John Kirby

Colorado western 116. Pokerový král

Před mnoha lety přijel do Cottonwoodu, malého oklahomského městečka, jeden hráč. Posadil se do rohu saloonu a čekal na muže, kteří by se odvážili zahrát si s ním partičku pokeru. Ale potom udělal chybu - smrtící chybu. Pustil se do hry s Robertem Gannonem, nejmocnějším mužem v kraji. A vyhrál. Všechny hry. Gannon viděl jen jedinou šanci, jak si zachránit tvář. Obvinil hráče z falešné hry a dal ho pověsit. Netušil však, že má syna.

Na kraji lesa číhali bandité.

Pozorovali povoz pomalu projíždějící širokým údolím. Na kozlíku seděl statný ryšavý muž, jenž držel v rukou uzdy mezků v zápřahu. Vedle něj seděla obtloustlá žena ve vybledlých bavlněných šatech. Vypadalo to, že v tom vedru oba usnuli.

Harrymu Shannahanovi se to jen hodilo.

Vůdce banditů hleděl na starý povoz přivřenýma očima. Obyčejně kradl dobytek nebo koně. Jenže peníze za poslední kořist už Shannahan a jeho muži dávno utratili. Nyní seděli zaprášení a unavení na vychrtlých koních, byli zarostlí a měli hladové oči.

„Myslíš, že se to vyplatí?“ zamumlal jeden z jeho mužů. Shannahan se otočil a vrhl zkoumavý pohled na svého mohutného zjizveného kumpána.

„Proč by se to nemělo vyplatit?“ opáčil Shannahan. „Kdybychom teď dali dohromady všechny své peníze, dělalo by to možná jeden jediný dolar! V El Pasu jsme to s tím hýřením trošku přehnali, chlapci! A chvíli bude trvat, než zase prodáme pár kusů Gannonova dobytka…“

„Ale to jsou přece na první pohled chudáci, Harry,“ řekl zjizvený muž. „Jsou to drobní farmáři, které možná právě odněkud vyhnali! Když je okrademe, jenom vyvoláme zbytečný rozruch!“

„I ti největší chudáci mají nějaké úspory,“ trval na svém Shannahan.

„A ti mezci také nevypadají špatně. Kromě toho je celkem možné, že ten dědek schovává pod plachtou svou hezkou dceru.“

Po těchto slovech se rozesmál.

Většina jeho mužů se smála také. Už dlouho nepodnikli nic vzrušujícího. Myšlenka na to, že by se mohli zmocnit snadné kořisti, se jim líbila.

Harry Shannahan to věděl. Občas musel udělat něco, co jeho lidem zlepšilo náladu. Jinak by byl špatným vůdcem.

Vytáhl zpod kabátu dlouhohlavňový revolver, pobídl koně ostruhami a rozjel se z lesa do sluncem zalitého údolí. Jeho kumpáni jej s jekotem následovali. V rukou drželi zbraně.

Když se jezdci vynořili z lesa, povoz se zastavil. Ryšavý muž na kozlíku se pokusil sáhnout pod sedátko, ale náhle se zarazil, když pohlédl do hlavně Shannahanova koltu.

Hubený bandita zastavil svého koně jen několik kroků od povozu. V pravé ruce držel Smith & Wesson ráže 44.

„Ani hnout, tlouštíku,“ zavrčel Shannahan. „Ruce nahoru. A jestli je někdo ve voze, tak bude lepší, když rychle vyjde ven. Mysli na to, že je nás osm!“

Muž na kozlíku trpce sevřel rty. Pomalu zvedl ruce a řekl: „Takovéto jednání už známe, pane. Jestli vás poslal pan Gannon, tak mu můžete říct, že jedeme pryč. Dneska už nám jeho muži vyhrožovali. Nemusíte mít strach - na jeho pozemcích se neusadíme.“

Shannahan si pohrdavě odplivl, aniž zavalitého muže spouštěl z očí.

„Já s Gannonem nemám nic společného. Jsem Harry Shannahanan a pracuju jenom pro sebe, tlouštíku! Takže nám dej peníze, jestli nechceš, aby tvé kosti ohlodávali supi!“

Ryšavý muž se chladně zasmál. „Jmenuju se Frank McInerney, pane Shannahane, a nemůžu vám dát ani dolar! Chci se svou rodinou odjet na západ, pane Shannahane. Kdybychom měli peníze, zůstali bychom zde. Ne, pane Shannahane, peníze vám nabídnout nemohu.“

„Nejde o to, co mi můžeš nabídnout, ty bastarde,“ odsekl Shannahan, jehož se zmocnil hněv. „Chopte se ho, chlapci, a naučte ho, jak se má chovat!“ zavrčel. Vycenil přitom zuby jako nějaké dravé zvíře.

Žena sedící vedle McInerneyho vyděšeně vykřikla. Vzduchem zasvištěla smyčka lasa, jež dopadla McInerneymu na ramena, stáhla se mu kolem krku a strhla ho z kozlíku. Tělnatý muž ztěžka dopadl na zem. Pokusil se zvednout, ale další trhnutí jej opět dostalo na zem. Chlap s lasem se pobaveně chechtal. Jeho kůň nervózně tančil.

„Kam jsi schoval peníze?“ vykřikl Shannahan a kývl na muže s lasem. Ten pobídl ostruhami koně a začal nešťastného osadníka vláčet za sebou.

„Dlouho to nevydrží,“ procedil Shannahan mezi zuby. Upřeně hleděl na Mclnerneyho ženu.

V tom okamžiku zaduněla puška.

Shannahan viděl, jak se pod plachtou povozu zablesklo. Kulka srazila muže s lasem ze sedla. Jeho kůň klopýtl a skácel se na zem.

Pak vypuklo peklo.

Shannahan byl první, kdo vystřelil na plachtu vozu. O vteřinu později třeskly zbraně jeho kumpánů. Starý conestogský vůz provrtaly kulky. Ve výstřelech zanikly tiché výkřiky.

Shannahan otočil koně, zatímco jeho muži ještě stříleli na povoz, a vypálil na Mclnerneyho, jenž se právě narovnal. Bezbranný muž se zapotácel, zakopl o laso a zůstal bezvládně ležet.

Tu výstřely za Shannahanem utichly.

Shannahan se obrátil. Kolem povozu se vznášel dým z výstřelů. Rozpálené hlavně mířily na povoz. Mezci odběhli několik kroků, načež se zastavili.

Zavládlo tísnivé ticho.

Mclnerneyho žena bezvládně ležela na kozlíku. Jeden z Shannahanových mužů vylezl s koltem v ruce na kozlík a nahlédl dovnitř.

Vtom zbledl.

„Co se děje?“ vykřikl rozzlobený Shannahan.

„Byly tam jen děti,“ zašeptal bandita. Vypadalo to, že zapomněl na kolt, jenž držel v dlani. „Děti, Harry!“

„No a co?“ zabručel Shannahan, ale pak pohlédl do tváří svých mužů. Byli to drsní chlapi, kteří se nezalekli ani vraždy. Ale na děti nestříleli.

„Všechny jsou mrtvé, Harry,“ hlesl muž na kozlíku. „Ksakru!“

„A kdo vypálil z té zatracené pušky?“ chladně se zeptal Shannahan a ukázal na mrtvého banditu, který ležel nedalo od zavražděného farmáře.

„Myslím, že to děvče. Ještě ji drží v ruce. Má nanejvýš třináct let. Zatraceně!“

Shanahan zaťal zuby. Jeho muži se ošívali. Nejraději by na ně vykřikl, ať se vzpamatují. Stačilo přece jen odklidit mrtvé z povozu a všechno prohledat. Co mohlo být jednodušší?

Ale Harry Shannahan měl instinkt. Jeho muži chtěli loupit a neštítili se násilí. Jenže i tito suroví bandité pochopili, že zašli příliš daleko. Po tom, co se stalo, na loupení zapomněli.

„O. K., vezměte mezky a pak zmizíme,“ rozhodl Shannahan.

Jako jediný vlezl do vozu. Po několika minutách vylezl a mlčky se vyšvihl do sedla. Mezitím jeho lidé odpřáhli mezky.

Harry Shannahan měl v kapse zakrvácenou dvacetidolarovku, když vyjeli dál. Našel ji ve staré krabičce od sušenek, jež ležela pod tělem jednoho dítěte. Svým lidem ovšem nemínil dát ani cent.

Nevlezli do povozu, a proto byli v jeho očích slaboši. Díval se na ně s pohrdáním.

Po cestě toho moc nenamluvili. Prostřílený povoz zůstal stát v údolí jako němý svědek zločinu.

+ + + + +

Panovalo ticho.

Mezi skalami u cesty se tetelil vzduch. Na kraji lesa se nepohnul ani lístek. I ptáci mlčeli. Ještě stále byli vyděšeni střelbou.

Starý povoz stál na slunci jako opuštěný želví krunýř.

Slunce pomalu stoupalo po obloze.

Z povozu se ozývalo tiché sténání.

Najednou z lesa vyjel jezdec.

Byl to vysoký štíhlý muž, který jel na vraném koni. Měl na sobě zaprášený tmavošedý oděv a na hlavě stetson. Opálený obličej se vyznačoval tvrdými rysy a tmavýma bystrýma očima. Nízko u pravého boku mu visel dlouhohlavňový armádní kolt.

Pomalu přijížděl blíž. Jeho černý kůň zvedl hlavu a nervózně nasál nepříjemný pach, který náhle ucítil. Jezdec mu poklepal na krk, aby jej uklidnil. „Jen klid…“ zamumlal vlídným hlasem. Povoz nespouštěl z očí.

Zastavil několik kroků před tělem Mclnerneyho. Slezl z koně a klekl si vedle zastřeleného muže. Na první pohled viděl, že je mrtvý, a to platilo i pro chlapa ležícího opodál. Byl zasažen srnčími broky a podle toho také vypadal.

Z povozu se ozvalo zasténání.

Tmavovlasý cizinec se otočil. Položil ruku na kolt a vydal se k prostřílenému povozu.

Jeho tvář se zachmuřila, když nahlédl dovnitř. Mezi bednami, kufry, kusy nábytku a nádobím tam ležely tři děti. Dva chlapci a jedna dívka. Zdálo se, že oba chlapci jsou mrtví. Byli zasaženi několika střelami velkého kalibru.

Děvče ještě žilo. Bylo mu přibližně třináct a jeho šaty byly zbroceny krví.

Cizinec rychle vlezl dovnitř. Našel láhev s vodou, otevřel ji a dal dívce napít. Hleděla na něj velkýma vystrašenýma očima.

„Kdo jste?“ zašeptala. „Vy nepatříte - k těm?“

„Jmenuju se John McAlester,“ řekl cizinec. Pod proděravělou plachtou bylo horko a dusno. Ještě jednou dívce přiložil láhev s vodou k ústům. Zmocnil se ho hořký pocit. Už ve svém životě viděl mnoho mrtvých a umírajících, ale toto patřilo k nejhorším věcem, které kdy spatřil.

„Co se tu stalo?“ otázal se klidným hlasem, aby dívku nevyděsil. Neodvážil se ji vynést z povozu. Byla tak bledá a křehká, že se bál, že by okamžitě zemřela.

„Bandité…“ zašeptala. „Osm mužů - jeden se jmenoval Shannahan, Harry Shannahan. A jeden z nich měl na tváři jizvu. Chtěli peníze - smýkali tátu za koněm - a tak jsem vystřelila, abych ho zachránila. Proč jsem jenom střílela? Neměla jsem to dělat, pane…“ Po tváři jí tekly slzy.

McAlester pohlédl na dvouhlavňovou brokovnici, která ležela ve voze pod zpřeházenými věcmi. Po první ráně bandité povoz provrtali olovem, to viděl na první pohled. Možná ani nevěděli, kdo je uvnitř. Ale to jejich zločin nijak neomlouvalo.

„Všichni jsou mrtví, že, pane?“

McAlester pohlédl dopředu, na mrtvou ženu na kozlíku. Nevěděl, co má říct. Dívka však podle výrazu jeho tváře poznala, že je to tak.

„Brzy je zase uvidím,“ tiše dodala. „Vím to, pane.“

„Říkáš Shannahan?“ zeptal se McAlester. „Harry Shannahan?“

Děvče přikývlo. „Nosí oblek - jako vy - jenom mnohem špinavější. Je to velmi zlý člověk…“

„Já ho dostanu,“ řekl McAlester. Nedokázal potlačit zlost. Jeho oči byly nyní ocelově tvrdé. „Je mým úkolem hledat a zatýkat muže, jako je on, aby něco takového nemohli provést znovu. Slibuju vám, že ho najdu! Shannahan už nikdy nic takového nespáchá!“

„Vy jste - vy jste šerif?“

„Jsem federální marshal,“ řekl McAlester. „Pracuju pro soudce Parkera ve Fort Smith. A toho Harryho Shannahana najdu, to ti přísahám. Jeho a všechny jeho lidi.“

„Napište na - kříž - McInerneyová, marshale. Jmenuju se Debbie. Debbie - McInerneyová…“

Děvče mu překvapivě silně sevřelo ruku a pak zemřelo.

„Ano,“ řekl McAlester do ticha. „Napíšu to.“ Mluvil pohnutým hlasem.

McAlester ztěžka vylezl z povozu. Šel ke svému koni a odvázal z sedla skládací lopatu.

Měl před sebou tvrdou práci.

Po ní mínil vyrazit po stopách Harryho Shannahana.

+ + + + +

McAlester projížděl kolem topolů, jež daly jméno malé osadě v údolí. Mezi keři a stromy na kraji prašné cesty se vznášely cáry mlhy. McAlester viděl domy. Šlo o malou obyčejnou osadu v zapadlém koutě Oklahomy. Byl to kraj, kde neexistoval zákon, kromě toho ve Fort Smith. A Fort Smith bylo daleko.

McAlester jel po stopách banditů dva dny. Hovořil s jedním mužem z dostavníkové stanice, ale ten toho moc neřekl. Jenom to, že Shannahana nezná. Marshal na něm ovšem viděl, že lže.

Shannahan v tom kraji podle všeho nebyl cizincem. V té chvíli bylo jedinou McAlesterovou nadějí to, že se v tom kraji zdržuje. Odpoledne totiž Shannahanovu stopu ztratil.

Shannahan a jeho lidé odbočili na cestu mířící do Cottonwoodu. A mezi kolejemi povozů a nesčetnými otisky kopyt na ztvrdlé cestě už se stopy těch sedmi koní nedaly rozeznat.

McAlester přemýšlel, jestli se Shannahan odváží jet přímo do Cottonwoodu.

Vydal se do údolí. Měl na sobě světlý plášť. Chladnýma očima pozoroval domy po obou stranách Main Street. Cottonwood vypadal jako obyčejné městečko s udržovanými domy, chodníky, saloony a jedním nebo dvěma hotely.

Cottonwood nevypadal jako město ovládané bandity.

McAlester zastavil svého hřebce před největším saloonem. Nechtěl tam jít kvůli whisky. V saloonech se setkávalo mnoho lidí a barman většinou věděl všechno, co se v takovém městečku děje. McAlester tam mohl ledacos zaslechnout, pokud by postupoval šikovně. Musí zjistit, zda má Shannahan ve městě přátele. To mu může ušetřit smrtící překvapení.

Shannahana však musí najít.

McAlester nechal svého koně stát před jedním žlabem, z něhož zvíře začalo chtivě pít. Vstoupil na chodník, otevřel lítací dveře a vešel dovnitř. Ze zvyku zůstal stát hned za dveřmi, než si jeho oči přivykly na přítmí. Byl to automatický grif člověka, který musí často počítat s tím, že narazí na nepřátele.

V saloonu ale viděl jen několik mužů, kteří seděli okolo karetního stolku. Většina židlí už byla postavena na stolech. Barman se unaveně opřel o pult a mrzutě hleděl na muže u karetního stolu. Zdálo se, že čeká jenom na to, až skončí. Očividně hráli přes noc.

McAlester se ptal, proč si je nedovolil vyhodit. Vydal se k výčepnímu pultu a přitom pošilhával po karbanících.

Zdálo se, že tři z nich jsou kovbojové. Vypadali jako drsní muži.

Čtvrtý z nich měl na sobě elegantní černý oblek, bílou košili, kravatu a vkusnou vestu. Měl blond vlasy, pečlivě zastřižený knír a modré oči. Jeho tvář byla pohledná a uzavřená.

Hazardní hráč, pomyslel si McAlester. Poznal takové muže na první pohled. Zdálo se, že přes noc hodně vyhrál. Na stole před ním ležela utěšená hromádka mincí a bankovek.

McAlester se opřel o pult. Barman na něj vrhl unavený pohled. Měl kruhy pod očima, v důsledku toho jeho propadlý smutný obličej vypadal ještě zachmuřeněji. „O. K., pane, co to bude?“ otázal se rezignovaně.

„Dejte mi studené pivo,“ odpověděl McAlester. Opřel se o pult a začal pozorovat hru. Ti tři kovbojové vypadali podrážděně. Nebylo divu po té dlouhé noci a pravděpodobně i velkém množství whisky. Kromě toho podle všeho prohráli spoustu peněz.

