a bylo míněno smrtelně vážně.

Mlčky se otočil k hráči zády a vydal se k pochmurným zbytkům zdí kostela.

Scott tam stál a chvíli na něj hleděl, načež kousl do doutníku a pomalu šel za ním.

+ + + + +

„Kávu?“

Ross Finney podal Stelle Sheenové přes praskající a kouřící oheň plechový hrnek s horkou kávou.

„Díky.“

Vzala si hrnek do dlaní a s pohledem upřeným na plameny začala usrkávat.

Finney nožem převracel maso na pánvi. „Vy pracujete u stolů na faro?“

„Ano.“ Přikývla. „Je pravda, že nemůžeme pryč? Apači…“

„Už měsíce na to čekáme,“ řekl Finney. „Prozatím jsme tu v bezpečí.“

„Vy tu nahoře žijete úplně sami?“ otázala se. Od jejích očí se odrážela rudá zář plamenů. „Takový život si nedokážu představit. Pořád být sám. Musí to být nebezpečné tady žít.“

„Není to nebezpečnější než sedět u karetního stolu dole v Nogales, slečno Sheenová. Tvrdí se, že podlaha herny je vždycky nasáklá krví.“

Stella Sheenová cítila, co se za jeho slovy skrývá. Sklonila hlavu. Únava, mihotání plamenů, vůně pečeného masa a chuť horké kávy po deštivém, větrném dni vytvářely zvláštní atmosféru.

„Ten muž se zřítil do propasti i se svým koněm…“ řekla náhle. „Neviděla jsem to, ale Barry…“

Na pánvi zasyčelo sádlo a vzplály modré plameny. Finney vytáhl pánev z ohně.

„Ten mestenero?“ otázal se. „Flint o tom mluvil. Podle něho ho zabil El Demonio. Já si to myslím také. Takové věci se stávají. Stávají se i nejzkušenějším lovcům divokých kom. Není to nic mimořádného. Mluví se o tom jen proto, že to byl ten černý Satan.“

„Ten divoký hřebec?“ zeptala se unaveným hlasem.

„Ano. Neřekl vám Flint o tom ďábelském hřebci? Zatím se nikomu nepodařilo ho chytit do lasa. Je to bojovník a zabiják.“

Odmlčel se a pohlédl ke vchodu. Odhrnula se deka a dovnitř vešel John Flint. Za ním se objevil Scott.

Do místnosti pronikl ledový vzduch. Z ohniště se vznesly jiskry.

„Jídlo hned bude,“ poznamenal Finney. „Jaké je počasí? Už se mraky trhají?“

„Obloha je zatažená. Ale řekl bych, že zítra bude jasno.“

John se posadil se zkříženýma nohama k ohni, vytáhl špičkami prstů konvici s kávou a nalil si. Finney mu posunul plechovku s cukrem a John Flint si dal několik lžiček do kávy.

Scott šel pro své sedlové brašny, rozepnul je, chvíli se v nich hrabal a pak se vrátil k ohni s láhví whisky. Posadil se, zuby vytáhl korkovou zátku a nalil si do plechového hrnku. Potom láhev postavil vedle sebe, opřel se o sedlo a napil se whisky, zatímco upřeně hleděl do ohně.

„Co je s tím mustangem, o kterém jste mluvil, když jsme sem přišli?“ zeptal se Finneyho. „Váš společník nám o už o něm vyprávěl.“

Finney neodpověděl. Jenom na něj pohlédl, mlčky naložil králičí maso na talíř a rozřezal jej.

„El Demonio je zabiják,“ odvětil namísto něj John Flint. Utrhl si z talíře kousek kukuřičné tortilly, opřel se loktem o sedlo a vytřel tortillou tuk z talíře.

Scott zaklonil hlavu a dopil zbytek bourbonu v hrnku.

„Proč tu bestii nezastřelíte?“ zeptal se a sáhl po láhvi.

„Proč by ji měl někdo střílet?“ opáčil Finney. „Bojuje o svou svobodu a zaútočí jen tehdy, když je sám napaden.“

Na Scottově tváři se objevil cynický úsměv. „Koni, který se nedá chytit, by se měla prohnat kulka hlavou. Jako cenu mají věci, které nemůžete mít?“

„Každý není takový hlupák,“ odtušil Finney. „Za zastřeleného koně vám nikdo nezaplatí ani cent.“

„Věci, které nemůžu mít, mě zajímají jen v tom smyslu, že je nesmí dostat nikdo jiný. Nechápu, proč toho koně nikdo nezastřelí.“

John Flint si vyměnil letmý pohled s Finneym. Všiml si, že Scott je opilý. Po cestě se napil jen čas od času, teď pil neustále.

Stella Sheenová na něj neklidně pohlédla a on si toho všiml. Opět se usmál.

„Co to je za život!“ řekl. „Dáváte svůj život v sázku pro pár dolarů, které vám zaplatí za koně. Stello, co na to říkáš? Jak by se ti líbilo běhat celý den ve špinavých kalhotách? Chtěla bys trávit dny s koňmi -a s chlapy, kteří páchnou po koních? Líbilo by se ti to?“

„Možná by se mi to líbilo,“ řekla a pohlédla do ohně. „Možná bych slunce, koně a muže, kteří jsou cítit po koních, vyměnila za saloon.“

Scottovi ztuhl úsměv na rtech. Zvedl si hrnek k ústům a vypil whisky. Pak opět sáhl po láhvi, odzátkoval ji a nalil si.

„Závidím vám tento kousek země, který vám patří,“ poznamenala Stella Sheenová. Upřeně hleděla na Johna Flinta, když hovořila. „Závidím každému člověku, který ví, kam patří. Kousek země - i když je tak malý - je něco, pro co se dá žít. Kousek země je nad den u fara, po kterém zůstane je pachuť v ústech.“

„Je lepší zemřít u fara než žít tady,“ odsekl Scott. „Vaše ruce jsou zhrublé od las a zemřete dřív, než touto prací dokážete zbohatnout. V saloonu byste to svedl za jediný večer.“

„A stejně rychle tam můžete přijít o život,“ tiše podotkla Stella Sheenová, jež úkosem pohlédla na Scotta. V jejím pohledu bylo něco, co Johnem otřáslo. Vypadalo to, že Scott si jejího pohledu nevšiml.

„Cože?“otázal se.

„Chtěla tím říct, že byste mohl u karetního stolu koupit kulku,“ odvětil John, když Stella Sheenová mlčela.

„Koupit kulku?“ Scott hleděl do ohně. „Proč ne?To je zkrátka osud.“

„Když včas přestanete, budete žít déle,“ zamumlal Ross Finney, aniž vzhlédl od talíře.

Scott na něj hleděl přivřenýma očima přes kouřící ohniště.

„Kdo je ten starý muž, Flintě?“ zeptal se. „A co po mně chce? Hej, co jste říkal?“

Finney se nadechl k odpovědi, ale tu si všiml Flintová varovného pohledu a zahleděl se jinam.

„Jak se tady v horách vlastně dá žít?“ otázala se Stella Sheenová.

John vycítil, že chce zavést řeč jinam. Bylo jí trapné, že se Scott tak opil. John však jeho opilosti tak úplně nevěřil. Měl pocit, že v jeho zarudlých očích vidí jiskry. John ty jiskry znal. Viděl je už jednou - když Scottovými kulkami zemřel Emory Burns.

„Dá se to vydržet,“ odvětil.

+ + + + +

Obloha byla zatažená a pouze na západě se byl světlý, rudý pruh. Mezi ruinami skučel mrazivý vítr.

John zvedl ramena a dýchl si do rukou, když kráčel k ohradě. Z temnoty se vynořila silueta Stelly Sheenové.

„Bude chladná noc,“ poznamenal a přejel dlaní po napnutém lasu. „Ale zítra už bude jasno.“

Pomalu se k němu otočila. „Je mi to líto, pane Flintě, že vám děláme takové starosti. Buďte opatrný, když se Barry opije. To je schopný všeho.“

„Člověk nikdy nezačne pít bezdůvodně,“ řekl, zatímco se díval na koně v ohradě. Od nozder jim stoupala pára.

Stella Sheenová se ramenem opírala o jeden z kůlů. Volně mávla rukou.

„Barry Scott a já jsme z východu. Poznali jsme se na jednom z velkých mississippských parníků před válkou a zůstali jsme spolu. Asi proto, že jsme si oba mysleli, že ve dvou se to lépe táhne. Ale ukázalo se, že to je jen iluze.“

John ji nepřerušoval. Koně v ohradě odfrkávali. Vítr, jenž vanul přes planinu, s sebou přinesl déšť.

„Pracujete u hracího stolu,“ podotkl. „Nemyslím si, že by to byla ta pravá práce pro ženu. Žena…“

„Hlavně mi nevykládejte o tom, že žena má mít děti a muže,“ skočila mu do řeči. „Někteří lidé jsou zkrátka do větru.“

Potmě toho John z její tváře nemohl moc vidět. Vtom k němu přistoupila, on vzal její tvář do dlaní a políbil ji. Když ucítil, jak strnula, aniž se ovšem bránila, pustil ji.

„To chcete do konce života kočovat od jednoho saloonu k druhému?“ zeptal se jí.

Pohlédla do temnoty. „Vždy půjdu tam, kam chce on.“

Zavyl vlk. Koně neklidně odfrkli a odběhli k oběma lidem.

„Přivedu vás do Nogales,“ řekl. „Ale to město není nic pro ženu.“

„Je přece jedno, kde člověk je,“ trpce podotkla. „Saloony jsou všude stejné. A stejné jsou i karty, stoly a muži se zachmuřenými, bledými a zpocenými tvářemi a trhavými pohyby, když přihazují. Je to všude stejné.“

„Nezdá se mi, že by se vám to líbilo. Proč neodjedete někam, kde žádné saloony nejsou?“

Stella Sheenová si zkřížila ruce na prsou a vytáhla ramena.

„Miloval jste někdy někoho?“ otázala se hlasem, který rázem zněl jinak. „Když žijete s někým, koho milujete, můžete být osamělejší, než když jste sám, když ten, koho milujete, vaši lásku neopětuje. Když jsme se potkali, museli jsme začít znovu. Oba jsme měli své sny, ale ty se nám nesplnily, rozplynuly se jako mlha. Říká se, že kdo se jednou posadí ke karetnímu stolu, už se od něj nezvedne.“

Namísto odpovědi se ozvalo vytí vlka. Nato mu další odpověděl. John pozorně naslouchal. Chtěl s Finneym střídavě držet hlídku, pro případ, že by vlci vtrhli na planinu.

V myšlenkách se vrátil ke Stelle, když řekla: „Chtěli jsme začít nový život. Ale potom vypukla občanská válka a najednou všechno vypadalo jinak. Válka změnila celou zem a hnala nás před sebou. Znovu jsme táhli od saloonu k saloonu. Barry umí hrát karty a já vím, že je i velmi rychlý s revolverem. Ale jednoho dne -jednoho dne ho někdo zastřelí. Nemůže mít štěstí pořád. Jednoho dne mu nikdo nebude krýt záda a někdo ho zastřelí. To je to, čeho se bojím. Víte, jaké to je, bdít v noci, když skončím s farem. Čekám, až přijde -a on nepřichází a já čekám a čekám - a počítám s tím, že ho někde zastřelili…“

Odmlčela se a až po chvíli dodala: „Chtěli jsme si někde koupit kousek půdy. Slíbil mi to. Jednoho dne ale přišel od karetního stolu a řekl mi, že se mnou musí mluvit. Hned jsem věděla, o co jde a že všechno přišlo vniveč.“

„Proč jste nechtěla jet do Tucsonu?“ zeptal se John Flint.

„Protože jsme odtud přijeli. I tam došlo k přestřelce. Museli jsme to město opustit během půlhodiny. Barry tam zastřelil jednoho chlapíka, který ho obvinil z podvádění. Mohli jsme si vybrat, jestli pojedeme do Tubacu, nebo do Nogales. Rozhodli jsme se pro Nogales. Potáhneme dál od saloonu k saloonu.“

„Vy ho nikdy neopustíte?“ otázal se.

Zavrtěla hlavou a vítr jí strhl pramen vlasů do tváře.

„Někdy o tom přemýšlím,“ odpověděla. „Ale já ho nemůžu opustit. Vím, že se jednoho dne vzpamatuje. Budu na to čekat.“

Vtom se na okraji planiny objevila Scottova silueta. Stella Sheenová se odmlčela a vrátila k ruinám.

John si sáhl do kapsy, vytáhl z ní doutník a zapálil si jej tak, aby to Scott nemohl vidět. Hráč stál zhruba dvacet kroků od něj a díval se na něj. V ruce držel prázdnou láhev od bourbonu. Po chvíli ji zahodil.

John Flint cítil, jak se jej zmocňuje nenávist, kterou ho ten muž nakazil. Nevěděl, proč Scotta nenávidí, ale bylo to tak, to si musel přiznat.

Opět zavyl vlk, tentokrát hodně blízko. John Flint zahodil sirku. Uvědomoval si, že nemá ani revolver. Vrátil se proto do chaty pro sharpsku. Finney už ležel přikrytý dekou před vchodem. Hlavou se opíral o sedlo a tvář měl zakrytou kloboukem.

Když se John vracel s puškou zpět, otázal se ho Finney: „Kam jdeš?“

„Na vlky. Chci se podívat, jestli bych některého z nich nemohl odstřelit, abych tak zahnal ostatní.“

„Na vašem místě bych nestřílel, Flintě. V noci jsou výstřely slyšet na míle daleko. Zapomněl jste, že tomu zatracenému hráči je v patách Jonathan Burns? Výstřel by mu mohl ukázat cestu.“

„Dobrá, budu si dávat pozor,“ opáčil John.