Ti tři kovbojové nevypadali jako lidé, kteří se po takové noci dokážou příliš ovládat.

Barman postavil McAlesterovo pivo na pult, načež zvolal na muže u karetního stolu: „Hej, Curly, nechceš už skončit? Venku už je pěkně dlouho světlo, jestli jste si toho ještě nevšimli.“

Jeden z mužů se ohlédl. Měl širokou tvář s hrubými rysy. Chvíli barmana provrtával pohledem, načež řekl: „Já skončím, až budu chtít, rozumíš? A to, jestli venku svítí slunce nebo ne, uvidím sám. Až skončím. Rozumíš?“

Barman nervózně přikývl. Neodvažoval se Curlyho pohled opětovat. Onen Curly na něj ještě několik vteřin upřeně hleděl, načež se pozornost tohoto brutálně vypadajícího kovboje vrátila ke kartám.

Posunul dvě zlaté mince doprostřed stolu a pokusil se něco vyčíst z tváře mladého hráče. Pak zavrčel:

„Dvacet - a vylož karty, Morgane! Už se nenechám dál balamutit!“

Ostatní již své karty odložili. Vystoupili ze hry. Teď už hráli jenom hazardní hráč a Curly.

Morgan, mladý hráč, vzal mlčky jednu zlatou minci a hodil ji doprostřed stolu. Potom vyložil karty na stůl, aniž přitom hnul brvou.

McAlester viděl, jak Curly zbledl. Křečovitě svými velkými prsty sevřel karty a vztekle je zmačkal. S hněvem v očích pohlédl hráči do tváře.

Ten lhostejně podotkl: „Takže to by bylo…“ Natáhl ruku a chtěl si vzít peníze ležící uprostřed stolu.

„Ne, to teda vůbec není vyřízené!“ zařval Curly. Vyskočil tak prudce, že židle za ním spadla na podlahu. Položil dlaň na kolt, jenž mu visel u boku.

Oba Curlyho kumpáni vstali stejně tak rychle. Zachmuřeně hleděli na hráče.

Morgan se nepohnul. Levou ruku měl stále položenou na hromádce bankovek a mincí. Jen jeho ocelově šedé oči ztvrdly.

„Podváděls - od začátku!“ vykřikl Curly. Jeho tvář byla zrudlá hněvem. Sevřel pažbu koltu, avšak zase ji pustil, jako by se nemohl rozhodnout. „Ale já se nenechám okrást nějakým špinavým hazardním hráčem!“

„Už jsem vám řekl před dvěma hodinami, že byste raději měli skončit,“ odvětil hráč klidně. Odtáhl ruku z peněz a opřel se o opěradlo židle, aniž své rivaly spouštěl z očí. „Jenže vy jste mě nechtěli poslechnout. Měli jste smůlu.“

„Smůlu!“ divoce vykřikl Curly. „Prostě jsi nás okradl, to je všechno!“

Hráč přivřel oči.

„Dokaž mi to. Dokaž mi, že jsem vás jednou jedinkrát podvedl!“ Morganův hlas byl ostrý jak čepel nože. Pomalu odsunul židli a vstal.

V tom okamžiku sáhl Curly po zbrani. Pravděpodobně si myslel, že hráč je v té chvíli bezbranný, protože vstává.

Jenže Morganovi se jakoby zázrakem cosi objevilo v ruce ještě předtím, než Curly vytáhl kolt z pouzdra.

Byla to malá pistole derringer, ráže 41, a obě její hlavně nyní mířily Curlymu na hruď.

V saloonu se náhle rozhostilo ticho.

Curly tam stál jako opařený, byl lehce přikrčen a v pravé ruce svíral kolt. Jeho hlaveň však byla skloněna k podlaze.

„Zopakuješ to, cos právě řekl, Curly?“ otázal se hráč s předstíranou vlídností. Jeho tvář však měla ocelový výraz a hlavně jeho pistole byly jen dva yardy od Curlyho mohutného hrudníku.

Curly zaklel, načež zlostně řekl: „Jen to zmáčkni, ty parchante! I tak tě stačím sejmout!“ Zvedl kolt a namířil na hráče. „Kromě toho jsou tu ještě moji dva přátelé. Že ano, chlapci?“

Oba kovbojové jako na povel sáhli po koltech.

McAlester viděl napětí v hráčově tváři. Stačil jen okamžik a došlo by ke krveprolití jenom kvůli Curlyho hlouposti! Hráč by Curlyho zastřelil. Kvůli pár dolarům!

Curly pomalu přitiskl prst na spoušť. Jeho dva kumpáni už měli zbraně téměř vytažené z pouzder. Hráč viděl, že bude muset střílet…

„Nejsou tu jenom tvoji dva přátelé, Curly!“ zvolal náhle McAlester.

Jeho slova měla v tom tichu účinek výstřelu. Odepnul poutko z kohoutku revolveru, a když se k němu Curly instinktivně otočil, měl již McAlester kolt v ruce.

Tři kovbojové strnuli. Hráč udiveně hleděl na McAlestera.

„To nemůžete vyhrát, chlapci,“ poznamenal McAlester klidně. Pohlédl Curlymu do očí. Zračila se v nich zuřivost. „Schovejte ty kolty,“ řekl. „A potom si promluvíme o tom, kdo tu podváděl.“

Curly prudce vrazil svůj revolver do pouzdra.

„Své už jsem řekl,“ zavrčel a ukázal prstem na McAlestera. „A tebe také jednou dostanu, ty bastarde! Uvidíme, jestli pak budeš mít tolik odvahy jako teď, když jsi nás překvapil zezadu! Ale na ten tvůj zatracený ksicht jen tak nezapomenu!“

„To bys ani neměl,“ řekl chladně hráč. Ještě stále mířil na Curlyho. „Tento muž ti totiž zachránil život, Curly.“

Curly se otočil a odešel ven. Jeho dva přátelé jej poněkud váhavě následovali. Příliš dobře si byli vědomi toho, že na ně McAlester s Morganem mířili.

McAlester slyšel, jak jejich kroky doprovázené cinkotem ostruh na chodníku odezněly.

Morgan strčil svůj derringer do kapsy saka a vrhl zkoumavý pohled na McAlestera, jenž si dal kolt do pouzdra.

„Díky,“ řekl hráč. „Nepočítal jsem s hloupostí toho chlapa, jinak bych ho zastřelil hned. Asi si opravdu myslel, že by mě mohl sejmout.“ Shrábl peníze, roztřídil je a dal si je do koženého váčku. „Jinak, jmenuju se Clint Morgan.“

„Já jsem McAlester. John McAlester.“

McAlester se napil piva a pohlédl Morganovi do očí. „Podváděl jste, nebo ne?“ otázal se lhostejným tónem.

Clint Morgan se vesele usmál. „Co myslíte?“

McAlester pokrčil rameny. „Takové, jako jsou oni, ani nemusíte podvádět. Vypadali jako mizerní hráči pokeru.“

„To také byli,“ přisvědčil Morgan. „Kromě toho já nikdy nepodvádím.“ Opřel se o pult a zívl. Potom si objednal whisky.

„Ti tři pracují pro Roberta E. Gannona,“ řekl Morgan a vrhl ostražitý pohled na McAlestera. V Morganových očích se na okamžik objevil pochmurný výraz, a to ve chvíli, kdy zmínil Gannonovo jméno. „Je možné, že jste se namočil do pěkné šlamastyky, McAlestere. Kvůli tomu, že jste mi pomohl. Gannon má v tomto kraji velký vliv. A jeho muži se s ničím nemazlí.“

„Díky za varování,“ odvětil McAlester. „Ale Gannon mě nezajímá. Rád bych mluvil s někým, kdo se prý zdržuje poblíž.“ Vrhl tázavý pohled na barmana a dodal: „Jmenuje se Harry Shannahan.“

Hubený barman vytřeštil oči. „Harry Shannahan?“

McAlester jen přikývl.

Barman se drsně rozesmál. „Ano, Shannahan žije nedaleko. Dá se to tak říct. Je spousta lidí, kteří by rádi věděli, kde žije. Pokud vím, tak se skrývá někde v horách.“ Přivřel oči a podotkl: „Vy jste Shannahanův přítel, pane?“

„Mám s ním co do činění v jedné obchodní záležitosti,“ odpověděl McAlester.

„Jenom nevyprávějte příliš nahlas, že ho hledáte,“ řekl hráč. Naráz vypil whisky a dodal: „Kdyby si Gannon myslel, že jste Shannahanův přítel - pak byste byl synem smrti, pane.“ Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, avšak v jeho očích McAlester viděl, že všechno, co řekl, je pravda.

„Vy se v Cottonwoodu vyznáte?“ otázal se McAlester.

„Znám Gannona a to stačí,“ řekl chladně hráč. Cosi v jeho hlasu McAlestera velmi zneklidnělo. Morgan vyslovil Gannonovo jméno, jako by to byla nadávka. Odsunul prázdnou sklenici a řekl: „Jdu. Byla to dlouhá noc. Jestli vám někdy budu moci pomoct, klidně za mnou přijďte, pane McAlestere. Jsem vám zavázán.“ Morgan si nasadil klobouk, kývl na McAlestera a vydal se pryč.

„Ta noc byla dlouhá i pro mě, pane,“ zabručel barman. „Lidi, jako je tento Curly, můžete vyhodit jen s brokovnicí v ruce. A člověk si přece nemůže znepřátelit zákazníky.“ Počkal, až McAlester vypije své pivo, načež se předklonil a zašeptal: „Jděte Shannahanovi z cesty, pane! A tomu hráči také! Ten je pro vás ještě nebezpečnější než Shannahan! Bob Gannon se svými nepřáteli dělá krátký proces. A jestli budete pobývat v Shannahanově nebo Morganově společnosti, pak…“ Barman si povzdechl a zvedl ramena. „Pak vám není co závidět!“

„Vypadá to, že ten Gannon je pěkný drsňák,“ prohodil McAlester.

V tom okamžiku se za ním ozval vlídný ženský hlas. „Chcete slyšet pár historek o Gannonovi, pane? Ale varuju vás - nejsou příliš veselé.“

McAlester se překvapeně otočil. Neslyšel, jak ta žena vešla dovnitř.

Stála v přítmí, McAlester viděl její světlé šaty a černé vlasy, jež se leskly ve světle, které tam pronikalo úzkým předním oknem.

„Ach, dobré ráno, slečno Caineová!“ vyděšeně zvolal barman.

„Dobré ráno, Tome,“ řekla mladá žena. Pomalu přišla blíž a vrhla zvídavý pohled na McAlestera. „Vy jste poslední host, nebo už první, pane…“

„McAlester. John McAlester.“ Zdvořile si sáhl na okraj klobouku a dodal: „Ale dlouho vás tu zdržovat nebudu, když mi řeknete o nějakém dobrém hotelu.“

Zena se usmála. „Jsem Lara Caineová,“ řekl přátelským hlasem. Její oči však zůstaly ostražité a prohlížely si muže od hlavy až k patě. Potom McAlesterovi podala ruku.

Lara Caineová byla velmi hezká a byla si dobře vědoma toho, jak působí na muže. „Mohu vám doporučit jeden dobrý hotel. Stačí jen jít přes ulici. Hotel Caine totiž patří mně. A já si jsem jistá, že se tam o vás budou starat příkladně.“

McAlester se usmál. „A uslyším tam i ty historky o Gannonovi?“

Lara Caineová se tiše zasmála. Upřeně mu hleděla do očí. „Pan Gannon je velmi bohatý a velmi nebezpečný muž, pane McAlestere. Historky o něm uslyšíte všude. Ale jestli chcete, mohu vám jich několik vyprávět dnes večer. Pokud mě navštívíte.“

McAlester si její ladnou figuru prohlédl jen letmo, ale i tak si toho musela všimnout. Vydržela jeho pohled, aniž zrudla nebo se otočila. Působila hrdě.

„Rád vaši nabídku přijmu,“ zdvořile odvětil McAlester. „Uvidíme se dnes večer, slečno Caineová.“ Opět si sáhl na klobouk, položil na barový pult minci a opustil saloon.

Lara Caineová za ním hleděla. Usmívala se. Její oči však zůstaly ostražité.

+ + + + +

Branou ranče projel šklebící se Curly Winters. Za ním mlčky jeli jeho dva kumpáni.

Když se Curly rozčilil, bylo lépe se mu vyhnout. To věděli, a proto byli zticha.

Curly zastavil svého koně před verandou rančerova sídla. Bylo krátce před polednem a slunce pálilo. Ve stínu noclehárny obědvalo několik kovbojů. Zvídavě hleděli na Curlyho a jeho přátele. Curly si s bossem rozuměl dobře. Oni však byli zvědaví na to, jestli si s ním rozumí tak dobře, že může do práce přijet až v poledne. Curly totiž měl být i se svými dvěma přáteli na ranči už za svítání.

Curly ztěžka slezl ze sedla. Cítil se rozlámaný. Nebylo divu - po prohýřené noci, po zničující porážce v pokeru a dlouhé jízdě v dopoledním vedru.

„Co řekneš bossovi?“ otázal se jeden z jeho přátel. Měli před Gannonem velký respekt a v té chvíli pocítili i strach.

„Já už to dám do pořádku, nemějte strach,“ zabručel Curly. „A Morgan se bude divit. Ten si s námi neměl začínat. To teda ne!“ Curly se vztekle otočil a energickými kroky se vydal k dřevěné verandě.

Zaklepal na železem pobité přední dveře rančerova domu, jenž připomínal malou pevnost. Před dvaceti lety Gannon dům bránil proti indiánům. Otevřela Gannonova černá služebná a zdvořile Curlymu popřála dobrý den.

Statný kovboj ji ani nepozdravil a prošel kolem ní. Z haly na konci chodby se ozýval Gannonuv hluboký hlas. Zněl výhružně. Nevypadalo to, že by boss měl toho dne dobrou náladu.

Curly zůstal stát ve vchodu do haly a bezděky stáhl ramena. Najednou už nebyl tak sebejistý. Měl strach z bossova hněvu.

Robert E. Gannon stál vedle velkého krbu a ruce měl opřeny v bok. Byl to statný muž, ale nebyl nijak zvlášť vysoký. Jeho hranatá hlava s krátkými, již bílými vlasy, ostříhanými na ježka, se podobala hrubě otesanému kameni.

Gannon hovořil tvrdým, panovačným tónem ke své dceři. Matty Gannonová trucovitě seděla v přepychovém tmavém křesle a měla sevřené rty. Bylo to štíhlé hnědovlasé děvče s půvabnou tváří. Po otci tedy rozhodně nebyla.

…..a proto ti říkám, že se k Rufusi Chanceymu budeš chovat mile! Ten muž se brzy může stát senátorem. Bylo by velmi výhodné, kdyby sis ho vzala, mysli na to!“

„Ten člověk je dvakrát tak starý jako já!“ opáčila Matty. „Ale myslím, že to tě nezajímá. Tebe zajímá jen to, jak by Gannonové ještě mohli rozšířit svou moc a své pozemky!“ V jejích zelených očích se zajiskřilo.

„Jednou tento ranč zdědíš,“ řekl Gannon. „Pomalu bys měla začít uvažovat jako rozumný člověk, dcero! Co je doma, to se počítá. A s mužem, jako je Chancey, po boku…“

„Nikdo takový, jako je Chancey, po mém boku nebude!“ zvolala Matty a vyskočila, jako by se chtěla na svého otce vrhnout. „Už si to jednou provždy zapamatuj!“ Potom se otočila a vyběhla ven kolem zaraženého Curlyho Winterse.

„Matyldo!“ vykřikl Robert Gannon.

Jeho dcera se ani neotočila. O vteřinu později zmizela. Ozvalo se prásknutí dveřmi.

Gannon cosi zabručel, načež jeho modré oči spočinuly na Curlym, jako by jej chtěl provrtat pohledem. „Měls tu být už ráno a ne teprve teď! Strhnu ti to z platu, to dobře víš!“

Curly tam rozpačitě stál a mačkal klobouk v ruce. „Měl jsem pro to důvod,“ koktal. „Byl tam jeden hráč, na kterého jsme si chtěli posvítit - a to nás zdrželo až do rána. Ale teď o něm víme víc - o něm a o jeho kumpánovi!“

Gannon se pohrdavě zasmál. Přistoupil ke krásné vyřezávané vitríně, vytáhl z ní karafu s whisky a nalil si do sklenice. Curlymu nenabídl. Namísto toho řekl: „Mě žádní hráči nezajímají, Curly. Jak vás tři znám, tak jste beztak přišli o své peníze.“

„O tohoto hráče byste se ale zajímat měl, bossi,“ odvětil Curly. „Při tom chlapovi stálo štěstí. Na můj vkus až moc štěstí! Když jsme ho chtěli skřípnout, měl po ruce ještě jednoho muže, jednoho zatraceně rychlého pistolníka.“

Gannon rozzlobeně svraštil čelo.

„Co mi to tu vykládáš, Curly? Jsi namol?“

„Ten hráč se jmenuje Morgan, bossi. Clint Morgan!“

Gannon tam několik vteřin stál jako opařený. Zachmuřeně hleděl na Curlyho, a to tak dlouho, až to kovboji bylo opravdu nepříjemné.

„Je to syn Ace Morgana, bossi! Určitě!“ zvolal Curly. I když v rančerově rezidenci panovalo chladno, potil se Curly silněji než venku na slunci. „A proč by sem ten chlap jel, kdyby…“

„Ace Morgan…“ skočil mu Gannon do řeči. Byl duchem nepřítomný. Jeho chladné oči hleděly do prázdna. Potom náhle otočil hlavu a v jeho vrásčitém, opáleném obličeji se zračil odhodlaný výraz.

„Ten chlap by si měl dát pozor. Mohl by dopadnout jako jeho otec! Posvítím si na něho,“ řekl Gannon klidným hlasem. V koutku úst mu však nervózně trhalo.

„Vyjedeme hned?“ úslužně se zeptal Curly.

„Zítra,“ odpověděl Gannon. Pomalu si točil sklenicí mezi prsty. Potom se napil a postavil ji na stůl. „Zítra se pojedu podívat na toho nového pokerového krále!“

„Ale, bossi…“ Curly chtěl protestovat, jenže pohled jeho bosse ho umlčel.

„O tom, co uděláme, rozhodnu já!“ ostře řekl Gannon. „Já, a nikdo jiný! Nechal jsem Ace Morgana pověsit, takže to budu moct udělat i s jeho synem, pokud to uznám za vhodné.“

Curly viděl, že Robert E. Gannon svá slova myslel velmi vážně…

+ + + + +

McAlester zamyšleně hleděl západním směrem.

Krvavě rudé slunce klesalo za střechy domů městečka. Ted když bylo chladněji, ulice ožily. Venku rachotily povozy, chodníky byly plné lidí.

McAlester měl na sobě nový tmavý oblek. V kovbojském by se cítil lépe, ale mezitím ho už lidé začali považovat za obchodníka nebo hráče. Proto by nemělo smysl měnit zevnějšek. Jen ať věří, pomyslel si, že jsem sem přijel dělat špinavé obchody s Harrym Shannahanem! Možná se tak dokonce snáze dostanu k Shannahanovi. McAlesterova tvář na chvíli ztvrdla, když pomyslel na rozstřílený povoz a Debbie Mclnerneyovou. Celá rodina byla bestiálně vyvražděna. Kvůli několika dolarům a čtyřem mezkům! Ti, kdo to spáchali, tak něco podobného nebo ještě možná horšího provedou znovu, to mu bylo jasné. A především tomu chtěl McAlester zabránit. V první řadě se stal marshalem z toho důvodu, že se chtěl zasadit o to, aby lidé v Oklahomě mohli žít v pokoji a beze strachu.

Zabijáci jako Harry Shannahan byli velkou překážkou na cestě k tomuto cíli.

McAlester si zapálil cigaretu. Viděl, že o něco dál na ulici z druhého hotelu, vyšel Clint Morgan. Mladý hazardní hráč si vykračoval po chodníku. Teď už u sebe neměl jen derringer. Za opaskem kalhot měl nedbale zastrčený poniklovaný kolt. Očividně se z potyčky s Gannonovými muži poučil.

„Vyšel jste si na čerstvý vzduch, pane McAlestere?“

McAlester se pomalu otočil. Lara Caineová k němu přišla tiše jako kočka. Měla na sobě elegantní sukni a bílou blůzu s náběrkami. Její modré oči se v záři zapadajícího slunce leskly.

„Dobrý večer, slečno Caineová,“ přátelsky odpověděl McAlester. Sáhl si na okraj svého tmavého stetsonu a dodal: „Přišla jste snad, abyste zrušila slib z dnešního rána?“

Majitelka hotelu se na něj líbezně usmála.

„Já své sliby plním,“ poznamenala tiše. „Co se tak trochu projít, pane McAlestere?“

Byl pro, a tak se vydali na procházku. Lara Caineová kráčela jako královna. McAlester si všiml zvídavých pohledů, které na ně lidé vrhali. Bylo neobvyklé, aby zámožná a mladá žena někam šla s cizincem. Navíc s cizincem, který do města přijel teprve před několika hodinami a působil vskutku impozantním dojmem.

„Vy jste zvláštní muž,“ náhle řekla Lara Caineová. Pohlédla na McAlestera úkosem a v tom pohledu bylo něco, co si nedokázal vysvětlit. „Jste rychlý s koltem a jste dobře oblečený. Zdá se, že máte jistý styl, pane McAlestere. A pomohl jste Clintu Morganovi z nepříjemné situace.“ Významně se odmlčela a dodala: „Přesto se znáte s hrdlořezy a padouchy typu Harryho Shannahana? Vy s ním chcete dokonce dělat obchody? To se k vám nehodí, pane McAlestere. A právě to vzbudilo mou pozornost…“

„Nikdy jsem netvrdil, že chci s Shannahanem dělat obchody,“ přátelsky odvětil McAlester. „Řekněme, že tudy jen projíždím. Často se ale zcela znenadání vyskytne situace, kdy mohu využít své povolání. Už jsem o Shannahanovi slyšel a rád bych se o něm dozvěděl víc. Jsem na něho nejméně tak zvědavý jako vy na mě.“

Lara Caineová se tiše zasmála. „Je lepší toho o Shannahanovi moc nevědět. Je to nudný člověk. Je horkokrevný a zlý - a určitě nebude dlouho žít. Vede malou válku proti Robertu Gannonovi. A ta skončí tak, že Gannon nechá Shannahana pověsit. Gannon už nechal pověsit jiné.“

„Ale?“ podivil se McAlester. „Například?“ Ta záležitost se zdála být stále zajímavější - nebo děsivější.

Lara zůstala stát vedle stáje a pozorovala několik mladých koní. Zvířata si bujně hrála v ohradě za velkou budovou nájemní stáje. Slunce již zapadlo a obloha měla fialovou barvu.

„Poznal jste Clinta Morgana,“ řekla klidným hlasem. Takřka zasněně se zahleděla do dáli. Její tvář měla tvrdý, hořký výraz. Lesknoucími vlasy jí povíval vítr. „Gannon nechal pověsit Morganova otce,“ poznamenala. „Byla jsem při tom. Stalo se to před dvěma lety. Mohu vám říct, že to bylo hrozné.“

„Gannon tu je něco jako zákon?“

Lara Caineová přikývla. „Je to tvrdý a mocný muž. Nestrpí vedle sebe nikoho, kdo by se mohl stát stejně mocným. Harry Shannahan se o to mimochodem pokusil - a Gannon ho zruinoval. Ostatní z toho vyšli ještě hůř - ztratili život. Ace Morgan například - toho pověsili jen proto, že Gannona urážela jeho hrdost.“

McAlester se opřel o tyč ohrady. Jeden z koní mu zvídavě chňapal po rukávu. „Proto mi tedy barman radil, abych se od Clinta Morgana držel dál - a od Shannahana také. Zdá se, že v tomto městě není snadné jednat tak, aby člověk nenarazil.“ Ironicky se usmál. „Vyprávějte mi o Ace Morganovi, slečno Caineová. Opravdu mě to zajímá.“

„Přezdívalo se mu Pokerový král,“ řekla Lara. „Byl to starší pohledný muž, který se vyznačoval vybraným chováním. Na tento divoký kraj byl možná až moc civilizovaný. Nikdy sem neměl jezdit - Cottonwood na něj bylo příliš drsné město.“ Tiše si povzdechla a dodala: „Gannon rád hraje poker s lidmi, kteří něco znamenají. Sám se považuje za vynikajícího hráče. Když se doslechl o Morganovi, nebylo možné ho zastavit. Troufale vyzval Ace Morgana ke hře před polovinou města.“ Lara Caineová ukázala na svůj saloon na Main Street. Budova byla nyní osvětlena. Na nebi již zářily první hvězdy. „Hrálo se celou noc v mém saloonu. A zůstali tam i lidé, kteří nikdy tak dlouho vzhůru nezůstávají - tu hru si prostě nechtěli nechat ujít.“

McAlester pomalu přikývl. Nejmocnější muž v kraji proti cizímu hazardnímu hráči - nebylo divu, že to vzbudilo pozornost. Uměl si představit, co se tam tenkrát odehrávalo. V tom drsné kraji nebylo moc možností zábavy a o to víc musel všechny fascinovat tento jedinečný duel v saloonu Lary Caineové.

„A dál?“ otázal se McAlester, ačkoli tušil, jak to asi dopadlo.

„Gannon prohrál… tisíce dolarů. A to byla Morganova chyba. A ta druhá chyba byla ještě větší. Ta byla neodpustitelná.“ Lara Caineová na McAlestera vrhla ostrý pohled. „Morgan řekl Gannonovi, že ho nechce zruinovat. To mu jenom tak uklouzlo - ale byla to ta poslední kapka. Gannon rozhodně neumí prohrávat - ale ještě více ho rozzuří, když ho někdo lituje. Musel cítit, že to je pro něj naprostá blamáž. Hodně toho vypil - a pak explodoval jako bedna dynamitu.“

„Došlo k přestřelce,“ hádal McAlester. Věděl, jak takové potyčky vypadají. Stačí slovo a potom už nejde couvnout - a pak padnou výstřely.

„Vystřelili na sebe, ale zraněn byl jenom jeden mladý kovboj. Stál příliš blízko Gannona a Morganova kulka jej zasáhla do ramene. Potom zasáhli Gannonovi lidé. Všichni byli namol a pěkně rozzuření…“ Lara Caineová zavrtěla hlavou. „Pokusila jsem se do toho vložit, ale to bych se stejně tak dobře mohla snažit zastavit tornádo. Vyvlekli starého Morgana ven a pověsili ho na trám verandy. Gannon spokojeně shrábl peníze a jel domů. Od té doby se proti němu nikdo neodváží vyhrát.“

McAlester zřetelně slyšel hořkost v jejím hlasu. Zdálo se, že Roberta E. Gannona nemá ráda. McAlester se jí vůbec nedivil.

„Včera přijel do města Clint Morgan, že ano?“ otázal se vážným hlasem. „A to může znamenat jenom jedno, totiž problémy. Jestli je synem Ace Morgana, tak do Cottonwoodu nepřijel náhodou.“

„Clint Morgan nemůže napáchat víc zla než Harry Shannahan,“ poznamenala Lara Caineová. „Ti dva proti Gannonovi nemají šanci. Dokud Gannonovi nevkročí do cesty, nic se jim nestane. Jestli ale začnou Gannonovi šlapat na paty, udělá s nimi krátký proces.“ Povzdechla si a dodala: „Přála bych si, aby to bylo jinak, ale tak to prostě je.“

„Jezdí Harry Shannahan někdy do města?“ zeptal se McAlester.

Lara Caineová na něj vrhla zkoumavý pohled, načež odvětila: „Skoro vůbec. Gannonovi lidé jsou v Cottonwoodu častěji. Rádi by svému bossi přivezli Shannahanovu hlavu. Gannon vypsal za Shannahanovo dopadení sto dolarů. Mrtvého nebo živého, to se rozumí.“ Zachvěla se, protože ze severu do údolí začal vanout studený vítr.

„Ochladilo se,“ řekl klidně McAlester. „Vraťme se zpátky.“

„Ještě okamžik,“ ozvala se Lara. Hleděla na město. Zněly odtud tóny klavíru. Několik kovbojů jelo po Main Street. „Málokdy sem přijedou cizinci, kteří mě zajímají,“ řekla Lara Caineová. Položila McAlesterovi ruku na rameno a dodala: „A musím říct, že vy mě zajímáte hodně, pane McAlestere. Máte v sobě cosi tajuplného…“

Lařin obličej v temnotě zářil. Stála těsně vedle něj. Očividně to byla žena, která nerada ztrácí čas.

McAlester jí položil ruku kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Políbil ji a ona jeho polibek vášnivě opětovala.

V té chvíli byl McAlester velmi rád, že ho osud přivedl do Cottonwoodu.

+ + + + +

Probudil ho dusot kopyt.

Převalil se ve velké a měkké Lařině posteli a zamžoural očima. Lara stála u jednoho z velkých oken a na její půvabné tělo svítilo slunce. Dívala se na ulici.

McAlester se mohl jejímu nahému tělu věnovat jen několik vteřin. Potom vzpomínku na uplynulou noc vytěsnila otázka: Co dělají ti jezdci dole na ulici?

Podle dusotu kopyt to muselo být nejméně dvacet mužů. Klusali kolem domů, to McAlester zřetelně slyšel.

Vyskočil z postele a přistoupil k Laře.

„Dobré ráno,“ zašeptala a lehce ho kousla do krku. McAlester se usmál a položil jí ruku kolem pasu. I on hleděl dole na Main Street.

Viděl, jak dva tucty jezdců zastavily před konkurenčním hotelem stojícím na opačné straně ulice. Většina z nich měla přes sedlo položenou pušku. Někteří ani nezvedli ruce z pažeb revolverů. Všichni se ostražitě rozhlíželi, jako kdyby očekávali útok indiánů.

„Ten zavalitý muž s krátkými bílými vlasy je Bob Gannon,“ zašeptala Lara, jako by se obávala, že ji mocný rančer uslyší.

McAlester viděl, jak si Gannon upravil revolverové pouzdro a seskočil ze sedla svého překrásného palomina.

Byl to padesátník, jenž se podobal bojovému býkovi - ačkoli byl všechno, jen ne robustní.

„Jeho dcera,“ řekla Lara a ukázala na štíhlé hnědovlasé děvče, jež jelo mezi kovboji. Mělo na hlavě plochý španělský klobouk, dále byla dívka oděna v prostou tmavou jezdeckou sukni a světlou blůzu. „V poslední době mu prý Matty dělá problémy. Aspoň jsem to slyšela.“

McAlester se usmál. „Tys toho asi slyšela víc, že ano?“

Vypadalo to, že Lara ho neslyší. Jako uhranutá hleděla na Gannona. Podsaditý rančer zůstal stát před hotelem. Poblíž byli jeho dva kovbojové, další se vydal do hotelu. McAlester si nyní uvědomil, že z toho hotelu včera večer viděl vycházet Clinta Morgana.

„Teď odtud vytáhnou Morgana,“ řekla vzrušeně Lara. „

„Uvidíme,“ odvětil McAlester. Něco v jeho hlase Laru vyděsilo a přimělo ji, aby se otočila. Když to udělala, uviděla, že se chvatně obléká a připíná si pouzdro s těžkým revolverem. Potom přistoupil k oknu a se zachmuřenou tváří přezkoušel bubínek a kohoutek své zbraně, načež ji položil na stolek u okna. Vlídně položil Laře ruku na rameno a odsunul ji stranou. „Neměla bys teď chodit k oknu,“ řekl. „Mohlo by se stát ledacos.“

Lara na něj pohlédla vyděšenýma očima. Nic však nenamítala. „Bud opatrný,“ zašeptala. Pak odstoupila a začala se oblékat.

McAlester pomalu otevřel okno.

Clint Morgan kráčel po schodech vedoucích do hotelové recepce. Vůbec na něm nebylo vidět napětí, které cítil. Než odešel z pokoje, dvakrát přezkoušel svůj poniklovaný kolt za opaskem kalhot a derringer v rukávu saka.

Věděl, proč Robert E. Gannon přijel do města. Počítal s tím. Po sporu s Curlym a po tom, co se všichni dozvěděli, že se jmenuje Morgan, se to dalo čekat.

Morgan s tím počítal, avšak i tak to bude velmi riskantní. On však byl hráč a riziko pro něj znamenalo vzrušení.

Cítil, že recepční a dva hosté, kteří v recepci snídali, na něj upřeně hledí. Gannonův kovboj, který právě vešel do recepce, se zarazil.

Clint Morgan si jich dál nevšímal a vyšel na sluncem zalitou ulici.

V druhém hotelu o něco dál na ulici se otevřelo okno. Někteří z Gannonových kovbojů se nedůvěřivě a nervózně ohlédli. Byli pokrytí prachem a tvářili se odhodlaně. V rukou drželi pušky.

Tmavovlasý muž v okně, jež se právě otevřelo, jejich ostražité pohledy chladně opětoval. Neměl v rukou zbraň, a to Gannonovy muže prozatím uklidnilo. Morgan přemýšlel, zda McAlester opět zasáhne v jeho prospěch, pokud to bude nutné.

Potom tajuplného cizince vytěsnil ze svých myšlenek a otočil se ke Gannonovi.

Rančer na něj zamračeně hleděl. Měl tvrdé modré oči, ve kterých jako by hořely věčné ohně nenávisti. Zdálo se, že tento malý, silný muž má nějaký důvod, proč nenávidí celý svět.

„Je dobře, že jdete,“ řekl Robert E. Gannon chladně. Ruce měl opřené v bok, když hovořil. „Jinak bych vás odtud musel vytáhnout. Jste přece Clint Morgan, ne?“

Morgan přikývl. Za rančerem viděl Curlyho, vedle něhož stála nápadně hezká dívka. Morganův pohled proti jeho vůli ulpěl na její úzké jemné tváři. Dívčiny oči postrádaly nepřátelský výraz a Clint Morgan tomu byl z nějakého důvodu rád.