„Flintě?“ ozval se Finneyho hlas zpod klobouku.

„Ano?“

„Neměl jste sem ty dva tahat. Ten hráč je nebezpečný.“

„Jenže teď už jsou tady,“ zabručel John. „Už o tom nebudeme mluvit.“

+ + + + +

Když John Flint ráno vyšel ven, byla obloha jasná. Slunce se ještě ne-vyhouplo nad obzor. Sešel dolů k velké, prázdné ohradě a umyl se u pramene. Voda byla ledová a doslova ho pálila. Usušil se, oblékl si teplou bavlněnou košili a koženou vestu a zase se vrátil na planinu. Finney mezitím rozdělal oheň a rukojetí nože v hrnku rozdrtil zrnka kávy. John si odepnul revolverový opasek a nastrkal do poloviny jeho poutek náboje do pětačtyřicítky a do druhé poloviny náboje do sharpsky ráže 40/75, načež si jej opět připnul a vzal z věšáku obě sedlová pouzdra s puškami.

Finney, který jej pozoroval, se zarazil. „Vy chcete jet pryč?“

„Chci jet zpátky cestou, kterou jsem jel se Scottem a tou ženou. Možná vystopuju El Demonia.“

„Vy chcete jet sám?“ podivil se Finney, zatímco naléval horkou vodu na rozdrcenou kávu. „Co budete dělat, když narazíte na Burnse?“

„Myslím, že je daleko na jihu, někde mezi námi a Nogales.“

„A co indiáni? Nejde přece jenom o Burnse a jeho zabijáky.“

„Nechci ztratit stopu El Demonia, Rossi. Budu opatrný. Večer budu zase zpátky.“

„Je to vaše věc, že riskujete. Ale snažte se těch dvou co nejdříve zbavit. Nemůžu toho hráče ani cítit. Jestli tu ten chlápek zůstane delší dobu, budou problémy.“

„Vyhýbejte se jim, dokud se nevrátím, Rossi. Vy nevíte, jak je rychlý s derringerem. Nosí ho v rukávu.“

Ross Finney zachmuřeně hleděl do ohně. „Jestli se chcete vyhnout problémům, tak mu vezměte whisky.“

John se posadil k ohni.

„Dejte mi hrnek kávy,“ požádal. Když tam přišli Stella Sheenová a Scott, ignoroval je. Rychle vypil kávu a ani se neoholil. Když si přejel hřbetem dlaně po ústech a po bradě, škrábalo ho to. Postavil hrnek na zem a hodil si sedlo na rameno.

„Za setmění se vrátím,“ řekl. „Všechno v pořádku, Rossi?“

Finney se pousmál a přikývl. „Nenechte se oddělat.“

Aniž pohlédl na Stellu či na Scotta, vyšel z teplého a dřevem, kůží a potem prosyceného srubu do ranního chladu. Hory byly bělošedé a zdálo se, že jsou tak blízko, jako kdyby stačilo jen natáhnout ruku, aby se jich člověk dotkl. Vyvedl svého ryzáka z ohrady a osedlal jej.

Pomalu se vydal dolů ze svahu. Misii nechal za zády. Zapnul si kabát až u krku a natáhl si kožené rukavice. Kopyta koně na kamení klapala.

Držel se severního směru a občas hledal stopy, ale na tvrdé půdě žádné nenašel. Jel po jednom hřebeni a pak se vydal suchým a hlubokým arroyem, jímž za oblevy tekla voda z hor. Jeho břehy byly porostlé suchými a zaprášenými keři šalvěje. Pomalu jel dál.

Jeho myšlenky těkaly mezi černým mustangem a Jonathanem Burnsem.

Co se stane, až se dozví, že Emory byl zastřelen? Je pravděpodobné, že přeruší svou práci v táboře a vyrazí do hor hledat muže, který odpravil jeho bratra.

Nemohl se Scottem a Stellou odjet do Nogales. Burnsovi by neunikli. Ale ani na okamžik nepochyboval o tom, že Finney měl pravdu, když tvrdil, že by bylo nebezpečné hráče a tu ženu nechávat v táboře déle. Scott byl nevypočitatelný, obzvlášť když se opil. Nejnebezpečnější na něm byla jeho rychlost a jistota se zbraní.

Ještě nebyl na cestě ani hodinu, když si všiml, že za ním někdo jede. Zastavil a naslouchal. Slyšel dusot kopyt. Slunce už vyšlo a oteplovalo se.

Kopnutím pobídl hnědáka, vyjel z arroya a skryl se mezi více než dva yardy vysokými keři. Rychle vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici a natáhl kohoutky.

Po chvíli se v ohbí koryta objevil jezdec. John zaklel a strčil pušku zpátky do sedlového pouzdra, když jej poznal.

„Scotte!“ zvolal.

Hráč zastavil svého koně, narovnal se ve třmenech a pohlédl na něj. Potom koně otočil a vyjel z arroya.

„Co tu, k čertu, děláte?“ obořil se na něj John. „To vám Ross Finney neřekl, že máte zůstat v táboře?“

„Napovídal toho hodně, ale já jsem ho neposlechl,“ odvětil Scott. Oběma rukama se opíral o hrušku sedla. „Finney tvrdil, že jste se vydal za tím černým Satanem. Doprovodím vás.“

„To tak. Nepotřebuju vás. V táboře budete před Jonathanem Burnsem v bezpečí, ale tady…“

„Jonathan Burns! Jonathan Burns!“ Scott pohrdavě mávl rukou. „I Jonathan Burns je jenom člověk a určitě není nesmrtelný.“

John věděl, že nemá smysl na to něco namítat.

Vydal se dál a Scott se k němu připojil. Po nějaké době, co jeli bok po boku, hráč řekl: „Proč jste mi pomohl, když mě Burns chtěl oddělat?“

John Flint na něj pohlédl úkosem.

„Byl to zákeřný parchant,“ odtušil. „Když jsem přijel do Santa Ritas, abych chytil El Demonia, zastřelil mi koně. Byl by to můj konec, kdyby mě nenašel Ross Finney a nevzal mě do svého tábora. Jednou by ho stejně někdo odkrouhl. Kdybyste to neudělal vy, možná bych to musel udělat já.“

Hráč se tiše zasmál.

„Takže to je ten důvod,“ podotkl. „Myslel jsem si, že jste to udělal nezištně. Takto ale nemusím být vaším dlužníkem.“

+ + + + +

Okolo poledne narazili na stádo mustangů. John objevil koně, kteří je hlídali, až na poslední chvíli. Zastavil svého koně za několika stromy a sklouzl ze sedla.

Scott jej přikrčen následoval. Rozběhli se do svahu a na temeni toho vrchu si lehli na zem. Pod sebou měli údolí.

„Ani muk,“ zašeptal John Flint Scottovi do ucha. „Ten hřebec naproti je hlídač. Žádné stádo divokých koní se nezačne pást, pokud není zajištěno ze všech stran.“

Sňal si klobouk a připlazil se tak daleko, jak to jen šlo. V údolí se páslo padesát či šedesát zvířat: pintové, appaloosové, ryzáci, vraníci i plaví koně, kobyly s hříbaty a mezi nimi hřebci s dlouhými hřívami a ocasy.

„Už jsem jednou takové stádo viděl,“ tiše řekl John Flint. „El Demoniovo stádo. Toto stádo musí vést zkušený hřebec. To údolí má dvě ústí, takže stádo může vždy uniknout. Jsou tam výtečná zvířata. Vidíte toho appaloosu tam naproti?“

Náhle ucítil, jak mu Scott sevřel ruku. Bezděky se otočil a pohlédl tam, kam hráč. A ještě než uviděl to, co Scott spatřil, mu instinkt napověděl, co to je.

Na široké skále na druhé straně údolí, jen několik yardů od stáda, stál divoký hřebec, jemuž se na slunci leskla černá kůže a jehož hřívou povíval vítr. Jeho ocas byl tak dlouhý, že se téměř dotýkal země. Se zvednutou hlavou shlížel na své stádo. Vypadal přesně tak, jak si ho John Flint pamatoval: mohutný, černý hřebec překypující silou a nespoutanou divokostí.

„El Demonio,“ zašeptal John Flint. Náhle přestal cítit chlad země. Polilo jej horko, když hleděl na toho bájného hřebce. Již dvakrát ho dokázal vystopovat a pokaždé mu unikl.

Slyšel, jak hráč vedle něj šeptá: „Co to je jen za koně. Co to je za koně…“

John se opatrně odplížil zpět, načež se za keřem zvedl a rozběhl se ke svému koni.

Hráč se rozběhl za ním. Na jeho bledém obličeji se objevil ruměnec.

„Které ústí údolí si vezmete, Flintě?“ zeptal se, když se vyšvihl do sedla.

„Kdo vám řekl, že si vezmu nějaké ústí údolí?“ odtušil John.

„Nemůžete ho chytit sám. Má pořád dvě možnosti úniku.“

„Tak dobrá,“ povzdechl si John. „Jeďte na jižní konec údolí, já si vezmu na starost severní.“

Aniž počkal na Scottovu odpověď, otočil koně a vyrazil po hřebeni táhnoucím se kolem údolí.

Zmocnila se jej lovecká horečka. Za jízdy odvázal ze sedla laso a vzal jej do pravé ruky. Těsně před ústím údolí zvolnil do kroku. Dál jel opatrně s lasem v ruce a koně řídil jen stehny.

Nyní si již nemůže dovolit udělat žádnou chybu. Stádo si jej nesmí všimnout, dokud nebude zcela blízko.

Z myšlenek jej vytrhlo tlumené dunění. V následujícím okamžiku uviděl, že stádo se objevilo před ústím údolí a běží přímo k němu. Tucty koní různých barev cválaly těsně vedle sebe z údolí. Hned mu bylo jasné, co se stalo. Scott nepočkal, dokud on, John, dorazí k ústí údolí. Vjel do něj a stádo teď před ním prchalo.

John Flint otočil svého hnědáka a vyrazil do strmého úbočí. V následujících vteřinách se stádo prohnalo kolem něj jako rozbouřená řeka. Musel vynaložit všechny síly na to, aby udržel svého koně pod kontrolou. Zpod kopyt divokých koní se zvedal prach.

Pokusil se mezi nimi objevit vraníka, ale nepodařilo se mu to. Kolem už běželi poslední mustangové. John popustil hnědákovi uzdu a kůň se cvalem vydal dolů ze svahu. Jeden mustang do něj vrazil a jeho kůň málem upadl. John mustanga švihl lasem po hlavě a začal si probojovávat cestu. Bičoval mustangy lasem po hlavách a hřbetech a prodíral se skrze ně.

Kdyby El Demonio z údolí uprchl, byl by pro ně ztracen. Žádný kůň by toho ďábla ve zvířecí podobě nedohnal. Toho bylo možné štvát jedině za střídavého použití několika zvířat.

V tom jej spatřil v údolí. Kolem ještě stále cválali divocí koně s vlajícími hřívami. Na chvíli mu připadalo, že toho černého hřebce vidí, avšak potom jej jeho očím skryl oblak prachu.

John bezohledně pobídl kopáním svého koně a vjel do oblaku prachu. Ten náhle odvanul vítr a on spatřil Scotta, který točil nad hlavou smyčkou. Černý mustang se hnal přímo k Johnovi. Tu Scott vrhl laso. To se bleskově rozvinulo, ale smyčka jen spadla hřebci na záda a sjela po něm.

John už se nedostal k tomu, aby vrhl laso. El Demonio tryskem cválal kolem něj. Hráč pustil laso, sklonil se a vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku. John viděl, jak ji zvedl a namířil na divokého hřebce. Kopl koně do slabin a zvíře vyrazilo vpřed. Oba koně do sebe narazili, Scottův ryzák pronikavě zařehtal a zhroutil se. Hráč ještě stačil vypálit, ale kulka svůj cíl minula.

John zastavil svého hnědáka, aby nezakopl o Scottova koně, jenž se pokoušel dostat na nohy, a seskočil ze sedla.

„Ty zatracený…“ zvolal.

Hráč se otočil a rukou trhl ke koltu. Jeho pouzdro však bylo prázdné. Revolver mu vypadl, když se zřítil ze sedla. Vtom jej uviděl v písku a převalil se k němu.

John k němu přiskočil a zvedl jej na nohy. Scott se prsty zaryl do písku a jen těsně minul revolver. Vykřikl, otočil se a dvakrát Johna zasáhl pěstí do obličeje. John jej pustil a hráč se zvedl na kolena. Rysy jeho bledé úzké tváře byly sevřené. Ztěžka oddechoval.

Když se John pokusil vstát, kopl jej do brady. Johnovi se prudce zaklonila hlava a zády mu projela ostrá bolest. Přesto stačil přiskočit ke Scottovi, když natáhl ruku po koltu. Vrhl se mu na záda a oba se svalili. John do něj bušil hlava nehlava.

Když ucítil, jak sebou Scott trhl, pustil ho a vstal. I Scott se zvedl. Vrávoral.

John mu zasadil další úder a hráč se svalil na zem.

„Vstaň, ty prašivý pse!“ prohodil John a zvedl ho za límec saka.

Scott byl poražený, ale ještě nebyl na konci svých sil. Nyní byl smrtelně nebezpečný. V jeho očích již neplály plamínky prozrazující vědomí převahy. Všechno přehlušil jeho vztek. John zvedl ruku, aby ho ještě jednou udeřil.