„Jste příbuzný muže jménem Ace Morgan?“ zeptal se Gannon.

To Morganovi opět ukázalo vážnost situace. Byl ale dobrý pokerový hráč, a tak nehnul ani brvou, když hleděl na Gannona.

„To byl můj otec,“ řekl klidně.

Gannon přikývl, jako by jinou odpověď ani nečekal. „Víte, co se mu stalo. Takže byste odtud měl zase zmizet, Morgane. V tomto kraji nestrpíme falešné hráče a buřiče!“

„Já nepodvádím,“ vlídným hlasem odvětil Morgan. V jeho přivřených očích však převládl ocelový výraz. „To jsem se naučil od svého otce. Řekl bych, že daleko spíš podvádí ti, kdo hrají špatně, jako třeba vy, Gannone. A když nemohou vyhrát jinak, tak dají pokyn svým lidem, aby jejich protihráče zavraždili.“ Jeho vyzývavě znějící hlas byl slyšet na celé ulici. Mezitím se na chodnících a u oken shromáždili početní zvědavci.

Gannon se vztekle zašklebil. Chvíli to vypadalo, že rančer sáhne po zbrani. Potom se však opět ovládl.

„To už mi podruhé neříkejte, vy přivandrovalče,“ zavrčel. „Nebo toho budete litovat!“

Morgan se jízlivě usmál, a to Gannona přivedlo na pokraj záchvatu zlosti. „Vy si asi připadáte jako velký muž, Gannone? To je snadné, když máte za zády dvacet chlapů. Vlastně jsem si myslel, že máte větší odvahu. Ale vypadá to, že se mě bojíte. Chvějí se vám kolena, když pomyslíte na partičku pokeru se mnou?“

„Měl bych vám na místě provrtat hlavu kulkou,“ zavrčel Gannon.

Morgan tam stál a ruce měl svěšené u boku. Od kovu poniklovaného koltu, který měl za opaskem kalhot, se odráželo slunce. „Do toho, začněme,“ řekl Morgan. „Necháte mě oddělat svými hlídacími psy? Tak jako mého otce? Jenže potom bude celé město vědět, že jste měl strach z toho, že bych vás u karetního stolu mohl porazit.“

Gannon sevřel rty. V očích měl jiskry bezuzdného hněvu. Měl sto chutí dát svým mužům příkaz, aby Morgana rozstříleli.

To by však zruinovalo jeho pověst ve městě. Roberta E. Gannona v Cottonwoodu respektovali. Všichni věřili, že je odvážný.

Kdyby na výzvu tohoto osamělého mladého muže odpověděl salvou, byl by to čin zbabělce. Lidé by se ptali, zda opravdu neměl z Morgana strach, a to bylo to poslední, co Gannon mohl potřebovat.

Proto řekl chladným hlasem: „Budu s vámi hrát, kdy a kde budete chtít. Ale když vás jednou jedinkrát přichytím při podvádění, je po vás.“

„Já nemusím podvádět na to, abych vás porazil,“ pohrdavě opáčil Morgan. „A triky, které znáte, vám nepomohou, to vám přísahám, Gannone.“

„Vy jste ještě nestydatější než váš otec, Morgane!“ zvolal Gannon. „V sobotu večer uvidíme, jak jste dobrý, Morgane. To je zajímavé. Váš otec se mě pokusil podvést také v sobotu večer. Mohu vám jen popřát, abyste byl prozíravější.“

Morgan jej počastoval mrazivým pohledem.

Gannon na něj ještě chvíli hleděl, načež se nakvašeně otočil a vyšvihl se do sedla svého mohutného palomina.

Mogan viděl úlevu ve tváři hnědovlasé dívky stojící mezi jezdci. Bezpochyby šlo o Gannonovu dceru. A určitě se bála toho, že dojde k přestřelce.

Vypadalo to, že arogance jejího otce je jí cizí.

Gannon trhl uzdou prudčeji, než bylo třeba. Morgan pozoroval, jak palomino zvedl hlavu a vzepjal se na zadní.

Takřka v tom samém okamžiku na ulici třeskl první výstřel.

+ + + + +

McAlester stál u otevřeného okna a ruce měl opřené o parapet. Byl připravený uskočit stranou nebo sáhnout po koltu ležícím na stolku pod oknem.

Slyšel Gannonovy výhrůžky i Morganovu výzvu. Na chodnících se v bezpečné vzdálenosti od Gannonových jezdců srotil dav. Ti lidé ovšem pořád stáli dost blízko na to, aby dobře slyšeli hádku dvou mužů.

V jedné postranní uličce zařehtal kůň. Gannon právě říkal: „Vy jste ještě nestydatější než váš otec, Morgane!“ Zbytek už McAlester téměř neslyšel.

Pohlédl k postranní uličce, z níž se ozvalo zařehtání. Kromě něj si ho, jak se zdálo, nikdo nevšiml. Nebo se aspoň nikdo nenamáhal tam podívat.

Zpoza rohu jednoho domu se v té uličce vynořili dva muži. Měli na sobě ošuntělé honácké oblečení. Jeden z nich držel v rukou pušku, druhý kolt. Vyšší z nich měl na tváři ošklivou jizvu jakoby po šavli. Až po ramena mu sahaly dlouhé slepené vlasy.

Oba chlapi ostražitě pozorovali Gannona a Morgana. Stáli přímo za zády Gannona a jeho jezdců.

Gannon myslí na všechno, řekl si McAlester. Opět pohlédl na oba soky před hotelem. Gannon se ještě jednou pokusil Morgana urazit, načež se prudce otočil, seskočil z chodníku a sáhl po uzdě svého koně. Jeho lidé zachmuřeně hleděli na Morgana. Možná se obávali, že hráč je schopen střelit jejich bossi do zad.

V tom okamžiku McAlesterovi bleskla hlavou jedna myšlenka. Myšlenka, která ho přiměla sáhnout po koltu.

Debbie McInerneyová přece mluvila o Harrym Shannahanovi - a o jednom muži s jizvou!

Gannon prudce otočil svého koně.

Muž s jizvou už měl winchestrovkou opřenou o rameno. A muž vedle vytáhl kolt z pouzdra. Oba mířili Gannonovi na záda - a na tu vzdálenost ho nemohli minout!

McAlester zvedl kolt.

Jeden z Gannonových lidí vykřikl a ukázal na McAlestera.

Třesk jeho koltu přehlušil zvolání kovboje. Kulka hvízdla nad hlavami Gannonových mužů a zasáhla muže s winchestrovkou. Zabiják vykřikl, pustil winchestrovku na zem a chytil se pravou rukou za levé rameno.

Gannonovi kovbojové křičeli jeden přes druhého. Druhý zabiják vypálil na Gannona, ale minul ho. Potom se otočil a pokusil se utéct.

Olověná smršť ho srazila, ještě než udělal tři kroky. Muž zavrávoral a zhroutil se do prachu. Byl mrtvý, ještě než se dotkl země.

McAlester se vrhl stranou, když na něj kovbojové namířili. Po poslední salvě však již žádný výstřel nepadl. McAlester slyšel řev těch mužů.

Když opatrně vyhlédl z okna, spatřil muže s jizvou. Gannonovi kovbojové jej odzbrojili a strkali ho doprostřed ulice. Raněný vrávoral před nimi. Kovbojové kolem něj utvořili kruh. Gannon seděl v sedle svého koně, kousek od toho kruhu, a v ruce držel kolt.

Rozčileně vzhlédl k McAlesterovi. Vypadalo to, že neví, jestli má dát příkaz ke střelbě, nebo k McAlesterovi promluvit.

Matty Gannonová zvolala: „Tati, on ti zachránil život! On k nim nepatří!“

Rančer se zhluboka nadechl, odlepil oči od McAlestera a vrhl výhružný pohled na chyceného zabijáka.

„Tebe znám,“ řekl chladně. „Ty patříš k Harrymu Shannahanovi. Kolik je vás ještě poblíž?“

Zraněný si odplivl. „Lon a já jsme tu byli jediní,“ zavrčel. „Byli jsme tu nakupovat. Ale když jsme tě uviděli, ty svině, řekli jsme si, že tu šanci si nesmíme nechat ujít! A nebýt toho parchanta tam nahoře, tak bychom tě i dostali, Gannone!“ Muž s jizvou nenávistně pohlédl na McAlestera. „Dělej si se mnou, co chceš, Gannone! Harry ti to jednoho dne vrátí!“

Gannon se usmál, avšak jeho světlé oči zůstaly tvrdé jak křemeny. „Dobrá, teď už víme, o co šlo,“ řekl rančer takřka lhostejným tónem. „Neměls to zkoušet, chlapče. Budeme tě muset pověsit.“ Kývl na své lidi a dodal: „Odveďte ho odtud, na kraj města! Hned tam přijedu!“

Kovbojové pak postřeleného zabijáka odvlekli pryč.

Gannon za nimi chvíli hleděl, načež slezl ze sedla a zamířil do hotelu.

+ + + + +

Matty Gannonová se dívala, jak kovbojové za sebou vlečou svého zajatce. Svázali mu zápěstí a hnali ho před sebou. Jeli krokem, ale pro raněného bylo i to příliš rychlé.

Děvče otočilo svého ryzého valacha a bodlo jej ostruhami. Kůň vyrazil a po několika vteřinách kovboje dohnal.

„Snad ho opravdu nepověsíte?!“ zvolala Matty.

„Váš otec to přikázal, Matty,“ klidně odvětil Curly. „Ale můžeme samozřejmě počkat, až bude moct přihlížet.“ Vysoký kovboj ukázal na strom rostoucí několik set yardů od posledních domů. „Myslím, že tam ten strom bude ten pravý, co říkáte?“ Při těchto slovech se pobaveně usmál.

„Dejte mu aspoň koně,“ tiše řekla Matty. „Vždyť se skoro neudrží na nohou!“

„Ech, takoví jsou houževnatější, než by si člověk myslel,“ pohrdavě odvětil Curly.

„To je rozkaz, Wintersi!“ zvolala Matty Gannonová a pohlédla mu do očí. „Nebo vám můj otec zase zakázal poslouchat mé příkazy?“ Curly sebou trhl. Nevěděl, co odpovědět. Ve tváři drobné dívky se zračilo tolik hněvu, že se jí neopovážil odporovat. Rozzlobeně otočil hlavu ke kovbojům, kteří jeli za klopýtajícím zajatcem.

„Posaďte toho chlapa na koně. Ale dávejte pozor, ať vám neuteče, rozumíte?“ zařval Curly.

Matty otočila svého valacha a klusem se vrátila zpět do města. Okolo zastřeleného bandity se shromáždil dav zvědavců. Ti nyní pozorovali Matty, když zastavila koně před hotelem a seskočila z něj.

Clint Morgan stál v saloonu u okna. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, když hleděl na ulici.

Matty k němu pomalu přišla. Hráč otočil hlavu a zkoumavě na ni pohlédl.

„Musím s vámi mluvit, pane Morgane,“ řekla vážným hlasem.

V Morganových očích se na okamžik objevil smutek. „Nemyslím, že to má smysl, slečno Gannonová,“ podotkl Morgan.

„Ale ano, má,“ opáčila. Ukázala na ulici a poznamenala: „Viděl jste, co se stalo. Chcete příště zemřít vy?“

Morgan se přátelsky usmál, ale jeho oči zůstaly chladné. „Vy mi chcete vyhrožovat?“

Matty Gannonová se trpce zasmála. „Vyhrožovat? Chci vás varovat. Už jenom vaše přítomnost mého otce dohání k zuřivosti. Co nejrychleji odtud odjeďte! To je jediný způsob, jak se můžete zachránit, Morgane.“

„Jde jenom o poker,“ odpověděl. V jeho tváři však bylo něco temného, co Matty vyděsilo. „Váš otec a já si v sobotu večer spolu zahrajeme, nic víc…“

„Vy ho chcete vyprovokovat!“ zvolala Matty. Všimla si, že poblíž stojí recepční a několik dalších mužů. Okamžitě ztlumila hlas. Takřka šeptala, když řekla: „Vy ho chcete porazit, že ano? A myslíte si, že vás potom obviní z podvádění. Nebo chcete vy obvinit jeho, Morgane? To je přece směšné! Jestli se strhne přestřelka, zemře jenom jeden z vás. A to budete vy! Můj otec není hlupák. Ten se na hru s vámi připraví. Nebudete mít ani tu nejmenší šanci, Clinte.“

Morganova pohledná tvář se na okamžik sevřela. V jeho pohledu se zračilo zoufalství a zlost. A také ještě něco jiného - něco, co souviselo s Matty Gannonovou.

„Možná je mi to jedno, slečno Gannonová,“ řekl Morgan. „Jen si to představte - možná mi to je opravdu jedno.“

Sáhl si do kapsy saka, vytáhl odtud krátký doutník a zapálil si ho. Jeho ruka se třásla, pravda, sice jen lehce, ale Matty si toho všimla.

„Proč se o mě vůbec staráte?“ otázal se a potáhl si z doutníku. „Tam venku je někdo, kdo vaši pomoc potřebuje mnohem naléhavěji. Váš otec toho chlapa s jizvou za pár minut pověsí. Připadá vám to spravedlivější, slečno Gannonová? Spravedlivější než mě podvést v kartách?“

„Pokusím se svého otce přemluvit,“ klidně odvětila Matty. Srdce jí divoce bušilo, ačkoli jinak na sobě nedala nic znát. „Jenže ten chlap tam venku je vrah a zloděj dobytka. Pokusil se mého otce zastřelit ze zálohy. Každý soud by ho za jeho zločiny odsoudil k smrti. Patří k Shannahanově bandě, a to jsou ti nejhorší chlapi široko daleko!“ Matty se odhodlaně zajiskřilo v očích. Neuhnula Morganovu pohledu. „Přesto se pokusím toho člověka zachránit. A ačkoli teď vidím, že jste tvrdohlavý blázen, pane Morgane, pokusím se zachránit i váš život. Možná je to hloupost a možná jsem příliš měkká na to, abych mohla být dcerou Roberta Gannona - ale myslím, že to je lidské, Morgane. Neměl byste setrvávat ve své nenávisti, Morgane. Tím ztrácíte svou lidskost. Nehledě na váš život.“

Clint se náhle usmál. Pohlédl do rozzlobené a přesto vlídné tváře mladé ženy a pocítil k ní sympatie. Od chvíle, co ji poprvé spatřil, jej k ní cosi přitahovalo.

„Proč se tak ušklíbáte?“ rozzlobeně se otázala Matty.

„Máte odvahu,“ řekl klidně Morgan. „To se mi líbí. Nemyslíte si, že váš otec se na vás bude zlobit? To se mu nebude moc zamlouvat, když mě zachráníte.“

„Já si však dělám, co chci,“ řekla Matty.

„No, když je to tak, tak si se mnou určitě dáte ráda kávu, slečno Gannonová.“ Morgan pohlédl k hotelu Caine, v němž už chvíli pobýval Robert Gannon. „Vypadá to, že váš otec naproti navštívil mladého muže jménem McAlester. Takže si tu zatím můžeme ještě nějakou dobu povídat.“

Matty na něj zaraženě pohlédla. Přemýšlela, jestli se jí chce dvořit. Chvíli měla nutkání mu vmést do tváře nějakou výsměšnou odpověď a jít pryč, ale něco ji od toho odradilo - a bylo to víc než obava, že by mohla vypadat ustrašeně.

Přátelsky se usmála a přikývla. „Dobrá, pane Morgane. Pojďme tedy na kávu.“

Věřila, že snad ještě najde možnost, jak ho přemluvit, aby se vzdal svého šíleného plánu.

+ + + + +

Gannon čekal v baru hotelu Caine. K McAlesterovi vyslal poslíčka. Očividně nemínil sám klepat na McAlesterovy dveře.

McAlester okamžitě spatřil oba kovboje, jež stáli u barového pultu. Ostražitě jej pozorovali. Byli připraveni zasáhnout, jakmile by jen McAlester dal najevo sebemenší projev nepřátelství.

Gannon ukázal na židli u svého stolu. „Posaďte se, pane,“ řekl Gannon vážným hlasem. „Pak si promluvíme.“

„To, o čem si spolu máme promluvit, můžeme vyřídit i vestoje,“ klidně odvětil McAlester. Zkoumavě si podsaditého rančera prohlížel. Věděl, proč tam Gannon přišel. Rančer se chtěl ujistit, na čí straně McAlester stojí. A kdyby to bylo možné, pokusil by se ho získat do svých služeb. Muži jako Gannon dobré střelce vždycky potřebovali.

Gannon zamyšleně přikývl. „Jak chcete, McAlestere,“ zavrčel. „Cením si lidí, kteří mluví otevřeně. Právě jste jednomu chlapovi zabránil v tom, aby mi střelil do zad. Proč jste to udělal? Myslel jsem si, že stojíte na straně toho mladého falešného hráče, toho Morgana.“

„Já nestojím na ničí straně,“ lhostejně odvětil McAlester. „Jenom nerad přihlížím vraždě. Tak to bylo s Morganem a tak je to i u vás. To je všechno.“

Gannon se zasmál. Pak na McAlestera pohlédl úkosem, jako by chtěl nahlédnout až do jeho duše. „To je přece nesmysl, McAlestere. Jste v tomto městě kvůli nějakému záměru. Chcete si vydělat peníze, McAlestere? Dobrá! Viděl jsem, jak umíte střílet. Chcete pracovat pro mě? Jako můj osobní strážce?“

„Nehledám džob,“ opáčil McAlester. „Kromě toho mě stejně nebudete chtít, až uslyšíte, co vám chci říct.“ Přistoupil ke dveřím a pohlédl na Main Street. Viděl, že Gannonovi muži se shromáždili kolem jednoho stromu, skoro míli od hotelu. Slyšel, jak Gannon za ním rozčileně odfrkl. „Co mi chcete říct, McAlestere?“

„Toho muže, kterého jste právě chytil, nesmíte pověsit,“ řekl McAlester.

„Co je vám do toho?“

„Zabránil jsem mu v tom, aby vám vpálil kulku do zad,“ odtušil McAlester. „Pověsit ho teďby byla vražda. Musí být postaven před soud.“

„Vy jste duchovní nebo co?“ Gannon k němu pomalu přistoupil a s nedůvěřivým výrazem v očích dodal: „Nebo jste snad marshal? Jeden z těch chlapů z Fort Smith, kteří se tu objeví jednou za několik měsíců a pak si otevírají hubu? Žádný marshal mi nepomohl proti zlodějům dobytka, banditům a rudokožcům, McAlestere. Musel jsem se o sebe starat sám, jen sám! A teď si přijdete a začnete mi říkat, co mám dělat a co ne? Dost dlouho jsem si vystačil bez zákona, pane McAlestere. A teď ho už nepotřebuju vůbec.“ Gannon se na chvíli zarazil, jako by ho něco napadlo. Zarputilý výraz jeho tváře se poněkud uvolnil. „McAlester! Sakra, to jméno mi hned připadalo povědomé! Už jsem slyšel o federálním marshalovi Johnu McAlesterovi!“ Pohlédl na něj a bylo na něm vidět, jak ho potěšilo vědomí vlastní prohnanosti.

McAlester si povzdechl. Jeho příjmení bylo očividně známější, než si myslel. Stejně však už nemohl déle tajit, že je mužem zákona.

„Jste inteligentní, Gannone,“ odvětil McAlester. „A proto toho chlapa nepověsíte. Přemýšlejte a poznáte, že mám pravdu.“ Přátelsky se usmál, ale jeho tmavé oči zůstaly chladné a bez jakéhokoli výrazu. Gannon nebyl necivilizovaný desperát. Byl to vážený rančer. Nemohl si dovolit bojovat proti marshalovi z Fort Smith.

Gannonova tvář potemněla. Jeho světlé oči v jeho snědé tváři doslova svítily. McAlester věděl, že v té tváři se zračí hněv. Čirý, vražedný hněv!

„Poslouchejte, pane marshale!“ zavrčel Gannon. „To já jsem z tohoto kraje udělal to, čím teď je! To já jsem odtud vyhnal indiány, bandity a tuláky. Znám se se soudci, úředníky a vysokými důstojníky. Má dcera si vezme senátora. A vy si sem přijedete a chcete mi tu kázat? Kdo si myslíte, že jste? Bůh?“

„Jsem člověk, který zastupuje zákon,“ ostře odpověděl McAlester. „A tento zákon platí pro vás stejně tak jako pro všechny ostatní, Gannone! Jménem tohoto zákona vám zakazuji pověsit toho muže! Doufám, že jste mi rozuměl.“

Gannon na něj pohlédl. Oba kovbojové u pultu položili ruce na pažby svých koltů. Byli připraveni bojovat za svého bosse.

„Přece se mě nepokusíte zatknout?“ podzíravě se otázal Gannon.

„Jestli toho zajatce pověsíte, tak vás zatknu,“ klidně řekl McAlester. „Budete se muset zodpovídat ve Fort Smith. Jestli se znáte s tolika soudci, pak jste určitě slyšel i o soudci Parkerovi, je to tak?“

Gannon zbledl. Parker byl znám jako nepodplatitelný, navýsost poctivý člověk. Bylo jisté, že se nenechá ovlivnit Gannonovým vychloubáním.

„Vy jste ale mluvka, McAlestere,“ zavrčel Gannon. „Kdybyste mi před půl hodinou nepomohl, dopadl byste teď hodně špatně. Mohl bych vás nechat oddělat a pak by vás moji lidé někde zakopali a nikdo by se nedozvěděl, co se stalo. Takže se nezesměšňujte a jděte mi z cesty. Náš rozhovor skončil.“

„Pošlete jednoho muže pro zajatce,“ přikázal mu McAlester klidným hlasem. „Potom uvidíme.“

„To tak!“ odsekl Gannon a panovačně mávl na jednoho ze svých mužů.

Kovboj okamžitě sáhl po zbrani.

McAlester mu namířil kolt na břicho, ještě než kovboj povytáhl revolver z pouzdra. Ozvalo se cvaknutí kohoutku dlouhohlavňového koltu a kovbojovi málem vypadly oči z důlků. Rychle pustil pažbu koltu, jako by se o ni popálil.“

„Jestli se někdo z vás jen pohne, pošlu ho k čertu,“ procedil McAlester mezi zuby. Letmo pohlédl na recepčního. Ten stál za pultem jak zkamenělý a poulil očima. „Držte ruce tak, abych je mohl vidět,“ řekl mu McAlester. Nato se jeho pozornost soustředila na Gannona, jenž kypěl vztekem. Ani Robert E. Gannon však nebyl tak hloupý, aby proti němu vytáhl kolt.

„No tak co, Gannone?“ klidně se otázal McAlester. „Chcete provést můj návrh, nebo vás mám zatknout?“

Gannon skřípal zuby. Pak se prudce otočil ke kovboji, jenž se pokusil být rychlejší než on. „Udělej, co říká! Jeď ke Curlymu a přiveď sem toho ksindla z Shannahanovy bandy.“

„A Curlyho lidé ať zůstanou sedět pod tím stromem. Nechci žádného z nich vidět tady na Main Street,“ dodal McAlester.

Gannon přikývl, ale očividně mu to bylo zatěžko. „Vyřiď Curlymu i toto,“ zabručel. Kovboj přikývl a vyběhl ven.

Pak McAlester uslyšel dusot koně cválajícího pryč, načež se v baru rozhostilo ticho.

„Toho budete litovat,“ zavrčel Gannon po chvíli posadil se do křesla. Neodvážil se však zvednout ruce ze stolu. „Říkám vám, McAlestere, že toho ještě budete litovat!“

Marshal se chladně usmál a vyhlédl ven. Přijížděli dva muži. Jeden z nich měl dlouhé vlasy a vypadal hodně ztrhaně. Rančerovi lidé očividně poslechli příkazy svého šéfa. „Dávejte si na to vyhrožování pozor, Gannone,“ poznamenal McAlester, který zůstal stát u dveří. Kolt volně držel v ruce. „Nebo vás dostanu před soud Isaaca Parkera, pane.“

+ + + + +

V Cottonwoodu se náhle rozhostilo ticho.

„Jedou pryč,“ řekl Clint Morgan. Hleděl z okna naproti, na hotel Caine. Z jeho vchodu vyšli dva muži. Jedním z nich byl Robert E. Gannon. Další muž čekal v sedle před hotelem. Právě on do hotelu přivedl zraněného zajatce.

Gannon se svými osobními strážci vyjel z města. Morganovi neuniklo, jak se rančer šklebil. Očividně svého zajatce nenechával v Cottonwoodu rád.

Matty Gannonová zaraženě hleděla na svého otce. Již předtím přistoupila k oknu hotelového baru. „Máte pravdu,“ řekla tiše. „Opravdu odjíždí. A toho zraněného banditu nechal v hotelu Lary Caineové.“

„Pan McAlester má očividně velké přesvědčovací schopnosti,“ poznamenal Morgan s lehkou ironií v hlase.

„Jestli mého otce rozezlil, bude toho litovat,“ odtušila Matty. „Ale zdá se, že nejste jediný, kdo mého otce podceňuje.“ Při tom na Morgana vrhla přezíravý pohled.

Clint Morgan si povzdechl a téměř smutně pohlédl na stůl, u něhož půl hodiny seděli, pili kávu a bavili se. Na krátkou dobu zapomněl na věci, jež mezi nimi stály jako zeď.

„Poslouchejte, Matildo,“ začal, ale Matty ho nepustila ke slovu. „Neříkejte mi Matildo, Clinte! Nenávidím to jméno! Jestli chcete, můžete mi říkat Matty.“

„Dobrá, Matty,“ povzdechl si Morgan. Vrhl na ni vážný pohled a řekl: „Přál bych si, abych vašemu otci mohl jít z cesty. Dal bych nevím co za to, kdyby to šlo, Matty. Ale teď už je pozdě. Váš otec přijal mou výzvu. A jestli se pokusí mě vyřídit jako mého otce - pak za to ponese důsledky. Omlouvám se, Matty, ale je to tak.“

Děvče sevřelo rty.

„Přeceňujete se, Clinte. Jediný, kdo pocítí nějaké důsledky, jste vy. Už jsem se vám to pokusila vysvětlit. Ale jestli mě nechcete poslechnout, pak za to budete muset zaplatit.“

„Neunikl bych mu, ani kdybych jel pryč,“ ostře odpověděl Morgan. „Nenechal by mě odjet. Ví, že bych se vrátil. Musíme to spolu vyřídit kolty, i když to je pro mě těžké.“ Pohlédl na Matty a dodal: „Tak dlouho jsem čekal na tento souboj. A teď bych nejraději utekl - jen kvůli vám. Přál bych si, aby to šlo.“

„Nemůžete po mě chtít, abych přihlížela, jak umíráte, Clinte,“ vyhrkla Matty. Morgan spatřil v jejích očích slzy. Chtěl ji chytit za ruku, ale rančerova dcera se prudce otočila a vyběhla ven.

Clint Morgan ji pak pozoroval, jak cválá po Main Street. Vydala se za svým otcem.

Morgan tiše zaklel.

+ + + + +

„Odveďte ho sem,“ řekla Lara Caineová. Otevřela jedny dveře v chodbě a McAlester spatřil strmé schody, jež vedly do temného sklepa. Lara si vzala lampu, rozsvítila ji a šla napřed.

McAlester zůstal za zajatcem, jenž se musel opírat o zábradlí schodiště. Jeho košile byla zbrocená krví. Po tom, co Gannon odjel, Lara poslala pro lékaře. Nyní potřebovali bezpečné místo, kde mohli banditu držet. Místo, odkud nemohl uprchnout a kde by ho Gannon nemohl nechat zavraždit.

Lara jim ukázala jedno skladiště. Stálo tam několik prázdných beden. Malým, těsně pod stropem umístěným okénkem tam pronikalo světlo. Podlaha byla z udusané hlíny. McAlester si místnost prohlédl a zjistil, že je bezpečná. Okno bylo vysoko a navíc bylo malé, dveře byly z masivního, železem pobitého dřeva a zvenčí se daly zavřít na závoru.

„Ano, myslím, že to zatím stačí,“ řekl. Vytáhl zpoza opasku nůž bowie a rozřízl zajatci pouta.

Muž se posadil na zem. Jeho tvář byla bledá a strhaná. Dlouhé černé vlasy mu zakrývaly tvář.

„Brzy musí přijít lékař,“ klidně poznamenal McAlester. „Nechám ti sem přinést lůžko a deky. Ale nepokoušej se uprchnout.“ Ukázal na okno pod stropem a dodal: „Jsi zraněný a venku číhají Gannonovi lidé. Myslím, že by ses nedostal ani míli od města.“

Muž se unaveně ušklíbl. „Proč jste mě zachránil, pane? Abyste mě odvezl do Fort Smith a aby mě tam pak pověsili?“

„Máš právo na řádný proces,“ chladně odvětil McAlester. „I kdyžs byl při tom, když jste povraždili McInerneyovy. Ty a tvůj přítel Shannahan.“

Muž s jizvou zvedl hlavu. „K čertu, odkud víte o Shannahanovi a Mclnerneyových?“

„Nebyli jste dost opatrní,“ řekl McAlester. „To děvče ještě žilo. Ne dlouho, ale dost dlouho na to, aby mi sdělilo Shannahanovo jméno - a aby mi tě popsalo.“

Bandita k němu vzhlédl. Jeho tvář byla sevřená. Viděl na McAlesterovi, že mluví pravdu.

„Tu farmářskou rodinu jsme přepadli, to je pravda,“ zamumlal bandita s jizvou. Když mluvil, hleděl na zem. „Už jsme neměli ani cent a potřebovali jsme peníze. Ale oddělat jsme je nechtěli. Dan byl k tomu farmáři trošku hrubý - a pak se ozval výstřel a Dan byl mrtvý. Sakra, mysleli jsme si, že ve voze jsou muži s flintami! Jenom jsme opětovali palbu, nic víc. Nemohl jsem tušit, že tam uvnitř jsou jenom děti.“ Takřka šeptem dodal: „Byla to nehoda, zatracená, svinská nehoda.“

„Kde se Shannahan skrývá?“ otázal se McAlester.

Bandita k němu vzhlédl. Tiše se rozesmál, ale jeho tvář byla sevřena bolestí. „To nevím. A kdybych to věděl, neřekl bych vám to, pane. Já své přátele nikdy nezradím.“

„Jestli mi pomůžeš, mohla by to být u soudu polehčující okolnost. Ve výpovědi bych uvedl, žes mi pomohl chytit Shannahana.“

Muž zavrtěl hlavou. „Harry vždycky počítal s tím, že někoho z nás jednou chytí. Gannon! A ten by se nerozpakoval člověka pomalu rozřezat na kousíčky, jen aby mluvil. Proto pořád měníme úkryty. Lon a já jsme se měli sHarrym setkat v jednom údolí. Jestli tam přijede někdo cizí, je snadné ho oddělat ze zálohy. A Harry na nás nebude čekat dlouho, to je jisté.“ Bandita se ušklíbl a dodal: „Vidíš, marshale, nemělo by smysl, abych zpíval. Takže ti nic neřeknu, je ti to jasné?“

McAlester mlčky pokrčil rameny. Otočil se a zavřel dveře. Zamkl je a zajistil na závoru, načež po schodech vyšel do haly.

Lara Caineová stála na chodbě a hovořila s nějakým malým, elegantně oblečeným mužem. Zdálo se, že to je lékař, pro kterého poslala.

„Je dole, v prvním sklepě,“ řekla Lara. Kývla na recepčního, mohutného muže s rukama jako lopaty, a dodala: „Běž dolů a dávej pozor, ať ten bandita nedělá žádné těžkosti.“ Potom oba muži prošli kolem McAlestera a odebrali se do sklepa.

Majitelka hotelu se zachmuřila, když spatřila McAlestera. V jejích modrých očích se zajiskřilo.

„Nebýt tebe tak je teď Gannon mrtvý,“ vyhrkla. „A to by pro město bylo štěstí, McAlestere. Pročs těm zabijákům zabránil v tom, aby Gannona poslali k čertu?“ Ozvěna jejího hlasu se odrážela od stěn prázdné recepce. Kromě jí a McAlestera v přízemí hotelu nikdo nebyl. Proto mohla mluvit otevřeně.

„Tak podle tebe jsem měl nečinně přihlížet vraždě?“ zaraženě se zeptal McAlester. „Co myslíš, proč jsem marshalem? Protože nosím plechovou hvězdu?“

„Gannon je podlý, samolibý bastard!“ vykřikla Lara. Vypadalo to skoro tak, jako by se na McAlestera chtěla vrhnout. „Zabije každého, kdo mu nějakým způsobem překáží. Lidé v tomto městě to vědí, a proto strkají hlavy do písku. Všichni - až na Harryho Shannahana. A toho hráče, Morgana, ale ten je tu cizí. Gannon je oddělá. Shannahana, Morgana - a tebe možná také. Znemožnils ho před celým městem, a to ti nezapomene. Nesměl pověsit toho banditu. Možná za to pověsí tebe, kdo ví, McAlestere?“

„Gannon bude muset pochopit, že nemůže brát spravedlnost do vlastních rukou,“ chladně odtušil McAlester. „Dokud jsem tu, zastupuji v Cottonwoodu zákon já. A nepřipustím, aby Gannon někoho pověsil - ať už by to byl Shannahan, Morgan nebo kdokoli jiný.“

Lara se hořce zasmála. „To zní dobře, příteli,“ řekla. Přistoupila k baru, vytáhla z něj láhev kořalky a nalila si půl sklenice. „Jsi tvrdý muž, McAlestere, a máš rychlý revolver. Ale Gannon má spoustu tvrdých mužů a rychlý revolver si může koupit. Znepřátelil sis ho. Gannon není typ člověka, který ví, co je to vděčnost. Zná jenom věci, které mu slouží, a věci, které mu škodí. A tys ho poškodil - nebo aspoň jeho pověst nejmocnějšího muže v kraji - takže tě má na své černé listině.“

„Já tu nejsem kvůli Gannonovi,“ opáčil McAlester. „Možná později. Ale nejdřív musím vyřídit něco jiného.“ Vzal si klobouk z barového pultu, nasadil si ho na hlavu a otočil se ke dveřím.