Vtom uviděl, jak Scott levačkou bleskově trhl k límci saka. V posledním okamžiku ho pustil, aby ho mohl chytit za pravé zápěstí. Hráči se v dlani objevil derringer, který vytáhl z rukávu tak rychle, že to ani nebylo možné postřehnout.

Scott vrazil do Johna ramenem a oba se skáceli na zem. John cítil, jak na něj hráč dopadl a vyrazil mu dech. Scott zvedl pravou ruku a vymanil se z jeho sevření. V následujícím okamžiku John uviděl, jak mu ústí obou hlavní derringeru míří někam mezi oči.

+ + + + +

John odstrčil hráčovu ruku a právě v tom okamžiku třeskl výstřel. Výstřel mu ožehl tvář a při té ráně v těsné blízkosti mu málem praskly bubínky v uších. Kulka mu jen o chlup minula hlavu.

Flint ze sebe odhodil Scotta, chytil jej za zápěstí a udeřil jím o své koleno - jednou, podruhé a potřetí, dokud nepustil derringer na zem.

John ho vzal a zahodil jej. Pak Scotta udeřil hřbetem ruky do tváře. Hráč, jenž se právě pokoušel zvednout, se znovu skácel na zem. Jeho obličej byl poznamenán Johnovými pěstmi. Na rtech měl krev.

S námahou se zvedl na kolena a vzhlédl na Johna, zatímco si levou rukou držel pravé zápěstí.

„Za to vás zabiju,“ hlesl. Víčka se mu chvěla bolestí.

„Mohl bych vám dát takový výprask, že už byste nikdy nevstal,“ ocelovým hlasem řekl John Flint. „Proč jste chtěl zastřelit toho koně?“

„Co je vám do toho?“ vyštěkl hráč.

John na něj chvíli mlčky hleděl, aby potom řekl: „Kdybyste ho zastřelil, tak bych vás oddělal, Scotte. A to myslím vážně. Zabil bych vás. Podle těch vašich zvrácených zásad nesmí nikdo jiný mít to, co mít nemůžete vy. Třeba bych ho tentokrát chytil, kdybych byl sám. Ale vy jste ho chtěl zastřelit…“

Scott se vrávoravě zvedl a šel ke svému koni. Půl minuty se o něj vyčerpaně opíral, načež si rozepnul sedlovou brašnu a vytáhl z ní láhev whisky.

John zvedl Scottovu pušku a strčil mu ji do sedlového pouzdra. Malý, dvouhlavňový derringer stále držel v ruce.

„Přestaňte pít, Scotte,“ radil mu. „Až budete v Nogales, tak se můžete třeba uchlastat, ale ne tady, dokud jste v mé blízkosti.“

Scott jeho slova ignoroval. Lil do sebe bourbon jako vodu, pak si strhl šátek z krku, vylil na něj zbytek kořalky a utřel si jím obličej.

„To jste neměl dělat, „poznamenal. „Já se nenechám od nikoho mlátit. Ani od vás, Flintě.“

John pokrčil rameny. Otevřel obě komory derringeru a vytáhl prázdné nábojnice, načež je zahodil.

„Tady platí jiné zákony než u karetního stolu,“ opáčil a hodil hráči prázdnou zbraň. „Už se na toho hřebce nepokoušejte střílet. Každý lovec mustangů by vás za to oddělal.“

„Všude platí stejný zákon,“ mumlal Scott přes rozbité rty. „Ten, kdo je silnější, si bere to, co chce.“

Odtrhl oči od malé zbraně, kterou nyní držel v dlani. Ve tváři mu trhalo.

„Musím toho hřebce chytit, Flintě,“ procedil mezi zuby. „Musím ho dostat! Musím!“

„Vy ho nechytíte,“ odtušil John. Dlaň měl položenou na pažbě revolveru. „Naopak byste měl z hor co nejrychleji zmizet.“

Na Scottově tváři se objevil potměšilý úsměv. „Líbí se vám Stella, co? Myslíte si, že jsem slepý? Chcete si ji tu nechat? Stellu za toho černého hřebce - co na to říkáte?“

John se pootočil a hřbetem ruky hráče udeřil do úst. Scott zavrávoral a vrazil do svého koně.

„Nejste nic jiného než odporné prase,“ řekl pohrdavě John.

Vypadalo to, že Scott jej chce napadnout, ale pak se j en tlumeně rozesmál a položil ruku na hrušku sedla.

„Proč?“ zeptal se jej. „Takto oba dostaneme to, co chceme. A já chci toho hřebce.“

„Ne, Scotte. Každý krok, který uděláte mimo tábor, vás přiblíží smrti.“

„A kdyby? Nikdy jsem se jí nebál na rozdíl od lidí, jako jste vy…“

John na něj pohlédl a pocítil zhnusení.

„Často jsem hleděl smrti do tváře, Scotte. Ale vy - vy nejste nic než odsouzeníhodný darebák. Finney měl pravdu. S hráči by si člověk neměl začínat. Lituju toho, že jsem vás sem vzal.“

„Ale těch dvě stě padesát dolarů byste bral, co? To je přece jediný důvod, proč jste nás sem přivedl.“

„Rád bych věděl, co na vás Stella vidí. Nejste nic než prašivý pes.“

Scott se usmál. V tom úsměvu, lépe řečeno grimase, se zračila trpkost a výsměch.

„Byli byste dobrá dvojka, vy, Flintě, a Stella. Já jsem pro vás jenom hráč, opilec a - jak jste to řekl - odporné prase. Myslíte si, že nevím, jak mnou pohrdá? Copak vám o tom neřekla?“

Zvedl láhev proti slunci a zase ji dal dolů, když viděl, že je prázdná.

„Lže sobě i mně. Přitom jenom čeká na chvíli, kdy mě bude moct opustit.“

„Proč s ní potom žijete?“ zeptal se znechucený John. „Řekněte mi to, Scotte.“

„Já nežiju s ní. Já žiju s tímto.“ Při tom zamával prázdnou láhví.

„Tomu neříkám žít, ale utíkat před životem.“

„Celý náš život není nic jiného než útěk před smrtí,“ odvětil Scott. Zahodil tu láhev a ta se rozbila o kámen. „Já toho hřebce chytím,“ řekl chraplavě. „Chytím ho. A bude lepší, když se mi nebudete stavět do cesty. Příště…“

Otočil se a strčil nohu do třmene, aby se vyšvihl na koně.

V tom okamžiku třeskl výstřel.

John, jenž pozoroval Scotta, uslyšel suchý třesk a plesknutí při nárazu kulky. Hráčovu koni se podlomila přední kopyta, načež začal bít zadníma kolem sebe.

John se vrhl za trnitý keř ocotilla a palcem natáhl kohoutek revolveru.

Na temeni kopce spatřil mihnutí. Okamžitě tam vypálil. Odpovědí mu byla další rána.

Pohlédl na Scotta. Ten se vrhl za svého koně a pokoušel se vytáhnout ze sedlového pouzdra pušku, kterou zvíře zavalilo. Kulka toho zákeřného střelce jej mohla minout jen o dlaň. Možná se právě kůň pohnul, možná střelce oslepil odlesk slunce na hlavni pušky. Ta kulka měla Scotta zasáhnout do zad.

John viděl, že Scott přece jenom vytáhl pušku, zamířil a vypálil. Zpod keře, za nímž se skrýval střelec, se zvedl prach.

John vstal a přikrčen se rozběhl k tomu keři. Scott vystřelil podruhé. John zakopl, spadl na zem a převalil se k nejbližšímu keři.

Několik vteřin tam nehybně ležel. Byl si jistý, že tam nahoře je jen jediný střelec. Kdyby byli dva, druhý by po něm vypálil, když John opustil úkryt. Z temene toho návrší by ho musel mít jako na dlani.

S revolverem v ruce a bradou v prachu se plazil za keři ocotilla. Při tom kabátem šoural po zemi, avšak ten zvuk byl příliš slabý na to, aby jej prozradil. Opět se ozvala Scottova puška.

Zatímco se po úbočí nesla ozvěna výstřelu, převalil se John do koryta vedoucího nahoru. Jím se potom plazil dál. Každým okamžikem očekával náraz kulky.

Nad ním se tyčily skály, mezi kterými rostly keře. Po nějaké době vylezl nahoru a hlavní koltu odsunul větve. Spatřil muže, jenž ležel za jedním z keřů a v rukou držel pušku. Potom viděl, že se převalil, postavil se a přikrčen zmizel mezi skalami. Musel si nalézt lepší místo, na kterém by ho nenalezla Scottova kulka.

John jej následoval jako stín. Jeho mokasíny nezpůsobily sebemenší zvuk. Pomalu lezl po skále - a potom toho muže spatřil. Stál pod ním a zády se opíral o skálu. Měl na sobě chrániče nohou a koženou vestu. Upřeně hleděl na Scotta. Zvedl pušku a John slyšel, jak cvakl kohoutek.

Přišel blíž a zvedl kolt.

„Prestone,“ řekl.

To slovo stačilo. Muž pod ním se otočil. Krátký okamžik John hleděl do jeho zkřivené tváře, aby pak Preston zvedl hlaveň sharpsky.

John zmáčkl spoušť. Ozvěna výstřelu se odrážela od skal.

Preston se zkroutil, ale přesto dokázal nalézt dost sil na to, aby zmáčkl spoušť. Kulka se však jen zaryla do prachu před jeho nohama. Nějakou dobu tam tak stál, načež se mu podlomily nohy a skácel se do prachu.

John vstal a mávl na Scotta. Pak přišel k Prestonovi a otočil jej na záda.

Kulka ráže pětačtyřicet jej zasáhla smrtelně. John pomalu strčil revolver do pouzdra a zvedl Prestonovu pušku. Zaklel, otočil se a rozbil Prestonovu pušku o skálu. Pažba sletěla dolů ze svahu. John tam hodil i hlaveň, potom se sklonil a zvedl mrtvého Prestona. Naložil si ho přes rameno a vydal se s ním dolů do údolí.

Scott se zvedl a šel mu naproti.

„Vy jste ho dostal,“ řekl, když se setkali.

John přikývl. Pustil Prestona na zem a rukávem kabátu si utřel zpocený obličej.

Scott ukázal hlavní pušky na Prestona.

„Vzpomínám si na jeho tvář,“ poznamenal. „Byl to jeden z Burnsových mužů. Střelil jsem ho do ruky. Ano, zase ho poznávám.“

John hleděl do Prestonovy voskové tváře. Scott na něj nedůvěřivě pohlédl. Teď už vypadal střízlivě. Jeho oči již byly opět chladné.

„Byl tu sám?“ zeptal se. „Možná je Jonathan Burns někde poblíž.“

John jen mávl rukou.

„Je to možné,“ zamumlal. „Běžte nahoru a najděte Prestonova koně. Potřebujete ho na zpáteční cestu. Nebo chcete jít zpátky pěšky? Ten kůň musí být někde mezi skalami.“

Scott se beze slova vydal na místo, kde John zastřelil Prestona.

John si svlékl kabát a sňal si klobouk. Pomalu nanosil kamení a to navršil na Prestona. Byla to jediná možnost, jak jej pohřbít tak, aby ho nerozsápali vlci.

Po chvíli se Scott vrátil s Prestonovým koněm. John právě pokládal na Prestonův hrob poslední kameny. Prestonův kůň byl silný pinto. Na hřbetě měl lehké sedlo White River.

„Pojďte, Flintě, sakra,“ prohodil Scott. „Nesmíme ztrácet čas.“

John si jej nevšímal. Máš strach, hráči, pomyslel si John. Ale jednoho dne, až budeš ležet pod takovou mohylou, už strach mít nebudeš. I strach jednou skončí.

Přišel ke svému koni a vytáhl se do sedla. Aniž se otáčel k hráči, vyjel z údolí. Divocí koně za sebou zanechali širokou, dobře viditelnou stopu. Johna to však nezajímalo. Pokud byl Jonathan Burns poblíž, musel ten výstřel slyšet. A John neměl sebemenší chuť jej potkat.

+ + + + +

Jeli rychle a nešetřili koně, takže se poměrně brzy dostali zpátky do tábora. John odsedlával v ohradě koně, zatímco hráč šel sám k ruinám. Ross Finney přišel Johnovi pomoct. Kolem pasu měl připnutý revolverový opasek. Chvíli mlčky pracovali, načež Ross Finney náhle řekl: „Vy jste ho zmlátil, Johne, že ano?“

John pustil sedlo na zem a dlaněmi si pohladil chrániče nohou.

„Rossi,“ odvětil, „náhodou jsme vystopovali El Demonia a jeho stádo. Scott se pokusil toho hřebce zastřelit…“

„To prase!“ znechuceně zaklel Finney. „Proč jste ho jenom zbil a…“

„Chce El Demonia za každou cenu. A já mu viděl na očích, že to ještě zkusí.“

Finney vyplivl kousek žvýkacího tabáku. „Proč ho odtud nevyženeme?“

„Ta žena by šla s ním a v horách by oba byli ztracení, Rossi.“

John si strčil do úst doutník a škrtl sirkou o sloupek ohrady. „Narazili jsme na Prestona, jediného z hordy mladého Burnse, kdo přežil setkání s námi. Musel ho přilákat Scottův výstřel. Musel jsem ho zabít. Neměl jsem jinou volbu.“

„Ten, kdo se vydá po stopách El Demonia, dává svůj život všanc, Flintě. Vždycky to tak bylo. Ale tento hráč je posedlý. Cítím to.“

„Za několik dnů je oba odvedu do Nogales. Jestli je vyženeme teď, vběhnou Burnsovi do náruče.“

Ve Finneyho očích se něco změnilo. „Opravdu je chcete dostat pryč? Jestli to chcete udělat, tak to udělejte teď, Flintě.“

„Aby je hned odkrouhl Burns?“

„Flintě, něco vám řeknu. Vy to všechno neděláte kvůli tomu, abyste pomohl Scottovi. Vy to děláte kvůli té ženě. Líbí se vám. Proti tomu by se nedalo nic namítnout, kdyby mezi vámi a jí nestál ten hráč.“

John, jenž byl dosud k němu otočený zády, se obrátil. Jeho tvář se zachmuřila.

Finney ho chytil za ruku. „Nebuďte blázen, Flintě. Takové ženy najdete v každém městě. Takové ženy jsou příliš levné na to, aby kvůli nim člověk tak riskoval.“

John se zahleděl kamsi za něj a přivřel rty.

„Sundejte sedlo ze Scottova koně,“ řekl. „Odneseme sedla dovnitř.“

Aniž počkal na odpověď, hodil si své sedlo na rameno a vydal se k ruinám. Finney jej následoval. Nikdo z nich neřekl ani slovo. Obě sedla hodili vedle ohniště.

Stella Sheenová připravovala jídlo. Klečela u ohniště, a když uviděla Johna, zvedla hlavu.

Scott seděl v zadní části místnosti, zády se opíral o stěnu a v rukou držel další láhev whisky.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl John. „Do Nogales vyrazíme pozítří. Pojedeme v noci, a tak unikneme Jonathanu Burnsovi a jeho lidem.“

„Jestli vám nebude vadit, že pojedete sám,“ s úsměvem odvětil Scott. „Sekl jsem vám, že neodjedu, dokud nechytím toho černého hřebce.“

„Potom hory nikdy neopustíte, leda tak s kulkou v hlavě,“ zamumlal Finney.

John na něj pohlédl a takřka neznatelně zavrtěl hlavou. „Pak do Nogales přivedu aspoň slečnu Sheenovou, Scotte. Jestli chcete riskovat krk, je to vaše věc.“

„A co se stane, když toho hřebce nechytí? Zastřelí ho,“ poznamenal Finney.

John si dřepl k ohni a vzal si hrnek. Opatrně si do něj nalil kávu a usrkl.

„Sám ho nikdy nenajde,“ odvětil.

„Najdu ho i bez vaší pomoci, Flintě,“ prohodil Scott. „Kdysi mě naučili, jak se zachází s koňmi.“

„Potom vás asi naučili i to, jak se na koně střílí, že?“

„Ne.“

„Naučil jste se to sám? Je zatraceně lehké zastřelit koně.“ Finneymu se chvěl hlas zlostí. Měl sevřená ústa, jako by měl trpkou pachuť v ústech.

Scott vstal a postavil se naproti Finneymu.

„Chcete si to snad se mnou rozdat?“ zeptal se.

Finney na něj pohlédl.

„Proč? Protože nosíte v rukávu derringer, Scotte? Zastřelil byste El Demonia, kdyby vám v tom Flint nezabránil. Co si myslet o někom, kdo chce zastřelit koně jen proto, že ho nemůže zkrotit?“

Když hovořil, hleděl na Stellu Sheenovou, jako by mluvil k ní.

John, který nespouštěl Scotta z očí, viděl, jak hráč zbledl.

„Rossi!“ zvolal.

Hráč mávl rukou. „Nechtě ho, ať řekne, co má na jazyku, Flintě.“

„Chci vám říct jen jedno,“ zavrčel Finney. „Běžte k čertu!“

„A myslíte, že to tu někoho zajímá?“ otázal se Scott.

John přiblížil ruku ke koltu. Stella Sheenová si toho koutkem oka všimla a vyděšeně na něj pohlédla.

„To bych řekl,“ vztekle procedil Finney mezi zuby. „Takové, jako jste vy, nemůžu vystát, Scotte.“

„Ale zaplatit si ode mě necháte, že?“

„Na vaše špinavé peníze kašlu,“ odsekl Finney, jenž byl bledý jak stěna. „ Od té doby, co vás sem Flint přivedl…“

„Jen pokračujte, starý muži!“

„Kvůli vám museli zemřít lidé.“

„Nevěřím, že vám tak záleží na těch chlápcích, které jsem zastřelil,“ opáčil Scott. „Jde vám jen o toho divokého hřebce. Máte strach, že bych ho mohl chytit. To je všechno.“

„Myslíte si, že byste mohl s El Demoniem opustit živý tyto hory?“ Finney se rozesmál. „Ten, kdo na El Demonia hodí laso, musí zemřít.“

„Měl bych strach se k vám otočit zády, kdybych byl ten hřebec. Už jsem se vyrovnal s jinými. A nenávidím, když mi někdo vyhrožuje.“

Stella těkala pohledem mezi Johnem a Scottem.

„Ne, Barry!“ řekla prosebně.

„Ty se od toho drž zpátky,“ procedil Scott mezi zuby. „Ještě nikdy jsem si nenechal vyhrožovat.“

Vstala a chytila ho za ruku. „Za pár dnů budeme v Nogales. Vzdej se toho hloupého plánu. Mám strach tu zůstávat. Odjeďme z tohoto místa!“

Scott ji odstrčil. „Odjedeme tehdy, až budu chtít.“

John viděl, jak Scott začal kmitat prsty pravé ruky, a sám posunul svou vlastní ruku blíž k revolveru. Scott byl opilý a nebezpečný. Musel být tedy připraven na všechno.

„Slečna Sheenová má pravdu, Scotte,“ poznamenal.

„Zůstanu tady a pokusím se chytit toho hřebce,“ řekl Scott, aniž Finneyho spouštěl z očí. „A jestli ho nechytím, tak ho oddělám. A nemyslete si, že žertuju. Já to udělám.“

„To vám věřím.“ Finney sevřel dřevěnou pažbu svého koltu. „Flintě, říkám vám, že by bylo lepší s ním jednat jako se vzteklým vlkem. On by toho hřebce zabil, kdyby k tomu dostal příležitost.“

„Ne,“ opáčil John, který již měl kolt povytažený z pouzdra. „Dejte pryč ruku z revolveru, Rossi. A vy, Scotte, se nepokoušejte sáhnout po derringeru. Tentokrát bych byl rychlejší.“

Hráč na něj ztěžka oddechuje hleděl. „To bych na vašem místě nedělal, Flintě. Vzdálenost mezi námi je příliš malá. I kdybyste mě zasáhl, druhá střela by patřila mně a já bych vás neminul. Nejlepší by pro vás

bylo, kdybyste se mě zbavil a nechal si Stellu a toho hřebce, že ano? To by se mu líbilo, Stello! To by byla šance, jak zmizet ze světa saloonů!“

John věděl, že Scott ho chce vyprovokovat. To, zda si tak byl jistý svou rychlostí, nebo mu všechno bylo jedno, nedovedl posoudit. Měl již povytažený kolt, ale cosi ho zadrželo od toho, aby v té smrtící hře, kterou rozehrál Scott, pokračoval. „Slečnu Sheenovou z toho vynechejte,“ poznamenal klidným hlasem, ačkoli to v něm vřelo.

„Proč? Vy dva byste se k sobě hodili,“ opáčil usmívající se Scott.

John vstal. „Ještě slovo, Scotte, a dám vám výprask.“ Scottovi ztuhl úsměv na rtech. „Slyšelas to, Stello?“ Stella pohlédla Johnovi do očí, načež takřka neznatelně zavrtěla hlavou. Vypadalo, že cítí hrozící nebezpečí tak jako John. Náhle vstala a vyběhla ven. Deka v otvoru se za ní s tichým zašustěním zatáhla.

Scott pomalu řekl: „Teď jsme sami, Flintě. Teď můžeme bojovat o toho hřebce.“

„S tím zvířetem si přece nic nepočnete,“ odpověděl John. Chvíli čekal, aby hráč zvedl hozenou rukavici. Palec měl položený na kohoutku koltu. „Proč chcete něco, co vám nebude k ničemu?“

„Protože se mi to líbí. Chci toho hřebce mít, Flintě. Musím ho mít.“

„Pošlete ho k čertu, Flintě!“ zvolal Finney. „Další den a dvě noci s ním už nevydržím. Nechápete, že si to s vámi chce rozdat? Myslí si, že je s koltem rychlejší než vy. Dokažte mu, že to tak není.“

Scott se usmál. „Ten starý blázen chce, abyste mě zabil, Flintě. Neví, že jen co vytáhnete kolt, bude po vás. Vy mě nevyženete, protože chcete Stellu. Víte, že by mě nikdy neopustila. Šla by se mnou, kdybych teď odjel. A co se stane mně, stane se i jí. Buďto padne do rukou Burnsovi a jeho mužstvu, nebo Apačům. A to byste nikdy nepřipustil. Proto mě nikdy nevyženete.“

John cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Nejraději by toho hráče na místě odrovnal, ale neudělal to a odtáhl ruku z pažby koltu.

Finney vstal, přistoupil ke stěně, vzal si svůj kožešinou podšívaný kabát, stetson, sedlové brašny a sedlové pouzdro s puškou a šel ke dveřím. „Kam chcete jít, Rossi?“ zeptal se John.

Finney se nezastavil a pouze přes rameno řekl: „Jdu. Chcete to tak přece.“ Aniž řekl něco dalšího, opustil srub. John a Scott na sebe hleděli přes kouřící oheň.

„Slyšel jste, co řekl Finney,“ vyhrkl John. „Muž, který chytí El Demonia, bude muset zemřít.“

Scott se uvolnil. „To, co říká ten starý hlupák, mě nezajímá. Chci toho koně, Flintě. Chci ho a dostanu ho. Vždycky dostanu to, co chci. A když mi někdo stojí v cestě…“

Sklonil se a zvedl láhev s whisky, kterou předtím postavil stranou. Potěžkal ji v ruce a potom ji podal přes oheň Johnovi.

„Chcete se napít?“ otázal se. „Napijte se na to, že chytím toho koně.“ John se ani nepohnul. Měl skoro zavřené oči a sevřené rty.

„No dobrá, pak se napiju sám,“ podotkl Scott a trpce se zasmál. „Pít sám má něco do sebe. Člověk žije sám, pije sám a umírá sám.“

Přitáhl své sedlo k ohni, posadil se na něj a napil se. Rudá zář plamenů dodala jeho tváři ďábelský výraz. Jediné, co v ní bylo živé, byly jeho lesknoucí se oči.

+ + + + +

Noc byla tmavá. Hvězdy zářily jen slabě, a tak jel Ross Finney krokem a čekal na východ měsíce.

Naslouchal vytí vlků, jež se mísilo s klapotem kopyt. Ubalil si cigaretu a strčil si ji do úst. Škrtl sirkou o sedlo, zapálil si a sirku odhodil.

Jízda horami pro něj nebyla ničím zvláštním. Vyznal se tam v horku i v prosinci, kdy pod kopyty koně křupal sníh.

Potáhl si z cigarety. Když teď pomyslel na to, že nechal Johna Flinta v táboře samotného se Scottem, bylo mu, jako by Johna zradil. Měl tam zůstat a rozdat si to se Scottem?

Nenáviděl Scotta od chvíle, kdy jej poprvé spatřil. Znal hráče. Věděl, jak jsou rychlí s revolverem. Zbraně pro ně byly stejně důležité jako karty.

Barry Scott byl nebezpečný a navíc se ho ještě zmocnila horečka, když uviděl El Demonia. A to ho činilo nevypočitatelným. Scott o to, co chtěl mít, bojoval. Ross Finney měl neklamný pocit, že hráč by se v rozhodujícím okamžiku nerozpakoval Johna zabít.

Jel dál mezi suchými keříky. Projel mezi dvěmi skálami a vtom před sebou spatřil dva jezdce. Prudce trhl uzdou. Pravou rukou pustil uzdu a položil ji na pažbu koltu. Nad hory se vyhoupl měsíc. Jeho svit zalil oba jezdce.

Finneye polil studený pot, když jezdce poznal.

Jonatnan Burns a druhý muž se zastavili uprostřed cesty. Ve svitu měsíce se leskly postroje jejich koní.

„Buďte zdráv, Finney,“ řekl Burns. Měl silný, ocelově znějící hlas. „Tak pozdě a venku? Kam jedete? Do Tubacu?“

Finney si pomalu uvolnil revolver v pouzdře. „Jistě, nechtě mě projet!“ Burns nijak nenaznačil, že by to mínil udělat. Pravou ruku měl položenou na stehně těsně vedle revolveru.

„Máte teď nového společníka, Finney. Byl při tom, když byl zastřelen můj bratr. Kde je? A kde jsou ti dva, které sem vzal?“ Finney vyplivl cigaretu a olízl si rty. „Ti už Santa Ritas dávno opustili, Burnsi. Flint je vzal do Nogales.“

„Vsadím boty, že lže,“ poznamenal jezdec vedle Burnse. „Ten chytrák se nás snaží svést na falešnou stopu.“ Burns se lehce předklonil v sedle a položil levou ruku, v níž držel uzdu, na hrušku sedla.