„Johne,“ zašeptala Lara.

McAlester se na prahu dveří otočil a zkoumavě pohlédl na mladou ženu. Lara Caineová vypadala velmi smutně. „Ještě tu chvíli zůstaň, Johne,“ řekla váhavě. „Nejezdi pryč. Prosím.“

McAlester chvíli váhal. Lara Caineová na něj upřeně hleděla.

Pak přikývl. „Beztak ještě musím mluvit s tím banditou,“ řekl klidně. „Až se mu uleví, možná bude sdílnější. „ McAlester se pousmál a s cinkáním ostruh přistoupil k baru. Opřel se o něj a zamyšleně pohlédl na bledou Laru.

„Nalij i mně, ano? Potřeboval bych něco tvrdého.“

+ + + + +

Matty Gannonová jela za velkým oblakem prachu, který byl zhruba míli před ní. Tam jeli její otec a jeho muži. Matty neměla chuť s Gannonem mluvit. Dokázala si představit, co by jí řekl.

Odstup mezi nimi se stále zvětšoval. Gannonovi lidé uháněli na ranč. Matty nechala svého ryzáka jet krokem. Zvíře šlo samo, nemusela ho vést, takže mohla přemýšlet.

Cottonwood zmizel za kopci. Bylo krátce po poledni a panovalo úmorné horko. Vzduch se tetelil.

Matty uvažovala o Morganovi a o svém otci. Musela něco udělat, aby zabránila neštěstí. Věděla, že její otec se klidně pokusí Morgana odstranit. A Morgan se nemínil vzdát svých plánů na pomstu. Matty doufala, že existuje možnost nenásilného řešení, a nemínila se této naděje vzdát.

Hleděla před sebe. Vzdálený oblak prachu se v tetelícím se vzduchu měnil ve fata morganu. Gannon a jeho lidé svá zvířata nešetřili.

„Musím si s ním promluvit,“ zamumlala. „Ano, musím si s otcem promluvit!“ Stáhla ústa do trpkého výrazu. Promluvit si s ním! Jako kdyby nevěděla, že to nebude mít smysl. Robert E. Gannon si do svých záležitostí nenechal od nikoho mluvit. A už vůbec by nepřipustil jakékoli zasahování své dcery. Chtěl, aby jednou převzala ranč - a přesto s ní jednal, jako by to bylo malé dítě.

Matty věděla, že musí zůstat neoblomná. O zločinech, které měl její otec na svědomí - ať už šlo o vzpurné osadníky nebo Morganova otce - jí toho moc známo nebylo. Teprve posléze se dozvídala o tom, co všechno kul její otec v tichu své pracovny a co pak provedli jeho drsní muži.

Nyní však o tom věděla předem. A nemohla jenom přihlížet - musela něco udělat…

V tom okamžiku se z křoví na kraji cesty vynořila postava. Šlo o hubeného muže v ošuntělém městském obleku, který vykřikl jako dravá šelma.

Matty byla příliš vyděšená na to, aby včas reagovala. Na vteřinu strnula a její valach se vzepjal a vyrazil stranou. Matty se svalila ze sedla a ryzák odcválal pryč.

Napolo omráčená ležela v prachu, zatímco hubený muž kráčel blíž. Když k ní dorazil, vstala a otočila se, avšak vtom ji chytil za rameno a nedovolil jí uprchnout.

Matty pohlédla do prachem pokryté, propadlé tváře Harryho Shannahana.

Shannahan se pousmál, ale v jeho očích se zračila smrtící hrozba. V pravé ruce držel lovecký nůž.

„Ani muk, jinak ti proříznu to tvé hezké hrdélko,“ sykl. Lehce zvedl nůž a pohled Matty ulpěl na lesknoucí se čepeli ostré jak břitva. Rozrušení ji ochromilo. S Harrym Shannahanem ve svých úvahách nepočítala.

Shannahan ji srazil k zemi. Zády narazila do ležícího kmene. Dal jí nůž před obličej a rychle a bezohledně ji prohledal. Nic nenašel. Její jediná zbraň, krátkohlavňová winchestrovka, visela v sedlovém pouzdře ryzáka.

Matty viděla, že je v malém údolí. Ve výhledu na otce a jeho muže jí překážel strmý kopec. Když se konečně odvážila zvednou oči z Shannahanova nože a otočit hlavu, spatřila skupinu jezdců cválajících po cestě. Jeden z nich držel za uzdu jejího valacha.

„Mám toho koně!“ vykřikl a mávl na Shannahana proděravělým sombrerem. Za opaskem tohoto šlachovitého snědého muže se skvěl perkusní revolver s dlouhou hlavní.

„Prohledejte mu sedlové brašny!“ přikázal Shannahan. Dřepl si k Matty, potěžkal v dlani svůj nůž a vrhl na ni ostrý pohled.

„S tíms nepočítala, malá,“ spokojeně zašeptal Shannahan. „Asi sis myslela, že se svým mocným papínkem jsi v bezpečí. Jenže máš smůlu, že jsme náhodou byli poblíž. Přitom jsme na tebe ani nečíhali. Opravdu ne. Jenom jsme hledali dva své muže.“ Doslova provrtával Matty očima. Sluneční svit se odrážel od čepele nože a bodal Matty do očí. „Dva opravdu dobré muže,“ řekl drsně Shannahan. „Lona a Rica. Byli v Cottonwoodu. Možná jsi je viděla…“

„Lon je mrtvý,“ vyhrkla Matty. Její hlas jí zněl cize a trhal jí uši. „Rico je za mřížemi. Chtěli zastřelit mého otce.“

Shannahan na ni upřeně hleděl. Jeho oči se divoce blýskaly a Matty už si myslela, že na ni zaútočí nožem. Potom se však Shannahan rozesmál. Znělo to jako smích nějakého šílence. Matty naskočila husí kůže.

„Takové hloupé žvásty si nech pro sebe,“ zavrčel Shannahan. Prudce si strčil nůž do pochvy v opasku, načež chytil dívku za zápěstí a svázal ji koženým řemínkem. Matty to bolelo, ale zatnula zuby a mlčela. Nemínila Shannahanovi ukázat svou slabost. Byla přece dcerou Roberta E. Gannona!

„Vezmeme tě s sebou,“ řekl Shannahan a postrčil ji k jejímu valachovi. Jeho lidé mezitím probrali její sedlové brašny. Všechno, co se jim zdálo být neužitečné, vyhodili. „Tvůj otec za tebe zaplatí, a ne málo!“

Jeden z Shannahanových mužů zvolal: „Našli jsme peníze, Harry! Sto dolarů! To je, co?“

„Dostaneme ještě víc,“ chladně opáčil Shannahan. „Stokrát tolik, pro každého z nás!“

+ + + + +

„Vaše dcera už za námi nejede, pane,“ uctivě oznámil Curly Winters svému bossi.

Gannon se ohlédl. Zvířený prach zůstával ve vzduchu jako nějaký závoj. Gannon však zřetelně viděl až po nejbližší kopce. Po cestě vedoucí od nich nikdo nejel.

„Odpočívá,“ řekl. „Nebo se vrátila zpátky do Cottonwoodu.“ Nato nevrle pohlédl na Gannona. Jeho dcera bylo to poslední, na co teď chtěl myslet. Jako by nestačilo, že se s ním pohádala - navíc ještě měla tu drzost se posadit k jednomu stolu s Clintem Morganem a bavit se sním!

„Nechápu, co to do ní vjelo,“ zavrčel. „Snažím se jí dát jen to nejlepší - a on mi dělá samé naschvály!“

Curly s rozpaky přikývl. Neodvážil se nic říct. Obával se, že Gannon by si to mohl špatně vyložit a rozzuřit se. Pokud šlo o Gannonovu dceru, byla na místě opatrnost.

„Ještě uvidí, zač je toho loket!“ zavrčel Gannon. „Takto to dál nepůjde!“ Chladně pohlédl před sebe, na pastviny u řeky. Krajina byla náhle zelenější a vlídnější.

„Co chcete podniknout ohledně Morgana a toho cizího marshala?“ otázal se Curly.

Gannon se ušklíbl a změřil si zavalitého kovboje pohledem. „Máš chuť něco podniknout, Curly?“

„Mám s oběma otevřený účet,“ zabručel Curly.

Gannon pomalu přikývl a pobídl koně k vyššímu tempu. Curly zůstal po jeho boku. Jejich odstup od ostatních mužů se tak zvětšil. Pochopil, že Gannon s ním chce mluvit mezi čtyřma očima.

„Ten McAlester vám zachránil život, bossi,“ opatrně začal. „Nikdo to neví lépe než já. Ale to, co udělal potom, udělat neměl. Toho chyceného banditu neměl osvobodit. Ne, to opravdu neměl dělat…“

Gannon zamyšleně přikývl. „Ano, to máš pravdu,“ řekl. „Vypadá to, že pro toho muže je důležitější právo a zákon přede vším ostatním. Zanedlouho nám bude přikazovat, co na našem vlastním ranči a na naší půdě smíme a nesmíme dělat.“

„Je to pravda, že to je marshal z Fort Smith?“ otázal se Curly.

„Tvrdí to, ale neviděl jsem nic, co by to tvrzení dokazovalo,“ chladně opáčil Gannon. „Ne, ten muž se mi vůbec nelíbí. A to, že pomohl Morganovi, když jste si vjeli do vlasů, se mi líbí ještě méně.“

„To bylo opravdu podlé,“ řekl Curly.

Gannon se v duchu usmál, ale navenek jeho tvář zůstala tvrdá a chladná. Věděl, jak Curlyho zmanipulovat, aniž mu dal přímý příkaz.

„Ale pořád mi zachránil život, a to před očima celého města,“ poznamenal Gannon. „Na to nesmím zapomenout.“ Vrhl zkoumavý pohled na Gannona. Hromotlucký kovboj nervózně polkl. Nevěděl, kam tím jeho boss míří. „Ale to, co máš s McAlesterem ty, je tvoje věc, Curly, že ano? To uznávám. Když se někdo cítí uražen, tak tu urážku musí nějak odčinit. Jinak by byl zbabělec, že ano? Je to tak, nemám pravdu?“

Curly přikývl. „Jenže McAlester a Morgan jsou pistolníci. Jsou to opravdoví zabijáci, pane!“

„V některých situacích člověk potřebuje pár dobrých přátel,“ poznamenal Gannon. „Přátel, kteří vědí, co to je bránit něčí čest.“

Curly přikývl a zlověstně se usmál. „Ano, myslím, že znám pár chlapců, kteří by mi mohli pomoct.“

Gannon pomalu přikývl. „Ale ta věc zůstane jen mezi vámi a těmi dvěma pistolníky. Já s tím nemám nic společného.“ Vrhl na Curlyho ostrý pohled a dodal: „Nebudu přece nikomu přikazovat, aby střílel na marshala! Jestli toho McAlestera a Morgana odděláte, bude to jenom mezi vámi. Jak už jsem řekl, já s tím nemám nic společného.“

Curly si nervózně hryzl do spodního rtu. Gannon viděl, jak horečně přemýšlí. „Kdyby ten McAlester nebyl marshal - taky bych mu vrátil to, jak na nás tenkrát mířil, ten bastard!“

Gannon se zasmál. V jeho očích byly chladné jiskry, když řekl: „Curly, až budou mrtví, tak se nikdo nebude ptát, jak k tomu došlo. Bude se říkat, že to byla věc cti, férový souboj. A já každému, kdo to bude chtít slyšet, povím, že Curly Winters nikdy nikomu nestřelil do zad a že vždy bojoval čestně. Myslíš, že se někdo odváží tvrdit něco jiného? Pak by o mně musel říct, že jsem lhář. O mně, Robertu E. Gannonovi! Myslíš, že by se toho někdo z občanů Cottonwoodu odvážil?“

Curly zavrtěl hlavou. V jeho tváři se opět objevil odhodlaný výraz. Curly nepatřil k lidem, kteří dlouho přemýšlejí. A nepatřil ani k těm, kteří dokážou odpouštět. A potupa z toho, že musel před tím hráčem a tím cizincem sklonit hlavu, Curlyho Winterse rozčilovala. Něco takového se dalo smýt jen krví.

„Stojím na tvé straně, Curly,“ řekl přátelsky Gannon. „Jeď do města a vezmi si pár dobrých přátel, tolik, kolik budeš chtít. Dám vám placenou dovolenou. A až bude po všem, dám ti sto dolarů extra. A ostatní také dostanou přiměřenou prémii. Dlouho jste pro mě věrně pracovali. Za to musíte dostat zaplaceno.“

Curly zářil. „To je od vás setsakramentsky milé, pane,“ šťastně vyhrkl. „Mnohokrát děkuju!“ Sáhl si na svůj zaprášený stetson, otočil koně a rozjel se k zadní části houfu. Gannon viděl, jak o něčem začal hovořit s několika přáteli.

Dobře, pomyslel si. Byl se sebou velmi spokojený. A byl rád, že jeho dcera tento rozhovor nevyslechla. Jenom by pak hloupě, dětinsky vyváděla. Za pár let snad pochopí, že s takovým uvažováním se člověk nikam nedostane. Ten, kdo chce uspět, musí jednat tvrdě. Jinak přijdou závistivci a vytrhnou mu z rukou to, čeho právě pracně dosáhl!

Závistivci, jako například osadníci, které Gannon násilím vyhnal z kraje. Mluvili o jakýchsi zákonech - ale tady vládne Gannonův zákon! A Robert E. Gannon si nemohl dovolit, aby se nějaký velkohubý marshal z Fort Smith míchal do jeho záležitostí. Je dokonce možné, že ho chce dostat před soud! Jen proto, že čas od času nechal zastřelit nebo oběsit několik obtížných farmářů! Jen proto, že vyřídil jednoho starého falešného hráče, který se mu stal nepohodlným! Nebo proto, že se pokusil popravit jednoho banditu.

Curly už se postará o to, abych se té sebranky zbavil, pomyslel si Gannon. Toho hráče a toho marshala z Fort Smith! Až budou vyřízení, nikdo se na ně ptát nebude. Když řeknu, že to byl poctivý souboj, nikdo nebude nic namítat.

Nikdo.

A kdyby přece, bude kvůli tomu viset Curly…

Gannon se ohlédl a spatřil skupinku jezdců, kteří se vydali zpátky do Cottonwoodu. Dalo se čekat, že do města dorazí ještě před soumrakem.

Gannon pohlédl před sebe a pobídl koně. Jedovatě se usmíval…

+ + + + +

McAlester stál ve vchodu do herny hotelu Caine. Jednalo se o menší místnost s několika stoly na poker, ruletou a stolem na faro. V nažloutlé záři bohatě zdobeného křišťálového lustru se vznášel cigaretový kouř. V obou vchodech visely červené sametové závěsy.

McAlester pozoroval muže stojící okolo rulety. Jedním z nich byl Curly Winters. Ten popudlivý kovboj přijel do města při západu slunce se čtyřmi přáteli. Okamžitě zapadli do nejbližšího saloonu. Pak v rozjařené náladě přišli do herny Lary Caineové.

Pozorovali Clinta Morgana a nijak to neskrývali.

Morgan seděl u jednoho pokerového stolu zády ke stěně, jak to už u opatrných hráčů nebo pistolníků bývalo. Právě s kamennou tváří rozdával karty. Na jeho straně stolu ležela velká hromádka mincí. Vypadalo to, že i toho večera je mu štěstěna nakloněna. Zdálo se, že si mužů okolo Winterse nevšímá.

McAlester mlčky kouřil cigaretu a opíral se stěnu vedle vchodu. Curly na něj krátce pohlédl. Kovboj sebou poněkud trhl, když se jejich pohledy setkaly. Potom se honem zadíval někam jinam.

„Takže už sis ho všiml i ty,“ ozval se vedle McAlestera vlídný hlas Lary Caineové. Stála vedle něj v šatech s hlubokým výstřihem a přitahovala pozornost. Vypadalo to, jako by pohledy přítomných po ní stékaly jako kapky vody po drahocenném křišťálu. „Vsadím se, že sem Curlyho a jeho kumpány poslal Gannon,“ poznamenala Lara. „Chtějí Morgana zabít. Gannon určitě nemá velkou chuť sním hrát.“

„Maluješ čerta na zeď, má lásko,“ řekl McAlester. Pustil nedopalek cigarety na zem a zašlápl ho. „Ale obávám se, že v tomto případě máš naprostou pravdu.“

„A co proti tomu podnikneš?“ zeptala se Lara.