„I já si myslím, že lže,“ podotkl, aniž Finneyho spouštěl z očí. „Je možné, že ten hráč je ještě v táboře.“

„Tak ho si ho najděte,“ odsekl Finney. „Bude vám to trvat zatraceně dlouho, než se vám to podaří.“

„Stačím nám jen jet po vašich stopách, Finney,“ zamumlal Burns. „Ale bylo by pro vás lepší, kdybyste mluvil.“

„Výhružky na mě nikdy nedělaly dojem,“ zavrčel Finney. „Budete muset hledat!“

„Chci toho muže, který zastřelil mého bratra,“ odvětil Burns tichým hlasem. „Flint to nebyl.“

„To vím. Preston byl u toho, když se to stalo. Ale Flint zastřelil O’Connora a za to bude muset zaplatit.“

„To nebude tak jednoduché, jak si myslíte, Burnsi. Jistě, můžete jet dál. Ale nejdřív budete muset projet kolem mě.“

„Finney, jeďte na kraj cesty a mějte ruce v klidu, když budeme projíždět kolem vás nebo až budeme za vámi. Pověsíme toho hráče a Flinta hlavami dolů na paloverde. O zbytek se postarají supi.“

Muž vedle Burnse se usmál a ve svitu měsíce se zaleskly jeho zuby. „Kdybych byl na jeho místě, Jonathane, pak bys takto o mém příteli mluvit nesměl. To bych…“

Finney těkal pohledem mezi nimi a vlhly mu při tom dlaně. Náhle mu došlo, co se stane. Burns nikdy nepřipustí, aby mu mohl vpadnout do zad. Musí ho zabít. O tom nelze pochybovat.

Polil jej studený pot.

„Myslíte?“ zeptal se.

„Já bych svého přítele bránil,“ řekl jezdec vedle Burnse. „Ale to nemůžete chtít po každém. Jeďme dál, Jonathane…“

V tom okamžiku Ross Finney sáhl po zbrani. Byl tak rychlý jako ještě nikdy v životě, protože věděl, že to je možná poslední vteřina jeho života. Byl rychlý, ale ne dost.

Vytáhl kolt a pokusil se zamířit, ale nedokázal to. Spatřil záblesk a uslyšel třesk výstřelu.

Pak ucítil náraz kulky. Tiše přepadl přes sedlo a svalil se z koně na zem.

Jonathan Burns k němu přijel s kouřícím koltem v ruce a vyklonil se ze sedla. Ve svitu měsíce měly proužky dýmu stoupající z hlavně jeho koltu stříbřitou barvu.

Finney ležel vedle svého koně. Burns zapálil sirku. Vítr ji sice hned zadusil, ale to, co Burns viděl, mu stačilo. Strčil kolt zpátky do pouzdra, pootočil koně a kývl na muže, jenž byl za ním.

„To byl první,“ řekl hlasem naplněným nenávistí. „Nikdo z nich neunikne. Za Emoryho smrt budou muset zaplatit všichni.“

Muž přijel k Burnsovi a zeptal se: „Co teď? Víš, kde leží ten tábor?“

„Finney odtud přijel,“ poznamenal Burns a ukázal směrem, odkud se Ross Finney objevil. „Když pojedeme po jeho stopách, musíme na ten tábor narazit.“

Ze sedlového pouzdra vytáhl dvouhlavňovou brokovnici a otevřel její komory. Pohladil oba náboje, strčil brokovnici zpět do pouzdra a vyjel. Přitom jeho kůň překročil přes Finneyho.

Oba jezdci zmizeli v temnotě mezi mohutnými skalami.

+ + + + +

John Flint šel se dvěma vědry vody od studánky. Nesl vodu zvířatům v ohradě. Vtom se nahoře na okraji planiny objevila Stella. Kráčela k němu. Byla zrudlá a ztěžka a přerývaně oddechovala.

„Barry je pryč,“ vyhrkla, když k němu dorazila. „Jeho kůň není v ohradě a jeho sedlo také zmizelo.“

John se rozběhl nahoru, a když se dostal na planinu, uviděl, že Stella měla pravdu. Hráčův kůň v ohradě skutečně chyběl. Postavil vědra s vodou na zem.

„Ten zatracený blázen,“ povzdechl si. „Zřejmě vyjel stopovat El Demonia.“

„Proboha,“ vzlykla a chytila jej za ruku. „Musíme ho hledat.“

John si rukávem utřel obličej. „Hledat? Je noc.“

„Ale musíme něco udělat! Nevyzná se tu. Musíme ho hledat.“

„Kde?“ zeptal se John. „Je taková tma, že jezdce, který nechce být viděn, neuvidíte, ani když pojedete deset kroků od něj.“

„Ale…“

John kopl do jednoho z věder.

„Jestli se do rána nevrátí, vyjedu ho hledat,“ dodal. „V noci ho nenajdu. A on nechce, aby ho někdo našel.“

Její sevření zesílilo. Pohlédl do její tváře, která byla v temnotě jen světlejším pruhem.

„Nemůžeme nic dělat,“ snažil se ji přesvědčit. „Musíme počkat do svítání. Na to, abychom mohli nalézt jeho stopy, potřebujeme světlo. Denní světlo, Stello. A to on ví.“

„A jestli…“ Selhal jí hlas, ale on i tak věděl, co chce říct. Pak trpkým tónem dodala: „Jestli ho nebudete hledat, vydám se za ním.“

„Vy jste se zbláznila,“ prohodil. „To se chcete zřítit do propasti?“

Vrhla se na něj a přitiskla mu tvář k rameni. Chvěla se a přidušeně vzlykala. Věděl, o co jde, ale nic neřekl, zvedl ji a odnesl ji do srubu, kde ji posadil na deku a podal jí láhev whisky.

„Napijte se,“ zamumlal. „Až se rozední, osedlám koně. Ale nic se nezmění, jestli ho přivedu zpátky. Bude pořád takový jako předtím.“

Utřela si obličej.

„Já za to nemůžu,“ rozrušeně zašeptala. „Nemůžu ho opustit. Ví, že s ním musím zůstat, ať se děje, co se děje. Člověk nemůže druhého opustit, dokud o něj má strach.“

+ + + + +

Když se John Flint probudil, začalo se rozednívat. Tiše ležel v dekách, aniž věděl, co ho probudilo. Nebe venku bylo světle šedé. Oheň již vyhasl a stoupal z něj tenký sloupec dýmu.

John natáhl ruku a sáhl po revolverovém opasku, který ležel vedle sedla, jež mu sloužilo jako polštář. Ohlédl se na Stellu. Měla deku vytaženou až ke bradě a její tvář byla ve spánku klidná a uvolněná.

Tiše ze sebe odhrnul přikrývky, vzal si revolverový opasek a šaty a šel ven. Bylo chladno. Vítr přinesl vůni sluncem spálené šalvěje. Chvatně se oblékl, přes ramena si hodil kabát a připnul si revolverový opasek.

Neslyšně opustil misii a zamířil k ohradě. Neumyl se, ani se neoholil. Neměl moc času. Předpokládal, že Scott jel tam, kde předešlého dne vystopovali El Demonia a jeho stádo.

John hleděl do dáli. V ranním šeru jako by celý svět strnul. Pak uslyšel nějaký zvuk a hned věděl, že to byl dusot kopyt. Na okamžik pomyslel na to, že by to mohl být vracející se Scott nebo Finney. Když se však otočil a spatřil jezdce, jak vyjeli mezi ruinami, poznal, že se mýlil.

Oba na sobě měli kožešinou podšívané kožené kabáty a chrániče nohou. Klobouky měli posunuté hluboko do čela. Jeden z nich, vysoký silný muž s vytaženým límcem, držel v rukou brokovnici se zkrácenými hlavněmi. Opíral si ji o levé předloktí a mířil na Johna.

Ten jen letmo pohlédl do jeho tvrdé vrásčité tváře. Věděl, s kým má tu čest. Tím mužem byl Jonathan Burns. Jezdci pomalu jeli k němu.

Burns zastavil svého koně ani ne tři kroky před Johnem a pohlédl na něj přivřenýma ledovýma očima. Ukazováček měl přiložený ke spouštím pušky. Na hřbetě ruky mu zřetelně vystoupily šlachy.

Trvalo několik vteřin, než otevřel ústa. Řekl jen jedno slovo: „Flintě?“

„Vy jste Jonathan Burns,“ odvětil John, jenž měl ruce v klidu a nehýbal se.

Burns sebou trhl.

„Museli jsme dlouho hledat, než jsme tento brloh našli,“ poznamenal. „Vybrali jste si dobré místo.“

John rychle pohlédl na druhého muže, který na něj mířil sharpskou.

„Jak jste se sem dostali a co ode mě chcete?“ otázal se klidným hlasem.

„Prostě a jednoduše jsme jeli po Finneyho stopách,“ odpověděl Burns.

Johnovi trhlo ve tváři. „Co je s Finneym? Co jste s ním udělali?“

Burns se pochmurně usmál. „Sáhl po revolveru. Byl to starý člověk a už nebyl dost rychlý. Pro vrahy svého bratra nepotřebuju soudce. Kde je muž, který zastřelil Emoryho?“

John věděl, že mezi dvěma puškami nemá šanci. Držel ruku za pažbou revolveru, ale nemohl jej tasit. Jeden chybný pohyb a Burns by na něj vystřelil z brokovnice. A mířil mu na hlavu.

„Ten muž je pryč, Burnsi,“ poznamenal. „Už je daleko. Teď má deset až dvanáct hodin náskok. Kromě toho jsou svědkové, kteří viděli, že Emory sáhl po revolveru jako první a že mu chtěl střelit do zad. Žádný soudna světě by Scotta neodsoudil.“

Burnsův úsměv nyní naháněl husí kůži.

„Svědkové?“ zapochyboval. „Jací svědkové? Žádné svědky nepotřebujeme - teď už ne.“

„Chápu,“ tiše podotkl John. „Muž s puškou v ruce má vždycky dost odvahy.“

Odpovědí mu byl úder pažbou pušky do zátylku. Zavrávoral a klesl na kolena. Slyšel, jak se ten druhý jezdec směje. Dlaní si utřel obličej.

„Vy jste zastřelil O’ Connora,“ řekl nad ním Burns. „Nebyl to můj bratr, ale patřil k mým lidem. Finney byl první. Teď jste na řadě vy.“

John zvedl hlavu a uviděl, jak na něj Burns se zadostiučiněním v očích namířil pušku. Byla to Parkerova brokovnice s výrazně zkrácenými hlavněmi. Pušky tohoto typu se používaly proti útočícím mustangům. Tato parkerovka byla v Burnsových rukou děsivá zbraň a rozptyl jejích krátkých hlavní byl velký. Burns palci hladil kohoutky.

„Kde je muž, který zastřelil mého bratra, Flintě?“ otázal se. „Máte malou šanci, že z toho vyváznete živý. Toho hráče si najdu. Takže kde je?“

John se pokusil vstát, ale opět dostal ránu pažbou sharpsky. Padl obličejem do prachu. Tentokrát mu trvalo snad celou minutu, než se znovu zvedl na kolena. Ucítil na jazyku vlastní krev a vyplivl ji.

„Kde je?“ zeptal se Burns ocelovým hlasem. „My to už z tebe dostaneme, Flintě.“

John se rukama opřel o zem a odpověděl: „Říkám vám přece, že tu není. Vydal se na cestu do Nogales. Jestli ho chcete, Burnsi, tak si ho hledejte. Scott střílel v sebeobraně. Vašeho bratra by dříve či později stejně někdo zastřelil. Kdyby to neudělal Scott, tak by to udělal někdo jiný.“

„Kde je ten hráč?“ procedil Burns mezi zuby. „Dávám vám ještě jednu šanci, Flintě. Ale je poslední.“

„Takovou šanci, jakou měl Ross Finney?“ odtušil John. „Kam ho trefila kulka? Do zad?“

Burns zpopelavěl. Přivřel oči a chvíli seděl přikrčen v sedle, načež se napjal, postavil se ve třmenech a přiložil parkerovku k líci.

Vtom se ozval nějaký šramot a John viděl, jak se Burns v sedle otočil a namířil brokovnici jinam. Na zlomek vteřiny spatřil Stellu Sheenovou, jež stála před ruinami. Vítr jí povíval s vlasy.

Věděl, že to je jeho poslední šance, a tak jednal tak rychle jako ještě nikdy v životě. Burnsův pistolník viděl, jak John Flint padl na záda, a pokusil jej znovu udeřit. John však byl rychlejší. Nebyl to pistolník, ale bojoval o život. Vystřelil, aniž vytáhl revolver z pouzdra, střílel skrze něj. Plamen z hlavně mu proto ožehl ruku. Výstřel byl pouzdrem téměř utlumen.

Jonathan Burns se otočil v sedle, když se jeho jezdec zhroutil v sedle a pak se skácel na zem. Burns viděl jen to, jak padá ze sedla. Rychle otočil hlavně své parkerovky.

John Flint se vrhl stranou a během tohoto pohybu zvedl kolt. Uslyšel zadunění brokovnice a vedle něj vytryskla fontána prachu. Převalil se dál. Kolem něj se točila žlutá země a šedá obloha. Vypálil na Burnse, ale minul. Opět zaduněla parkerovka a nalevo od něj se vznesl prach. Burns jej i nyní minul.

John zůstal ležet na břiše a palcem natáhl kohoutek svého armádního revolveru. Viděl, jak Burns po něm hodil vystřílenou brokovnici a sáhl po koltu. Jeho pravá ruka se jen mihla a zčistajasna se v ní objevil kolt. V souboji by možná byl rychlejší než John, ale teď, v sedle vyděšeného koně, byl o rozhodující zlomek vteřiny pomalejší.

John pustil kohoutek svého koltu. Třeskl výstřel a Burns sebou trhl. Jeho tvář ztuhla. Ještě jednou se pokusil zvednout zbraň, ale uprostřed pohybu strnul, zhroutil se v sedle a poroučel se na zem. Zůstal bezvládně ležet.

John se opatrně zvedl.

S koltem v pravé ruce šel nejdříve k Burnsovi a potom k druhému muži. Letmý pohled mu stačil na to, aby věděl, že jsou již oba na pravdě boží.

Vzhlédl a chvíli hledal Stellu, která jako zkamenělá stála před ruinami misie. Všechno trvalo jen několik vteřin. Ti dva muži teď byli mrtví.

Strčil si ještě kouřící kolt do pouzdra a drsným hlasem poznamenal: „Nechtěl jsem to, Stello. Přinutili mě k tomu.“

Šel k místu, kde na zemi ležel jeho kabát, oprášil jej a potom si ho hodil přes rameno.

Sklonil se pro Burnsovu parkerovku a potěžkal ji v ruce. Pažba brokovnice byla vykládána stříbrem a závěr zdobily stříbrné intarzie.

„Teď už se Burnse a jeho lidí bát nemusíte,“ řekl polohlasně. Se znechuceným výrazem odhodil parkerovku a otočil se.

Cosi ve Stellině tváři se uvolnilo. „Vy jste to udělal kvůli - Barrymu?“

„Ne. Neudělal jsem to kvůli němu,“ opáčil. „Ani nevím, jestli bych mu pomohl, kdyby ho zastřelili před mýma očima. Udělal jsem to proto, že jsem musel bojovat o život. Neudělal jsem to kvůli Scottovi.“

+ + + + +

John šel k ruinám a ramenem se opřel o výčnělek zdi, jako by čekal, že všechno zmizí jako zlý sen, až otevře oči.

Slyšel nějaký šramot, a když otevřel oči, uviděl, že Stella Sheenová je pryč. Šel za ní do tábora a zůstal stát u vchodu chaty.

„Jestli budete chtít, dostanu vás odtud ještě tuto hodinu, Stello. Cesta je teď konečně volná. Nezůstávejte už dál se Scottem. Ten člověk umírá. Už dlouho umírá. A všechny, kdo jsou kolem něj, stahuje s sebou jako vír.“

Stála před vyhaslým ohništěm. „Nemůžu s vámi jít,“ řekla. „Vždy půjdu tam, kam půjde Barry. V tom má pravdu: Z jeho světa se nedá utéct.“

„Když to člověk nezkusí, tak ne,“ odtušil. „Chcete se dál trmácet od saloonu k saloonu, Stello? Opravdu to chcete?“

„Nevím,“ řekla zoufale.

„Kdo to má vědět, když ne vy? Všechno záleží jen na vás -jenom na vašem rozhodnutí.“

„Možná patřím k těm, kteří nemohou být nikde šťastní,“ poznamenala tiše. „Přála jsem si mít kousek země, o kterém bych mohla říct, že je můj. Ale i to byl jen sen a nic víc.“

„Můžete ten sen uskutečnit.“

„Ne. Už není cesty zpátky.“ Řekla to, jako by to byla poslední slova, která měla říct. Otočila se. V očích měla slzy.

Otevřel ústa, aby něco podotkl, ale v tom okamžiku si všiml, že Stella hledí kamsi za něj. Její oči se nepřirozeně rozšířily.

Bleskově se obrátil a položil dlaň na pažbu revolveru.

Ve vchodu stál Scott.

Přes levé rameno měl přehozenou těžkou sedlovou pokrývku. Opíral se o zeď a těkal pohledem mezi Johnem a Stellou. Jeho tvář byla zpocená, měl propadlé líce a kruhy pod očima. Krvácel z rány na čele.

Stella tiše vykřikla a dala si dlaň před ústa. Potom Scott vešel dovnitř.

Měl roztrhaný levý rukáv saka a zakrvácenou košili. Paži a ruku měl také od krve. Mlčky přistoupil k ohništi, pustil kabát na zem a natáhl levou ruku.

„Neměl byste nějaké cáry, kterými bych se mohl ovázat?“ zeptal se.

John pohlédl na husí kůži nahánějící ránu s otevírajícími se okraji. „Co se stalo?“ otázal se ho. „To je od kopyta?“

Hráč se ztrhaně usmál. Byl bledý jako stěna.

„Hledal jsem El Demonia celou noc. A našel jsem ho.“

Po těchto slovech se zhroutil. John rozepnul své sedlové brašny a vytáhl z nich několik obvazů.

„Přineste bourbon,“ prohodil ke Stelle. „Musíme mu tu ránu dezinfikovat.“

Zatímco si Scott strhával zakrvácené cáry rukávu, řekl: „Musel jsem hledat polovinu noci, než jsem ho našel. Byl i se stádem v jednom údolí poblíž místa, kde jsme ho viděli poprvé. Našel jsem ho, Flintě. Hodil jsem mu laso přes hlavu, ale když se mu stáhla smyčka, trhl hlavou a můj kůň mě shodil. Ten černý ďábel na mě okamžitě zaútočil. Chytil jsem zbytek lasa, které táhl za sebou, a omotal jej kolem stromu. Přitom jsem se dostal pod jeho kopyta. Pohyboval se tak rychle, že jsem skoro neměl čas mu uhnout. Kdybych nezvedl ruku, kopl by mě do hlavy. Ale mám ho. Mám ho! Mám ho, Flintě!“

Odmlčel se se zasténáním, když mu John nalil na ránu whisky. Zavřel oči, do kterých mu vhrkly slzy.

John postavil láhev na zem a omotal mu ruku obvazem. Scott se opřel o pravý loket a ztrhaně se usmál.

„Kdo jsou ti dva venku před ruinami?“ otázal se. Snažil se něco vyčíst z výrazu Flintový tváře.

„Jeden z nich je Jonathan Burns,“ odpověděl John. „Zemřel, protože vás hledal, Scotte.“

„Aha.“ Hráč se otočil ke Stelle Sheenové. V jeho hubené tváři se objevil výraz triumfu, ačkoli trpěl bolestí. „Slyšelas, Stello?“ poznamenal. „Mám ho! Věděl jsem, že bude můj. Věděl jsem to.“

Zvedla hlavu a její oči nyní působily prázdně.

„Ano, teď ho máš,“ řekla chladně a zase sklonila hlavu.

Scott sáhl po láhvi a napil se. Ještě stále dýchal ztěžka. Flint viděl, že má derringer strčený za opaskem kalhot tak, aby po něm mohl snadno sáhnout. Pochopil proč. Scott poraněnou levou rukou nemohl obsluhovat péro v pouzdře skrytém v rukávu. Jeho rychlost se zbraní v ruce byla jednou provždy ta tam.

„Předpokládejme, že to je opravdu El Demonio a ne nějaký jiný černý hřebec,“ řekl. „Co si sním chcete počít, Scotte?“

„Chtěl jsem, aby mi patřil. Teď je můj a já umím bránit to, co mi patří. „ Znovu zvedl láhev ke rtům a pohlédl přes ni na Johna.

Ten stále nemohl věřit tomu, že El Demonia chytil.

Zmocnila se jej nenávist vůči hráči.

„Uvidíme, jestli to je El Demonio,“ podotkl. Pouze s vypětím všech sil dokázal skrýt rozrušení. „Jak daleko je místo, kde jste ho přivázal, Scotte?“

„Je to blízko toho místa, kde jsme ho už jednou našli.“ Scott postavil láhev na zem a jakoby náhodou přesunul pravou ruku do blízkosti derringeru. „Chcete si to se mnou rozdat?“

John nehnul ani brvou.

„Nevěřím, že jste chytil El Demonia,“ odtušil.

Hráč vzdálil ruku od malé zakřivené pažby derringeru a napil se z láhve, jako by musel otupit bolest.

„Já vždycky dostanu to, co chci,“ procedil mezi zuby. „Mám vám poděkovat za to, že jste mi ušetřil práci s Burnsem?“

John pomalu vstal. „Jestli mi za to poděkujete, tak vám jednu vrazím, Scotte. Co si chcete počít s tím hřebcem?“ zeptal se a strčil zbylé obvazy do sedlové brašny.

„Jezdit na něm. Co jiného?“

„Mustang, který je tak starý, prohnaný a silný, na sebe nenechá nikoho nasednout.“

„Já na něm jezdit budu.“

„A když se vám to nepodaří?“

„Pak mu vpálím kulku mezi oči.“

John na něj vrhl ocelový pohled.

„Komu tu vlastně chcete co dokázat, Scotte?“ řekl. Viděl, jak hráč přivřel oči, a poznal, že je nepřivřel bolestí. „Nejste tak nepřekonatelný, za jakého se považujete,“ dodal po chvíli. „Ve skutečnosti jste jenom hlupák, který ani nemá dost síly k tomu, aby přijal porážku.“

Hráčova ruka, v níž držel láhev, pomalu klesla.

„Věděl jsem, že si to se mnou budete chtít rozdat, Flintě,“ sykl. „Proč ty cavyky? Jde vám o El Demonia. Chcete to vyřídit teď?“

Stella otevřela ústa, ale Scott ji nepustil ke slovu.

„Ty se drž zpátky,“ zavrčel. „Věděl jsem, že s vámi budu muset bojovat, Flintě. O co vám jde? O Stellu, nebo o toho koně?“

„O obojí,“ opáčil John. Věděl, že tím hráče nutí k rozhodnutí. Byla to hozená rukavice.

Pravou ruku držel těsně za pětačtyřicítkou. Prsty měl lehce zkřivené a každý sval jeho těla byl napjatý a připravený k bleskurychlému pohybu. Pozoroval Scottovy oči. Byl naprosto klidný a chladný.

„O obojí,“ řekl Scott a postavil láhev vedle sebe. „Člověk dostane jen to, o co chce bojovat a co každý den brání. Spočítejte si, jakou máte šanci. Ale je to jenom šance na smrt.“

„Vy nikdy nepochopíte, jakou mám šanci,“ odtušil John. „Nikdy jste nechápal nikoho kromě sebe.“

Hráč ani sebemenším cuknutím nenaznačil, že by chtěl sáhnout po derringeru, i když měl ruku velmi blízko. Kdyby tasil, mohl být rychlejší než John. Neudělal to však a jenom zavřel oči.

„Střílejte!“ zamumlal. Chvíli čekal, potom otevřel oči a zašeptal: „Vidíte. Nejste schopen o něco bojovat. Mohl byste mě zabít a Stella a kůň by připadli vám. To byla vaše šance, Flintě. Další už nedostanete.“

„Vy dobře víte, jak jste zbabělý,“ opáčil John. „A abyste si dokázal opak, musel jste chytit toho hřebce.“

„A proč jste ho chtěl chytit vy, Flintě? Finney tvrdil, že ten, kdo El Demonia chytí, zemře. Tak dobrá, chytil jsem ho já. Co bude teď?“

„Ještě pořád nevěřím, že jste chytil El Demonia,“ namítl John.

Hráč mrštil láhví proti zdi.

„Já jsem ho chytil!“ vykřikl. „Přísahám. Chytil jsem ho. Co teď chcete dělat? Chcete si to se mnou rozdat? Pravou rukou můžu pohybovat celkem dobře. Dost dobře na to, abych vás zabil. Stello, pomoz mi na nohy.“

„Proč ten spěch?“ poznamenal John. „Může to přece počkat, dokud se nepodívám, jakého koně jste to vlastně chytil.“

„Já čekat nechci,“ odsekl Scott. „Tato chvíle je stejně tak dobrá jako každá jiná.“

John cítil, že na něj hledí Stella, ale nepohlédl na ni. Přistoupil k místu, kde spával, sroloval své přikrývky, přivázal je za sedlo a pak vzal z věšáku na zdi sedlové pouzdro a sedlové brašny. Věděl, že Scott ho nespouští z očí.

„Řekněte mi, kde je ten hřebec, a já tam pojedu a podívám se na něho,“ řekl, aniž hráči věnoval jediný pohled.

„Sám?“ prohodil Scott. „Myslíte, že bych vám to dovolil?“

„Po cestě byste.spadl ze sedla. Bude lepší, když zůstanete tady se slečnou Sheenovou.“

Za jeho zády se ozvalo kovové cvaknutí. Flint se otočil. Scott klečel a v pravé ruce držel krátkohlavňový derringer. Mířil jím na Johna.

Hráči se lehce chvěla ruka. Trhlo mu ve tváři, když se pokusil usmát.

„Takže tak jste si to vymyslel?“ poznamenal. „Ne, Flintě. Buďto pojedeme spolu, nebo tento tábor neopustíte. A myslím to vážně.“

+ + + + +

John tam stál se sedlem v ruce a těkal pohledem mezi Scottem a Stellou. V očích ženy viděl strach. Pak jeho pohled ulpěl na malém derringeru. Ve Scottových tmavých očích se objevily jiskry. Malá pistole se mu chvěla v ruce. John věděl, že to míní vážně. Stella na něj mlčky hleděla vyděšenýma očima.

„Tak dobrá,“ prohodil John. „Pojedeme spolu, Scotte. Jdu ven osedlat koně…“

„Doprovodím vás,“ vpadl mu hráč do řeči. „Sundejte si revolverový opasek, ale nepřibližujte se rukou ke koltu. Jestli se ho jen dotknete, máte obě kulky z derringeru v břiše.“

John pochopil, že ho Scott bude mít v hrsti, jestli si odepne opasek s pětačtyřicítkou. Neměl však na vybranou. Snad by se rozhodl jinak, kdyby s ním v místnosti nebyla Stella Sheenová. Nechtěl ji však ohrozit.