„Myslím, že brzo půjdu do svého pokoje,“ lhostejně odpověděl McAlester. „Jestli chceš, můžeš jít se mnou. Máme ještě trochu času, než se podnik zavře…“

Lara na něj pobouřeně pohlédla, načež se usmála. V jeho očích byl mladistvý lesk, jemuž nedokázala odolat. Přistoupila k němu a zašeptala: „To víš, že chci! Ty to víš velice dobře…“

McAlester se usmál. Potom však zvážněl a v jeho očích se objevil výraz, který Laru vyděsil. Klidným hlasem řekla: „Ti muži Morgana nenapadnou, dokud bude sedět tady mezi lidmi a hrát karty. Tady mu střelit do zad nemůžou. A Morgan tu ještě bude sedět dlouho, to je jasné…“

Lara se usmála, i když jí záblesk v McAlesterových očích nahnal husí kůži. Jednu vteřinu měla pocit, že tento muž dokáže být nebezpečný jako vlk, kterého někdo příliš dlouho dráždí. „Takže ty chceš Morganovi pomoct proti těm chlapům?“

„Budu tady, pokud bude nutné zabránit vraždě,“ odvětil McAlester. Ještě chvíli pozoroval ruch v herně, načež se obrátil a vydal se ke schodům, jež vedly nahoru k pokojům. Jen nakrátko se otočil, aby mrkl na Laru.

Rozesmála se, načež se vydala za ním.

Nedokázala se však zbavit zneklidňujícího pocitu, že v McAlesterově odhadu něco nesedí…

+ + + + +

„Kam chtějí ti dva?“ prohodil jeden z Curlyho přátel, hubený chlápek s orlím nosem, jenž upřeně hleděl na odcházející majitelku hotelu, jejíž šaty spíše zvýrazňovaly, než zakrývaly její křivky.

„Jen klid, Macu,“ řekl Curly a napil se whisky. Toho večera jich vypil už několik, ale dával si pozor na to, aby jich nebylo příliš mnoho.

Musel totiž něco vyřídit. Zmocnil se ho příjemný pocit chladného klidu. Byl si jistý, naprosto jistý, že si toho večera vychutná pomstu.

„Jdou nahoru,“ zašeptal, „a vy víte, co s ním tam ta kočička bude dělat…“ Chraplavě se rozesmál a dodal: „Myslím, že tu ještě chvíli počkáme a potom i my půjdeme nahoru.“

Usmál se a jeho kumpáni se rozchechtali. V jejich tvářích zrudlých alkoholem se zračila chuť vraždit. Klidně by se postavili samotnému ďáblovi, kdyby se tam objevil v oblaku kouře.

„To znamená,“ dodal Curly, „že vy tam půjdete, chlapci. Nechcete si přece nechat ujít ten špás, až tu běhnu budete tahat z postele. Já tu dole budu mít na práci něco jiného.“

Mac na něj překvapeně pohlédl. Také ostatní tři muži vypadali užasle. „Co to má být, Curly? Jak to, že tam nepůjdeš s námi?“ „Ten hráč,“ řekl Curly a náhle působil naprosto střízlivě. Jeho oči byly chladné jako kusy ledu. „Zapomněli jste na toho hráče, vy idioti? Až padnou první výstřely, poběží všichni nahoru, aby se podívali, co se děje. A já se vsadím, že náš přítel Morgan bude mezi nimi.“

Curly vypil svou sklenici a postavil ji na stolek, který stál vedle něj. Ve tváři měl odhodlaný výraz.

„Až se ten hráč ke mně otočí zády, je po něm!“

„To ale není fér, Curly,“ rozrušeně namítl Mac. Vypil toho víc, než bylo vhodné.

„Nosit pistoli v rukávu také není fér,“ odsekl Curly. „A právě to ten falešný hráč dělá!“

Mac pomalu přikývl. Snažil se nevrávorat. „Ano, to je správné, Curly.

To je zatraceně správné. Za to ten lotr bude muset pykat…“

„To bude, na to se spolehni,“ přisvědčil Curly. V jeho hlasu nebyla sebemenší stopa strachu nebo opilosti. Byla v něm cítit pouze chladná, ke všemu odhodlaná nenávist…

+ + + + +

McAlester takřka v té samé chvíli zamkl dveře svého pokoje na zástrčku. Nechtěl zažít nějaké nemilé překvapení.

Pomalu se otočil k Laře Caineové, přitáhl ji k sobě a políbil ji. Pohladil ji po odhaleném rameni a ucítil, jak se chvěje. Opřela se o něj a pevně ho objala.

„Co je?“ tiše se zeptal.

Lara na něj pohlédla široce otevřenýma očima. „Johne, neměj mi to za zlé - ale ti muži tam dole mi nahánějí strach! Nemůžu tu nahoře… když oni jsou dole a možná plánují, jak nás oddělat…“

McAlester ji jemně políbil na čelo. Pak se posadil na židli a objal Laru. „Nemám ti to za zlé,“ řekl klidným hlasem. „Myslím, že máš pravdu. Člověk by neměl být lehkomyslný.“

„Pořád musím myslet na Gannona, když vidím jeho lidi!“ vyhrkla Lara s nečekanou energií. Přivřenýma očima pohlédla za McAlestera, otevřeným oknem ven do noci. Hvězdy chladně zářily a na ulici hartusili opilci. Lara křečovitě sevřela McAlesterovi rameno. „Dneska ráno sis určitě myslel, že jsem nerozumná a pomstychtivá. Rozčilila jsem se, kdyžs zabránil vraždě Gannona. Ale musíš vědět, že mám důvod ho nenávidět. Velmi dobrý důvod, Johne!“

„Myslel jsem si to,“ klidně poznamenal McAlester. Uvolněně seděl na židli a měl natažené nohy, ale jeho smysly byly napjaté. Něco bylo ve vzduchu. Byl si jistý, že Lara má stejný instinkt jako on - všimla si, že ten večer není stvořený pro lásku. A možná u ní tento pocit ohrožení vyvolal také úzkost a zlé vzpomínky, které byly dlouho skryty.

„Měla jsem muže, kterého jsem velmi milovala,“ řekla tiše Lara. Její slova zněla v pološeru elegantního pokoje vážně a smutně. „Frank byl přátelský a vlídný muž. Možná jsem ho ztratila právě proto. Ale snad bych měla být ráda, že odjel - že není mrtvý jako všichni ostatní, které má Gannon na svědomí.“

„Gannon měl něco do činění s tvým mužem?“ zeptal se McAlester, který levou rukou držel Laru za paži. Pravou ponechal poblíž koltu.

„Frank postavil tento hotel,“ zašeptala Lara. Dívala se do okna, jako by v něm viděla obraz vlastní minulosti. „Tou dobou se Gannon snažil dostat podniky, saloony a hotely ve městě pod svou kontrolu. Nejdřív se zmocnil nájemní stáje, potom železářství, pak kovárny a jednoho saloonu. A když chtěl od Franka koupit hotel, uslyšel poprvé ne.“ Lara se tiše a hořce zasmála. „Frank si myslel, že ta věc skončila tím, že Gannon odjel. Jenže to se mýlil. Gannon nás chtěl zničit. Posílal sem chlapy, kteří rozbíjeli zařízení hotelu. Jindy v noci projížděli kovbojové kolem a stříleli do oken. Když potom Franka zbili, rezignoval. Zlomili ho, Johne.“

Lara se tiše rozplakala, ale mluvila dál. Musela se vymluvit, musela ty děsivé zážitky ze sebe dostat. „Zapřísahala jsem ho, aby to nevzdával, aby bojoval. On však nechtěl. Často jsme se kvůli tomu hádali. A pak odjel bez jediného slova. Nechal mi tu papír, jímž přepsal hotel na mě. Nedokázal bojovat, měl příliš velký strach. A styděl se za něj tak, že mě musel opustit. Nikdy jsem se na něj křivě nepodívala, dokonce bych odjela s ním - ale to by nesnesl. Proto odjel pryč tajně a bez rozloučení.“

Lara polkla. McAlester cítil, jak se chvěje. Byla to však silná žena a zase se rychle ovládla. Její hlas zněl jistěji a tvrději, když řekla: „Bojovala jsem, Johne! Řekla jsem Gannonovi, ať mě zmlátí, jestli si troufá. Vzala jsem brokovnici a namířila ji na ty bastardy, když mně chtěli zase střílet do oken. Kdybych byla muž, možná by na mě vystřelili - ale takto byli tak překvapení, že zase odjeli. A potom už nikdy nepřijeli. Dnes mám kromě hotelu i saloon a několik tvrdých mužů, kteří se jen tak něčeho neleknou. Porazila jsem Gannona - ale to, že mi vzal Franka, mu nikdy nezapomenu. Za to tomu lotru přeju jen to nejhorší!“

„Jsi velmi odvážná žena, Laro,“ řekl po chvíli McAlester. „Ale já už Gannonovi dám co pro to, to ti slibuju.“

„To nechci!“ opáčila takřka vyděšeným hlasem. „Nechci, abys kvůli tomu, co jsem ti teď řekla, přišel o život. Zapomeň na to, Johne! Gannon je příliš mocný na jediného muže, i kdybys nosil třeba deset marshalských hvězd.“

McAlester jí náhle položil dlaň na ústa, mírně, ale důrazně. „Tiše…“ sykl a instinktivně sáhl pravou rukou po koltu.

O vteřinu později v hotelu Caine třeskl první výstřel.

+ + + + +

Clint Morgan zahlédl koutkem oka, jak Curlyho čtyři přátelé jdou ven. Kráčeli jako muži, kteří mají za lubem nějaké svinstvo. V rukou drželi kolty. Byli opilí přiměřeně na to, aby byli nebezpeční. Morgan je dokázal odhadnout. Koneckonců to byl hazardní hráč a často měl co do činění s takovými chlapy.

Curly Winters stál u stolu na faro a občas pokradmu pohlédl na Morgana. Ty pohledy neznamenaly nic dobrého. Člověk ani nepotřeboval Morganovy zkušenosti, aby to poznal.

Curlyho přátelé se vydali do schodů, po kterých před čtvrthodinou vyšli nahoru i McAlester a jeho přítelkyně.

Clint přemýšlel jen okamžik. Měl právě dobrou kartu. Takovou mohl dostat i příště. Do léčky však mohl padnout jen jednou. Pak by bylo po všem. Jednou provždy.

„Končím, gentlemani,“ řekl náhle a položil karty na stůl. Ostatní hráči na něj užasle pohlédli. Morgan na ně nedbal. Klidně si shrábl své peníze, ještě jednou na ně přátelsky kývl a rozvážným krokem se vydal k východu zakouřené herny.

Při tom se snažil, aby neustále někdo byl mezi ním a Curlym Wintersem.

Dorazil ke schodům vedoucím nahoru. Viděl, že v chodbě někdo zhasl lampu. V přítmí se tam pohybovaly stíny. Saloon praskal ve švech. Lařini zaměstnanci patrně neviděli, kam Curlyho přátelé tak náhle zmizeli.

Morgan položil ruku na svůj poniklovaný kolt, který měl strčený za opaskem kalhot, a tiše, takřka neslyšně, se vydal do schodů.

Ve svých šedých očích měl tvrdý a odhodlaný výraz.

Právě měl za sebou čtyři schody, když se ozval ostrý hlas, který mu byl povědomý: „Morgane! Už ani krok, hráči!“

Morgan se otočil a pohlédl do hlavně Wintersova revolveru.

Mohutný kovboj stál ve dveřích herny, jen několik kroků od něj. Morgan si všiml vyděšených tváří za Curlyho zády. Curly mu mířil do tváře.

„My dva se ještě pobavíme, hned za chvíli, hráči,“ poznamenal Curly, který měl v očích zlověstné jiskry. „Moc se pobavíme, tím si jsem jistý. Ale nejdřív dáme chlapcům nahoře čas, aby se mohli pobavit i oni, ano? Nebude to dlouho trvat, tím si jsem jistý…“

Morganovi se sevřel žaludek. Vyšachovali ho! Jako nějakého kluka! Ti nahoře teď vyřídí McAlestera a potom přijde na řadu Curly. Určitě se už nemůže dočkat…

Morganovi se hlavou honily myšlenky.

Curly se tiše zachechtal. „Ano, jenom přemýšlej, hráči, víc než pár vteřin už ti stejně nezbývá!“

Co teď? blesklo Clintovi hlavou.

V tom okamžiku se vrhl stranou.

Curly vypálil z revolveru a Morgan uviděl záblesk a ucítil závan, když mu kulka proletěla kolem tváře. Vytáhl kolt ještě předtím, než se levou rukou chytil zábradlí, aby nespadl ze schodů. Vystřelil na Curlyho, ačkoli nejistě balancoval na hraně schodu a nebezpečně vrávoral.

Přesto trefil.

Kovboj se po zásahu zapotácel. Zatímco Morgan se dokázal chytit zábradlí a ustát to, Curly Winters se na prahu vchodu herny zhroutil.

Morgan ztěžka oddechoval. Neměl však čas odpočívat.

Seshora se ozvalo praskání dřeva, načež třeskly další výstřely.

Morgan se otočil a vyrazil do schodů. Doufal, že nepřijde pozdě.

+ + + + +

Když se ozvaly výstřely z haly, McAlester vyskočil. Na chodbě přímo přede dveřmi se ozvaly kroky.

„K zemi!“ zvolal a odstrčil Laru od dveří. V pravé ruce držel kolt, aniž si byl vědom toho, že po něm sáhl.

Pak někdo vyrazil dveře a dovnitř vpadl nějaký muž. Instinktivně vystřelil. Kulka proletěla kolem Lary Caineové, jež se vrhla na zem. Rána se slila s výstřelem z McAlesterova koltu.

Kovboj zavrávoral proti stěně a pak se po ní svezl na podlahu.

Okamžik bylo ticho. McAlester se přikrčil a namířil na chodbu.

Tam teď třeskly revolvery. Jedna z kulek provrtala stěnu, jež oddělovala chodbu a pokoj, a proletěla McAlesterovi vedle ramene. Tiše zaklel a dál čekal, až se někdo pokusí proniknout do pokoje. S přivřenýma očima mířil na vchod.

Koutkem oka viděl, že Lara Caineová se tiskne k zemi. Doufal, že se jí nic nestalo.

+ + + + +

Morgan dorazil nahoru, zatímco dole hosté křičeli jeden přes druhého. Okolo zastřeleného Curlyho Winterse se tísnili zvědavci a několik zaměstnanců Lary Caineové. Vytřeštěnýma očima hleděli na Morgana, jenž stál v chodbě, kde se střílelo.

Morgan viděl tři muže, kteří pálili do McAlesterova pokoje. Jeden dokonce vystřelil přes stěnu. Vznášel se tam hustý dým.

Morgan bez váhání zvedl kolt a zmáčkl spoušť. Jeden z těch chlapů se chytil za nohu a skácel se na podlahu. Oba další se otočili. Morgan natáhl kohoutek svého koltu a zmáčkl spoušť, ještě než ti dva na něj stačili namířit.

Úderník však dopadl jen na vystřelenou nábojnici. Cvaknutí znělo Morganovým uším jako výsměch. Na okamžik zaváhal a toho ti dva využili k tomu, aby na něj namířili.

Je konec, pomyslel si Morgan, avšak přesto se pokusil vrhnout stranou.

Na chodbě třeskly dva výstřely.

Morgan tvrdě narazil do stěny po své pravé ruce. Viděl, jak se jeden z jeho protivníků skácel na podlahu. Ty výstřely byly vypáleny z pokoje!

Poslední muž bez míření vystřelil na Morgana, ale minul ho o loket. Potom se otočil, rozběhl se k zadním schodům a zmizel.

Clint si oddechl. Dal si vystřílený kolt do levé ruky a z rukávu vytáhl derringer. Na tuto vzdálenost to byla velmi špatná zbraň, ale pořád lepší špatná než žádná. Opatrně kráčel k oběma mužům ležícím na podlaze.

Z pokoje vyšel McAlester. Morgan na něj instinktivně namířil a na zlomek vteřiny na sebe oba muži ostražitě pohlédli.

Pak své zbraně sklonili. Jeden z mužů na podlaze tiše sténal. Vzduch byl prosycený štiplavým kouřem spáleného střelného prachu.

„Vypadá to, že se nám to podařilo,“ řekl Morgan. Za ním šlo po schodech několik zaměstnanců hotelu. Do chodby vyhlédla bledá Lara Caineová.

„Ano,“ chladně řekl McAlester a strčil si kolt zpátky do pouzdra.

„Teď už jenom musíme najít viníka, který za tím stojí.“

+ + + + +

„No, jak to vypadá?“ otázal se Clint, když McAlester vylezl ze sklepa. Dole mezitím vzniklo opravdové vězení s postelemi, dveřmi, jež se daly zamknout na závoru, a s lékařem, který měl plné ruce práce. Tři z Curlyho přátel tu přestřelku přežili a lékař právě dva z nich ošetřoval. Třetímu se podařilo uprchnout. Bylo jasné, že pojede na Gannonův ranč. McAlester věděl, že ten muž svému bossi přesně popíše, co se stalo. Ale co potom Gannon podnikne - to je ve hvězdách.

„Ten muž, kterého jste zasáhl do nohy, nám toho řekl dost,“ poznamenal McAlester ke Clintovi. Kráčel s ním prázdnou recepcí tonoucí v pološeru. Byly dvě hodiny ráno a hosté baru a herny už šli domů.