Pustil sedlo na zem, odepnul si kožené řemínky, kterými měl připnuté pouzdro ke stehnu, a otevřel přezku opasku. Pouzdro, kolt a opasek s tlumeným zvukem spadly na zem.

„A teď mi ten opasek kopněte sem,“ přikázal mu Scott. „Ale udělejte to pomalu.“

John mu špičkou mokasíny posunul opasek. Scott vytáhl pětačtyřicítku z pouzdra a strčil si ji za opasek. Potom se ztěžka zvedl. Ten náhlý pohyb mu musel způsobit velké bolesti, protože se zády opřel p zeď a nějakou dobu ztěžka oddechoval. Kývl na Johna Flinta derringerem.

„Teď běžte přede mnou k ohradě, Flintě,“ procedil mezi zuby. „Osedláte nám koně. Potřebuju čerstvého koně. Přivedete mi jedno ze zvířat, na kterých přijeli Burns a jeho společník.“

John se mlčky otočil a šel se svým sedlem ven. Scott jej následoval podepírán Stellou Sheenovou.

U ohrady John osedlal svého a Stellina koně a pak šel pro zvíře, na němž přijel Jonathan Burns. Hráč se opíral o jeden z kůlů, v ruce držel malou pistoli a pozoroval jej. John, jenž přivedl k ohradě Burnsova koně, viděl, že sharpska v druhém sedlovém pouzdře není zajištěná. Její pažba trčela dozadu. Kdyby po ní jednou rukou sáhl a druhou plácl koně po zadku, vytáhl by ji. Věděl však, že chvatně vypálená kulka může snadno minout cíl, a Stella Sheenová stála tak blízko hráče, že by ji mohl zasáhnout.

Přivedl koně k ohradě a díval se, jak Scott s vypětím všech sil vylezl do sedla. Zranění levé ruky mu muselo působit děsivé bolesti, přesto však v sedle seděl zpříma. Strčil si derringer do kapsy saka a zpoza opasku kalhot vytáhl Flintovu pětačtyřicítku. John pomohl Stelle do sedla. Zachytil její varovný pohled a neznatelně přikývl. Potom se vyšvihl na hřbet svého koně.

„Můžeme jet,“ řekl a jednou rukou se chopil uzdy.

„Jeďte jako první!“ Scott na něj kývl hlavní revolveru. „Cestu znáte.“

John přikývl.

„Dobrá, tak jeďte. Ale ne příliš rychle. Budu vás mít neustále na mušce.“

John mlčky otočil svého hnědáka a kopl jej patami do slabin. Krokem přijel na okraj planiny a pak se vydal úzkou, sotva viditelnou stezkou dolů.

+ + + + +

Když přijeli do blízkosti údolí, v němž viděli El Demonia a jeho stádo poprvé, bylo už poledne. Vzduch se tetelil a v dáli byly vidět modravé hory. Jediný zvuk, který se tam ozýval, byl pravidelný klapot kopyt a odfrkávání koní.

Po cestě John přemýšlel, co by mohl udělat, kdyby ten kůň, kterého hráč chytil, byl opravdu El Demonio. Neměl u sebe žádnou zbraň kromě nože ukrytého v kožené pochvě mezi lopatkami.

Koně se začínali potit, když jeli po hřebeni. Z kantárků jim kapala pěna. Scott Johnovi ukazoval cestu. Sjeli do údolí, jež se před nimi otevřelo, a nějakou dobu jeli mezi přibližně yard vysokými keříky šalvěje. V nejzazším koutě údolí se zelenala skupina borovic, které nesly stopy mnoha bouří.

John zastavil svého hnědáka a otočil se v sedle. Scott a Stella přijeli k němu.

Hráč ukázal hlavní koltu na borovice. „Je tam,“ podotkl. Strčil si kolt

za opasek kalhot a seskočil ze sedla. „Přivažte tu koně, Flintě. Bude lepší, když dál půjdeme pěšky.“

John sesedl a udělal jeden krok směrem k němu. Scott okamžitě položil ruku na pětačtyřicítku. Flint pokrčil rameny a chopil se uzd všech tří koní.

„Raději ke mně nechoďte moc blízko,“ varoval jej Scott. „Nechci, abyste mě přinutil vás zastřelit dřív, než uvidíte toho divokého hřebce.“

John sevřel uzdy tak silně, že se mu zařezaly do dlaně. „Takže mě chcete zastřelit potom?“

„Vím, co si myslíte. Ještě pořád nevěříte, že to je El Demonio. Dělejte, běžte. Přivázal jsem ho k jednomu stromu.“

„Jestli mě chcete odkrouhnout, tak to můžete udělat i tady,“ řekl John. „Proč takové cavyky?“

Scott se zašklebil. Sípavě dýchal, měl otevřená ústa a sevřené zuby. Po chvíli zvedl hlavu. Jeho bolesti polevily.

„To vám váš společník Finney ne-řekl, že lovci koní v horách by sejmuli každého, kdo by El Demonia chytil? Budu se mít na pozoru. Než mě dostanete, oddělám já vás. Chytil jsem toho hřebce - a teď patří mně. Budete o něho bojovat, že ano? S čím chcete bojovat? S kamenem?“

„Nebudu bojovat,“ opáčil John. „Ten hřebec vás zabije, jestli k němu přijedete příliš blízko.“

Scott přivřel oči. „Takže máte něco lepšího, o co se vyplatí bojovat? Stellu? Co vy jste jen za blázna, Flintě! Ještě jste pořád nepochopil, co je zač? Mám vám říct, kde jsem ji našel?“

Stella trhla hlavou tak prudce, že jí vlasy padly do tváře.

„Nic mu neřekneš!“ zvolala.

Scott ji chytil pravou rukou, přičemž však koltem ještě stále mířil na Johna Flinta.

„Proč ne?“ otázal se. „Chce to vědět, tak ať to ví.“

Stella se pokoušela vymanit z jeho sevření, ale hráč se jen smál.

„Poznal jsem ji na jednom mississippském parníku,“ řekl. „Měla karetní stůl na River Queen. Chcete slyšet ještě víc?“

Upřeně hleděl na Johna, který marně vzpomínal, zda někdy viděl takové oči.

„K lidem, kteří hráli u jejího stolu, patřilo i několik bohatých mužů z východu a z jižních států: byl to plantážník, otrokář, rančer z Texasu a bankéři z velkých měst na východním pobřeží. A všichni znali Stellu velmi dobře. Víte, proč jsem ji přesto vzal s sebou? Protože jsme stejní. Museli jsme se hrabat ve špíně, abychom nezahynuli. To nás spojuje víc než všechno ostatní, Flintě. Mezi mě a Stellu chtěli vstoupit už jiní. A víte, co se s nimi stalo? Vyprovokoval jsem je u karetního stolu a zastřelil. Tak dopadl jeden otrokář z Atlanty a jeden rančer z Austinu. Pokusili se mi Stellu vzít. Teď jsou mrtví. Zastřelil jsem je. Svět, ve kterém žijeme, je krutý.“

Rukou, v niž držel kolt, Stelle otočil hlavu tak, že mu musela pohlédnout do očí.

„Řekni mu, že jsem mluvil pravdu,“ vyzval ji. „Dělej, řekni mu to!“

Neodpověděla.

„Tak jako tak ví, že nelžu,“ poznamenal Scott a pustil ji. „Ne, Flintě, já nikdy nepřipustím, aby mi Stellu někdo vzal. Jestli se o to někdy pokusíte, zabiju vás tak jako toho koně, o kterém jsem vám řekl.“

John upřeně hleděl na Stellu. Měla zastřené oči, ve kterých se teď ne-zračila trpkost. Prostě a jednoduše to byly oči člověka, který se kdysi ocitl ve špíně, ale který se nenechal pošpinit a který je povznesený nad věci, jež jsou mu lhostejné.

„To je dobře,“ podotkl John. „Pojďme tam, kde jste nechal toho hřebce.“

Scott kývl koltem.

„Běžte napřed, Flintě,“ řekl. „Stačí jen projít mezi stromy a hned toho koně uvidíte.“

John se otočil a překročil napůl zpráchnivělý kmen borovice. Slyšel, jak jej Scott a Stella Sheenová následují. Prošel mezi stromy a spatřil malé údolí, v jehož středu stál osamocený paloverde.

Okamžitě uviděl černého mustanga.

Tiše tam stál a frkal. Jeho tmavé oči nepřátelsky hleděly na lidi, kteří k němu kráčeli.

Byl vysoký a silný a jeho černá kůže měla takřka kovový lesk. Hřebec trhl hlavou a couvl. Připravoval se ke svému poslednímu boji.

+ + + + +

John viděl, že hřebec ustoupil tak daleko, jak mu to laso dovolilo. Na tmavých pyscích mu stála pěna. Smyčka se mu stáhla tak těsně kolem krku, že to vypadalo, jako by se mu zařezala do zpocené kůže. Hřebec se pokoušel osvobodit a přitom se smyčka utahovala stále víc.

John k němu pomalu přišel. Vtom se mustang otočil a s pronikavým řehtáním na něj zaútočil. John uskočil. Kopyta s ostrými hranami jej jen těsně minula. Hřebec se opět vzepjal a pokusil se jej kopnout. Přitom se laso napjalo tak, že kůň málem spadl na zem. Stál tam s chvějícími se slabinami a rozšířenými nozdrami a hleděl na člověka před sebou.

John se pomalu obrátil a pohlédl na hráče, v jehož očích se zračil triumf.

„Je to on, že ano, Flintě?!“ zvolal. „Vidím vám to na očích. Je to on!“

John si olízl rty.

„Takto ho zabijete,“ poznamenal. „Laso ho uškrtí. Kdybychom přišli o čtvrt hodiny později, uškrtil by se.“

Scott si mustanga změřil pohledem.

„Nesmí zemřít,“ odpověděl.

„Pak mi pomozte sem přitáhnout ten ztrouchnivělý kmen,“ řekl John a přistoupil k němu. Scott mu však četl myšlenky.

„Ten strom sem přivlečete vy,“ zavrčel. „Půjdu s vámi, ale mám jenom jednu zdravou ruku a tu musím mít volnou pro revolver, Flintě.“

Spolu se pak vydali ke koním. John odmotal laso ze sedla a hodil si je přes rameno, načež se sklonil, uchopil zpráchnivělý kmen za dvě větve a začal ho vléct.

Vyčerpalo ho, než kmen dovlekl na místo, na němž stál hřebec. Když ho pustil na zem, kousek se odlomil. Odkopl jej, sundal si laso z ramene a roztáhl smyčku, přičemž na ní uvázal dva silné uzly, aby se nemohla stále stahovat.

Hráč a Stella Sheenová přihlíželi, jak s lasem v pravé ruce kráčí k hřebci. Zvíře ustoupilo, jak to jen šlo, a nastražilo uši. A potom zaútočilo. Vyrazilo s rychlostí postřeleného vlka a John věděl, že ho hřebec chce zabít. Smyčka zasvištěla vzduchem, roztáhla se a dopadla na krk koně. John se otočil a rozběhl se. Mustang běžel deset kroků za ním, potom se laso napjalo a strhlo ho k zemi. Hřebec zařehtal a převalil se.

John bleskově omotal konec lasa kolem ztrouchnivělého kmene, načež přiběhl k palo verde a zpod košile si za běhu vytáhl nůž. Přeřezal jím laso, kterým byl mustang přivázán ke stromu, otočil se a běžel zpátky.

El Demonio se postavil na nohy a pohlédl na něj svýma velkými očima, v nichž se zračila nenávist. Chvěly se mu slabiny. Jeho řehtání znělo jako křik.

Rozběhl se k Johnovi a táhl přitom za sebou ztrouchnivělý kmen. Scott odvlekl Stellu z údolí pryč. Teď tam byl John sám s hřebcem. Strčil si nůž do mokasíny a obešel divokého koně. Potom se rozběhl a vrhl se za kládu, již El Demonio táhl za sebou. Zvíře ještě chvíli běželo, potom se zastavilo a otočilo se. Téměř celou minutu si hleděli do očí a pak vraník se skloněnou hlavou pomalu přišel blíž.

Zatím nezaútočil. Byl chytrý a vypadalo to, že dobře ví, že člověk je rychlejší než on. Pokoušel se k němu dostat tak blízko, jak to jen šlo.

John vyskočil a rozběhl se k palo verde. Za svými zády slyšel vzteklé řehtání koně, načež se ozval dusot kopyt. Uskočil za strom a v následujícím okamžiku uslyšel, jak hřebcova kopyta narazila do kmene palo verde. Do tváře mu vletěly kousky kůry, když kůň zabušil kopyty do stromu.

Chvíli počkal, pak se rozběhl k borovicím, mezi nimiž viděl Scotta a Stellu. Běžel tak rychle jako ještě nikdy v životě, protože věděl, že musí využít toho, že mustang za sebou vleče ztrouchnivělou kládu. Zadýchán zdolal svah a opřel se o strom.

Pod ním El Demonio bil kopyty do ztrouchnivělého kmene, který jej tolik zdržoval. John se otočil a vydal se ke svému koni. Vzal si láhev s vodou, zuby vytáhl zátku a napil se. Voda chutnala po kovu, byla poloslaná a odstátá.

Z údolí se ozývalo řehtání běsnícího hřebce. John pověsil láhev zpět na sedlo.

„Co se děje?“ otázal se Scott.

John pokrčil rameny. „Musí se vy-zuřit. Ale s tím kmenem se nedostane daleko.“

„Bude se snažit laso rozedřít nebo se zbavit toho kmene, Flintě…“

„Takto se aspoň nemůže uškrtit. Dejte mi zpátky můj revolver.“

„Proč?“

„Tuto noc musíme strávit tady. Nemůžeme hřebce odvést pryč. Zabil by každého, kdo by se k němu přiblížil.“

Natáhl ruku. Scott nejdřív pohlédl na revolver, jenž držel v ruce, ale potom zavrtěl hlavou.

„Nedám vám ho, Flintě. Ten hřebec patří mně. A já si ho chci nechat.“

Kývl hlavní pětačtyřicítky a dodal: „Já se nikdy nevzdám toho, čeho se jednou zmocním. Odsedlejte koně, Flintě!“

„Vy mi nedáte zpátky můj revolver?“

„Ne.“

„Noci jsou v horách nebezpečné. Často tudy táhnou Apači.“

„ Apači nás tu rušit nebudou. A dokud nebudete ozbrojen, nevidím žádné nebezpečí, Flintě. Dělejte, odsedlejte koně.“

+ + + + +

Setmělo se a nad šelestícími korunami borovic se rozzářily hvězdy. Stromy byly září plamenů zbarveny do ruda. V dáli vyli vlci.

John naslouchal, zda neuslyší nějaký podezřelý zvuk. Seděl na sedle v kruhu ozářeném ohněm a mezi dlaněmi držel hrnek s horkou kávou. Na druhé straně ohně seděli Scott a Stella. Hráč měl kolt strčený za opaskem kalhot.

„El Demonia z hor nedostanete,“ řekl John. „Co s ním chcete dělat?“

Scott hleděl do praskajících plamenů.

„Budu si s ním dělat, co chci,“ odsekl.

„Co vám kdo udělal, že věříte, že si s každým živým tvorem můžete dělat, co si zamanete?“ otázal se ho John.

„Nic zvláštního. Jenom znám lidi. Žádný z nich si nezaslouží, aby se o něho ostatní starali. Vy jste to jenom zatím nepoznal. A možná už to nepoznáte nikdy.“

„Vy vůbec nevíte, co může člověk pro druhé znamenat,“ odtušil John.

Stella zvedla hlavu.

„Nikdy to nevěděl,“ přisvědčila. „Patří k těm, kteří nikoho nepotřebují. Nikdy nikoho nepotřeboval.“

Scott si hřál s dřevěnou pažbou pětačtyřicítky.

„Co to říkáš?“ poznamenal. „Zrovna ty.“

„Řekni mi, kde jsou naše sny, které jsme kdysi spolu měli?“

„To byly tvoje sny, Stello. Takže neříkej my. Já jsem žádné sny neměl.“

„Tak dobrá, byly to moje sny. A co se s nimi stalo? Zmizely. Zmizely, až na toho černého koně. Všechno ostatní je pryč.“

„Ani ten hřebec už ti nebude dlouho připomínat tvé sny, Stello. Můžeš být při tom, až ho zastřelím.“

„Takže to je to, po čem celou dobu toužíte, Scotte,“ ozval se John. „Jenže to neuděláte.“

„A kdo mi v tom zabrání? Vy?“

„Ano. Pozoroval jsem vás dost dlouho, Scotte. Když něčeho nemůžete dosáhnout, zničíte to. A když něco získáte, pak děláte všechno, abyste to zlomil a zničil, ať už jde o ženu nebo o koně. Ničíte všechno, co není dost silné, aby se vám ubránilo. Jednoho dne, Scotte, jednoho dne budete neuvěřitelně osamělý.“

Hráč na něj hleděl planoucíma očima. Nechal jej mluvit.

Teprve když se John odmlčel, řekl: „To chcete tak rychle zemřít, Flintě?“

John věděl, že to nejsou prázdná slova. Scott měl El Demonia a jeho už nepotřeboval. Byl pro něj jen nebezpečím, nevypočitatelným rizikem.

„Střílejte!“ zvolal John. „Zastřelte mě před ní!“ Při těch slovech kývl na Stellu.

Scott na něj pohlédl. „Myslíte si, že to neudělám? Stačí říct…“

John vstal a změřil si hráče pohledem. Scott vytáhl revolver.

„Jestli chcete sejmout toho hřebce, musíte nejdřív udělat to samé se mnou.“

„Opravdu si myslíte, že bych to nezmáčkl? Nedělalo by mi to sebemenší problém vás zastřelit. Takže si teď rozmyslete každé slovo.“ Natáhl kohoutek koltu a dodal: „Už vás nepotřebuju na cestu do Nogales. Žádní Burnsovi lidé, kteří by mi mohli být nebezpeční, tu už nejsou.“

„Ano.“ John Flint přikývl. „Vy, vy a zase vy! Na Stellu vůbec nemyslíte. Možná teď pochopila, že jste jí lhal.“

„Ty zatracený…“

„Ne!“ vykřikla Stella. John koutkem oka viděl, že i ona vyskočila. Dál si jí nevšímal. Jeho pozornost byla plně upřena na Scotta. Jeho tvář byla ozářená plameny a Johnovi to připadalo, jako by se na ni díval dalekohledem, tak zřetelně ji viděl.

„Za to vás oddělám!“ vyhrkl Scott. „To jste neměl říkat, Flintě. To ne.“

Stella se pokusila odstrčit hlaveň jeho koltu.

„Ne, Barry!“ zvolala. „Nedělej to, pro rány boží! Proč toho hřebce nepustíš na svobodu?“

Odhodil ji a namířil na Johna.

„Pak ho na svobodu pustím já,“ řekla Stella prázdným hlasem.

„To neuděláš!“ Scott na ni vrhl sveřepý pohled, aniž přestal mířit na Flinta.

„Ano, udělám to,“ opáčila. „Ty musíš vždycky všechno zničit. Mě nevyjímaje. Teď to chceš udělat i s tím hřebcem. Myslíš si, že ho můžeš zlomit nebo zabít, protože ho teď máš v hrsti. Ponižuješ mě tak, že už se to nedá vydržet. A to samé teď chceš učinit i s tím koněm. Nesneseš, když se setkáš s něčím, co se před tebou neskloní. Musíš to zničit a udělat z toho svůj stín. Ale já tomu zabráním, i kdybych…“

„I kdybys musela udělat co?“ výhružně se zeptal Scott.

„I kdybych musela toho mustanga sama osvobodit…“

Na okamžik se Scott otočil ke Stelle, a to byla Johnova chvíle. Vrhl se na něj přes oheň, Scott spatřil jeho stín a pokusil se na něj namířit kolt, ale už bylo pozdě. John do něj vrazil, třeskl výstřel a kulka se zaryla do ohniště. Nato se oba muži svalili na zem.

Po chvíli hráč vyskočil a zvedl kolt.

Pokoušel se namířit na Flintovu tvář, ale John byl rychlejší. Chytil ho za ruku, v níž držel revolver, a začal jí bušit do země, dokud hráč nepustil zbraň. Potom John své sevření uvolnil a vrazil mu pěstí do obličeje.

S hekáním se váleli v ohništi. John pod sebou na chvíli ucítil žár, aby se pak převalili ven. Hráč se pokusil vymanit ze sevření svého protivníka.

John před sebou viděl škleb v jeho tváři a slyšel jeho sípavý dech. Náhle postřehl, jak se hráč rozpřáhl kolenem a potom ho udeřil mezi nohy. Ochromila ho bolest a na chvíli nebyl schopen ničeho. Vykřikl a zkroutil se.

Scott vrávoravě vstal. John ho nezřetelně viděl nad sebou, jako by byl obklopen mlhou. Snažil se vstát, ale ta děsivá bolest mu to nedovolila. Viděl, jak se Scott chopil henryovky a rozběhl se za Stellou k údolí, v němž byl El Demonio.

John zatnul zuby, až jej zabolely čelisti. Přinutil se vstát a tentokrát se mu to podařilo. Stálo ho to všechny síly, když se sklonil pro revolver, jenž Scott ztratil. Po dvou krocích však opět klesl na kolena. Chtělo se mu křičet bolestí.

Znovu se zvedl a vrávoravě se vydal k údolí. Kolt držel křečovitě v ruce. Na okraji údolí se opět zhroutil.

+ + + + +

Probralo ho pronikavé řehtání. To, co potom viděl, se odehrálo během několika vteřin.

Viděl, že hřebec se objevil mezi stromy. Scott se mu snažil zastoupit cestu. Stellu John nikde neviděl. Hráč se zastavil a zvedl pušku. Třeskla rána a v temnotě se zablesklo. Scott stáhl pákové nabíjení, avšak k druhému výstřelu už se nedostal.

Než krátkohlavňovou pušku zalícil, byl již hřebec u něj. Vzepjal se jako ne-stvůrný hrozivý stín a zaútočil na Scotta kopyty. Puška odletěla stranou a Scott zvedl ruce, aby si chránil obličej, ale hřebec ho potom nechal být.

Procválal kolem něj a v tom okamžiku se hráč vrhl vpřed a chytil se konce lasa, které El Demonio táhl za sebou. Otočil se na záda a podrážkami se zapřel o zem, chtěl mustanga zastavit. To se mu však nepodařilo. Hráč ztratil rovnováhu, ale lasa se nepustil.

Mustang jej vlekl za sebou a John věděl, že hráč se lasa nepustí, dokud v něm bude jen jiskérka života.

Scott křičel, když jím kůň smýkal, ale nepustil se. John ještě takový hrozný křik nikdy neslyšel. Nahánělo mu to husí kůži. Hráč se přesto stále držel lasa ocelovým sevřením.

John se zvedl na kolena a vypálil na El Demonia, ale minul ho. Vystřelil podruhé a minul i tentokrát.

V tom okamžiku vraník laso vytrhl Scottovi z rukou. Hráč udělal několik přemetů a zůstal bezvládně ležet. Divoký hřebec zmizel v temnotě.

John pomalu sklonil kolt. Klečel tam, oběma rukama se opíral o zem a čekal, až bolest v tříslech poleví. Potom vstal a vrávoravým krokem se vydal ke Stelle, jež se objevila mezi stromy. Postavil se jí do cesty, ačkoli se sotva mohl udržet na nohou.

„Nechoďte k němu, Stello,“ poznamenal. „Nemá to smysl. Už mu není pomoci.“

Snažil se ji zastavit, ale ona se mu vytrhla a běžela dál.

„Musím za ním,“ řekla.

Přišel k ní a sklonil se, aby hráče otočil na záda. Stella si dala ruku před ústa a vzlykla. John cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

Ze Scottova saka, vesty a košile zbyly jen cáry. Rysy jeho bledého obličeje byly strnulé, oči měl zavřené a dech přerývaný. Na rukou měl sedřenou kůži od prstů až po zápěstí. Ještě žil, ale John hned poznal, že mu už nikdo nepomůže.

Hráč otevřel oči. Chvíli jimi těkal, až jeho pohled konečně ulpěl na Stelle.

„On - je pryč,“ zasténal. „Pročs - to udělala, Stello? Tys - mě zradila.

Všechno - všechno by bylo jiné, kdybych - kdybych měl toho hřebce.“ Zasípal a trhl hlavou. „Já jsem - tě -miloval, Stello. A tys mnou za to - pohrdala. Navzájem jsme se - zničili. Ale on - tě nikdy nedostane. On…“

Otočil hlavu a matnýma očima pohlédl na Johna. Náhle pohnul pravou rukou. John ucítil tlak nad opaskem. Když sklopil zrak, spatřil malý derringer, který Scott držel ve své zakrvácené ruce. Na hráčově obličeji se objevil pokus o triumfální úsměv. Jako by pro tento okamžik zapomněl na všechnu bolest.

„Vy-ji-nikdy nedostanete,“ vyrazil ze sebe. „Však mě znáte - Flintě. To - co nemůžu - mít, nesmí - mít - ani - nikdo jiný. Mě - může porazit - jenom jeden člověk. A to - ty - Stello. Ale…“

Tlak derringeru zesílil, avšak vtom Scottova tvář strnula a ruka, ve které držel derringer, ochable klesla. Hlava mu spadla na zem a jeho vyhaslé oči se upřely k obloze.

John vzhlédl ke Stelle. Vypadalo to, že ho vůbec nevidí.

„Bože!“ tiše zamumlala. A to bylo jediné, co řekla. Poklesla jí ramena.

John s vypětím všech sil vstal.

Zvedl Stellu a odvedl ji pryč.

„Pojďte k ohni,“ poznamenal. „Dělejte, pojďte pryč! Pojďte!“

Pokusila se vymanit z jeho sevření, ale on ji držel pevně. Vlekl ji silou pryč, chtěl zlomit její odpor.

„Váš život přece neskončil,“ snažil se ji přesvědčit. „Teď teprve začíná.“

Bojovala s ním jako posedlá, ale vtom se zarazila a pohlédla na něj vytřeštěnýma očima. Pak se zhroutila a přitiskla obličej k jeho rameni. Celá se chvěla, jak vzlykala. Pevně ji držel a čekal, až se uklidní.

„Já jsem ho zabila,“ řekla. „Já ho zabila! Já ho zabila!“

„Ne, Stello. To on si přivodil smrt. A do posledního okamžiku bojoval o to, abyste nemohla patřit nikomu jinému.“

Vzhlédla na něj. „Já už nikdy nebudu patřit nikomu jinému. Odveďte mě odtud.“

Cítil, že tato její slova jsou definitivní. Odvedl ji zpátky k tábořišti, a zatímco ona nehybně seděla u ohně, John vykopal Scottovi hrob a pak osedlal koně.

Když vyhasly poslední plameny v ohništi, vyjeli do noci.