„Bohužel neřekl nic, co by mi v něčem pomohlo,“ podotkl McAlester. „Winters svým přátelům slíbil pomstu a odměnu, jenže teď je mrtvý. Nemůžeme dokázat, že tím ty chlapy pověřil Gannon. Stejně tak dobře za tím mohl stát Winters. Možná se nám chtěl pomstít kvůli té potyčce u karet.“

Morgan se zasmál. V jeho šedých očích byl zlověstný výraz, který se McAlesterovi nelíbil. „Gannon, ta svině! Počítal s tím, že nás ti chlapi nedostanou. A přesto je proti nám poslal. Toho bude litovat.“

McAlester pokrčil rameny a změřil si jej pohledem. Měl pocit, že hráč nad něčím přemýšlí. Nad něčím, co nemělo moc společného se zákonem.

„Co říkal ten člověk z Shannahanovy bandy? Ten, který chtěl dneska ráno zavraždit Shannahana…“ Morgan to řekl jen tak mimochodem, jako by chtěl změnit téma. Hráč se opřel o opuštěný barový pult, vzal si jednu sklenici a nalil si pivo. Stále však bedlivě pozoroval McAlestera.

„Ten chlap Shannahanův úkryt nezná, a kdyby ho znal, neprozradil by nám ho,“ řekl McAlester. „Vyjedu Shannahana hledat zítra. Nemá smysl ztrácet čas ve městě.“

„Proč Shannahan?“ zeptal se Morgan. „Přepadli nás Gannonovi lidé. Lara Caineová z toho vyvázla jen o vlas. Gannon je očividně opojený krví - a vy chcete hledat Shannahana? Zatímco budete pátrat po Shannahanovi, poštve na vás Gannon další zabijáky.“ Morgan kývl do otevřených dveří. „Jestli někde zůstanete ležet s kulkou v břiše, neštěkne po vás ani pes, McAlestere.“

„Mám své důvody, proč musím Shannahana najít,“ řekl McAlester.

Morgan položil nedopitou sklenici s pivem na pult. V jeho tváři se zračil hněv, což bylo pro hazardní hráče velmi netypické. Kolují o vás zvěsti, že jste marshal. To je ten důvod, proč chcete najít Shannahana?“

„Shannahan je vrah,“ odsekl McAlester. Byl unavený a neměl chuť chodit kolem horké kaše. „On a jeho lidé zmasakrovali jednu osadnickou rodinu, jenom několik dnů jízdy odtud. Chci ho chytit, než prolijí krev dalších dětí a žen.“

„Gannon také nechal vyvraždit farmářské rodiny, které mu překážely,“ řekl Morgan. Z jeho tváře se opět nedalo nic vyčíst. V očích se mu však zračila vražedná nenávist. „Viděl jste, jak na nás poslal své zabijáky. Myslíte, že to udělal poprvé, McAlestere? Mám návrh: Pomůžete mi zúčtovat s Gannonem - a já vám potom pomůžu chytit Shannahana. Opravdu proti tomu darebákovi potřebuju pomoc.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se McAlester.

„Myslel jsem si, že Gannon sem v sobotu přijede a zahrajeme si spolu. Myslel jsem si, že bude mít odvahu aspoň na to, když na mě poštval své ostré hochy. Ale jestli to chce za každou cenu vyřídit na dálku, musím mu vrátit úder.“ Morgan sevřel sklenici, jako by měl v ruce kolt. „Pojedu ke Gannonovi a zahrajeme si u něj. Přinutím ho hrát - a potom ho vyřídím. Nedal mému otci šanci - a já mu ji dám. Bude moct hrát o svůj život. Potřebuju jen někoho, kdo by mi kryl záda a kdo by mi pomohl dostat se ke Gannonovi. Budu s ním hrát sám. To bude poslední velká hra a potom uvidíme, kdo je pokerový král - Gannon, nebo já!“ Morganovi jiskřily oči, byly to oči zraněného dravého zvířete, zoufalé a nemilosrdné.

McAlester si povzdechl. „Clinte, já jsem muž zákona. Nejsem tu proto, abych lidem pomáhal v jejich mstách. Proto ti radím: Dej od Gannona ruce pryč. Mohlo by ti to přinést problémy nejen s Gannonem.“

Morgan na něj vrhl chladný pohled. Prudce odstrčil sklenici s pivem, ta přeletěla přes pult a roztříštila se na podlaze. To řinčení v tichu baru znělo jako vyhlášení války.

„Udělám, co musím udělat,“ vyhrkl Morgan. „A jestli mi při tom nechcete pomoct, pane marshale, pak mi aspoň nestůjte v cestě. Prospěje to vašemu zdraví, to mi věřte.“ Morgan položil ruku na pažbu svého koltu, načež se otočil a vydal se ke dveřím. Z jeho pohybů čišela zlost.

Morgan téměř dorazil ke dveřím, když tu se ozval dusot kopyt. Po Main Street cválal kůň. Dusot jeho kopyt se odrážel od potemnělých fasád domů.

McAlester čekal, opřen o barový pult.

Do ticha noci se ozvalo cinkání ostruh a chvatné kroky na chodníku. Potom se rozrazily lítací dveře a dovnitř vešel nějaký muž.

Byl to kovboj, muž z Gannonova ranče. Rozhlédl se po prázdné recepci, načež jeho pohled ulpěl na McAlesterovi. Morgan stál mlčky u vchodu s rukou položenou na pažbě svého poniklovaného revolveru.

Kovboj několik vteřin přemýšlel, než promluvil. McAlester na něm viděl, že by nejraději zase odešel. Všude jinde však už měli zavřeno. Pokud chtěl něco říct, musel to udělat tady.

Pak řekl: „Potřebuju dobrovolníky. Co nejvíc. Musíme prohledat celý kraj. Stalo se něco hrozného!“

Morgan se suše zasmál a kovboj se vyděšeně otočil. V přítmí si hráče nevšiml. Morgan na něj vrhl chmurný pohled a mrazivým tónem se zeptal: „Myslíš, že mě zajímá, jaké hrozné věci se dějí na ranči tvého bosse?“ Nato se Clint pohrdavě usmál.

Kovboj řekl: „Matilda Gannonová byla unesena Harrym Shannahanem a jeho hrdlořezy!“

+ + + + +

McAlester zaklepal a vešel do kanceláře Lary Caineové. Hoteliérka seděla u mohutného psacího stolu a měla před sebou haldu papírů. Přesto se nezdálo, že by pracovala. McAlesterovi to připadalo, že se chce jen rozptýlit. Koneckonců jen před chvílí došlo v jejím podniku k přestřelce.

Lara vzhlédla a šťastně se na něj usmála. Ten úsměv však okamžitě zmizel. McAlester na sobě měl dlouhý plášť, prosté kovbojské oblečení a přes rameno napěchované sedlové brašny. V ruce držel dlouhohlavňovou winchestrovku ráže 73.

„Ty chceš odjet?“ otázala se. McAlester viděl, že je bledá. Ta brutální přestřelka jí otřásla. Nechybělo mnoho a stala se její obětí.

„Musím,“ vážným hlasem odvětil McAlester. „Matilda Gannonová byla unesena bandou Harryho Shannahana. A já jsem viděl, čeho je Shannahan schopný. Jestli to děvče má žít, pak musím něco podniknout, a to hned.“

Lara na něj pohlédla. „Ty chceš Shannahana hledat? A co když ji zabije, až se objevíš?“

„Shannahan mě nezná,“ odvětil McAlester. Položil pušku a sedlové brašny na židli a přistoupil k Lařinu psacímu stolu. „Nemá důvod, proč by se mě měl obávat. Kromě toho chce peníze. Poslal Gannonovi dopis. Chce za Matildin život dvě stě tisíc dolarů. Možná Gannon ty peníze dá dohromady, možná ne. Ale když zaplatí, bude na mizině. Proto zaplatit nechce. A Shannahan Matty bez mrknutí oka zavraždí.“

„A co dělá Gannon teď?“ otázala se Lara. Byla bledá ještě víc než předtím. „Dozvěděl ses něco dalšího?“

„Mluvil jsem s jedním z jeho lidí, který přivezl zprávu o tom únosu. Gannon hledá muže. Chce shromáždit pátrací oddíl a pročesávat s ním celý kraj.“

Lara trpce sevřela rty.

„Zase vede válku jako tenkrát proti osadníkům. A je mu úplně jedno, jestli při tom jeho dcera zahyne. Johne, říkám ti, že to jediné, co je pro něho důležité, je jeho pověst!“

McAlester přikývl. „Ano, vypadá to tak. Proto musím bezpodmínečně zasáhnout, než Gannon přinutí Shannahana zabít Matty. Podle mého názoru je Shannahan schopný všeho, obzvlášť, když je zahnaný do kouta.“

„Vždycky jsem měla Matty ráda,“ tiše poznamenala Lara. „Je úplně jiná než její otec. Není to příjemné vědět, že je v Shannahanových rukou.“

McAlester přikývl a ukázal na okno. „Brzy bude světlo. Raději se vydám na cestu.“

„Hodně štěstí,“ řekla Lara. Objala ho a dlouze ho políbila. „Nedělej si o mě starosti,“ řekla a ukázala na zkrácenou brokovnici, jež ležela vedle papírů na jejím psacím stole. „V nejbližších dnech ji budu mít stále po ruce. Pro případ, že by se tu ukázali Gannonovi lidé.“

„Ti jsou teď zaneprázdněni,“ odvětil McAlester. Pustil Laru a otočil se ke dveřím. V okamžiku, kdy je otevřel, Lara zvolala: „Johne!“

Otočil se a vrhl na ni zkoumavý pohled.

Lařina úzká, bledá tvář byla chladná jako tvář hráče pokeru. Její modré oči byly upřeny na McAlestera.

„Být tebou, tak se jedu podívat do Devil’s Flats,“ řekla. „Tvrdí se, že Shannahan tam má úkryt. Poblíž jedné říčky.“

McAlester na ni udiveně pohlédl. Celou dobu to věděla, pomyslel si. Věděla, kde Shannahan má svůj úkryt! Možná doufala, že Shannahan Gannona vyřídí…

„Jak jsem řekla,“ smutně poznamenala, „nelíbí se mi myšlenka, že Matty je v Shannahanových rukou. To by ti mělo stačit.“

McAlester váhal, ale pak přikývl. Byl rád, že řekla vůbec něco.

„Hodně štěstí, Laro,“ řekl a zavřel za sebou.

V recepci narazil na Clinta. Ten měl s sebou věci, jež naznačovaly, že se rovněž chystá na cestu. McAlester krátce pohlédl na jeho sedlové brašny, pušku a ranec, načež prohodil: „Vy chcete odjet z města, Morgane?“

Morgan vážně zavrtěl hlavou. „Čekal jsem na vás,“ odvětil. „Pomůžu vám hledat Matty Gannonovou.“

McAlester zvedl obočí. „Myslel jsem si, že si nejdřív chcete podat jejího otce?“

Z Clintovy tváře se nedalo nic vyčíst. Byl to hráč a bezpochyby tušil, že McAlester položí tuto otázku. „Matty je v rukou bandity a já jí chci pomoct. Řekněme, že jí jsem něco dlužný.“

McAlester mlčel. Zamyšleně se rozhlížel do městě. Blížilo se svítání. Věděl, že pak bude možné stopovat.

„Co se děje, McAlestere?“ otázal se Morgan. „Vy mi snad nedůvěřujete?“

„Tak dobrá, pojedeme spolu,“ řekl McAlester. Ptal se sám sebe, zda mu ten hráč v divočině opravdu pomůže. Na druhé straně mu bylo jasné, že kdyby Morgan vyjel sám, mohl by se dostat do neštěstí, pokud by narazil na nesprávné lidi. McAlester proto usoudil, že nejlepší pravděpodobně bude, když Clint zůstane v jeho blízkosti.

Morgan na něj kývl, jako by od McAlestera žádnou jinou odpověď nečekal.

Společně pak vyrazili do chladného rána.

+ + + + +

Shannahan strčil do Matty Gannonové a zvolal: „Dělej! Jedeme dál!“

Dívka šla ke svému koni. Shannahan kráčel za ní, s rukou na pažbě revolveru. Kolem nich Shannahanovi lidé sedlali koně. Nocovali v malém údolí poblíž příkrého svahu strmé hory.

Byla to pustá krajina porostlá vysokou hnědou trávou a protkaná vyschlými koryty. Putování tam ztěžovaly nesčetné kaňony. Bylo snadné v tomto nepřehledném terénu zmást pronásledovatele. Zřejmě proto se Devil’s Flats staly oblíbeným úkrytem Harryho Shannahana.

Matty Gannonová věděla, že Shannahan už v této krajině muže jejího otce nejednou setřásl.

„Do sedla!“ zavrčel Shannahan. Když na ni pohlédl, spatřila Matty chladnou nenávist v jeho očích. Vypadalo to, jako by měl sto chutí jí něco udělat. Přeběhl jí mráz po zádech, když přemýšlela o tom, zda ji Shannahan opravdu propustí, když dostane výkupné.

Matty vylezla do sedla svého ryzáka. Ruce měla spoutané a Shannahan jí pod sedlem svázal i nohy. Jejího koně vedl za uzdu. Nechtěl, aby se zajatkyně pokusila o útěk. Každý v kraji věděl, že Matty Gannonová je šikovná jezdkyně.

„Nechcete toho nesmyslu nechat?“ klidně se otázala Matty. Přiměla se pohlédnout na Shannahana, takže musela snést jeho pronikavý pohled. „Můj otec nedá dvě stě tisíc dolarů nikdy dohromady. Nikdy! A i kdyby mohl, tak by to neudělal. Co budete mít z toho, že mě zabijete? Nic jsem vám neudělala.“

Shannahan si odplivl a vyšvihl se do sedla svého koně. Chopil se uzdy ryzáka a zavrčel: „Jsi dcera velkého bosse Gannona. To mi stačí. Udělá mi zatraceně velkou radost, když tu svinskou rodinu připravím o jednoho člena, to mi můžeš věřit!“

„Nic jsem vám neudělala,“ opakovala Matty, jež upřeně hleděla do Shannahanovy propadlé, zarostlé tváře. „Vím, že můj otec vám ukřivdil, pane Shannahane. Jestli mě necháte jít, udělám všechno, abych svého otce přesvědčila o tom, že…“

Shannahan ji udeřil pěstí do tváře. Nemít svázané nohy pod sedlem spadla by na zem. Shannahan na ni vykřikl: „Nechci od toho parchanta Gannona žádnou almužnu! Mohl jsem teď být tak mocný jako on, rozumíš, ty malá couro? Dřel jsem jako kůň, abych se stal mocným - a on všechno zruinoval! Zruinoval mě, rozumíš? Oloupil mě o můj ranč a je vinen tomu, že mě má žena a mé děti opustily. Za to mi ten ksindl zaplatí! A když to bude muset být, tak i tvou krví, to ti přísahám!“

Matty na něj rozrušeně hleděla. Do očí jí vhrkly slzy. Setřela si krev ze rtů a tiše zašeptala: „Kdyby vás můj otec nezruinoval, byl by z vás ještě horší tyran, než je teď on, Shannahane! A pokud jde o vaši rodinu - ten, kdo pije a každý den mlátí svou ženu, ten rodinu nepotřebuje!“

Chvíli se zdálo, že Shannahan ji opět udeří. V jeho tmavých očích se zračila čirá nenávist. Když však vycítil pohledy svých mužů, sklonil pěsti. Masakr rodiny McInerneyů se jim nelíbil. A stejně tak málo by se jim líbilo, kdyby teď zbil bezbrannou dívku. Už její únos vyvolal několik prudkých hádek. A Shannahan nemínil riskovat rozkol v bandě.

Zkusila to znovu. „Přesto vám říkám ještě jednou: Pokusím se vám pomoct, Shannahane. Jestli mě necháte odejít, hned teď. Jestli mě budete dál držet, skončíte na šibenici, vy i vaši přátelé!“ Pohlédla na otrhané muže za ním a takřka nikdo z nich její pohled nevydržel.

„Jediný zákon tady je Gannon a ten by nás pověsil tak jako tak,“ chladně řekl Shannahan a trhl uzdou. Ryzák nespokojeně zafrkal. „A teď už pojedeme, sakra!“

Muži přijeli blíž k Matty. Dávali pozor, aby pořád zůstávala mezi nimi. Mohla jim vynést balík peněz a oni se báli, že jim uteče a s ní i výkupné.

Matty se často ohlížela, když klusali zbrázděným, vyschlým korytem. Doufala, že se jí naskytne možnost utéct. Byla rozhodnutá mít oči otevřené pro případ, by se jí naskytla příležitost uprchnout. Musela znát nejkratší cestu do Cottonwoodu nebo na ranč svého otce.

„Harry!“

Matty hleděla před sebe, když se ozval ten hlas. Pátý člen bandy vražednou rychlostí sjížděl ze svahu nad potokem. Byl to míšenec s kamennou tváří a krátce střiženými vlasy. Jeho kumpáni mu říkali Manoel. Půlku noci strávil nahoře na svahu, kde držel hlídku.

Matty viděla, že Shannahan nevrle trhl uzdou svého koně a zastavil jej. Ostatní jej napodobili, když míšenec sjel do koryta. Jeho kůň zabrzdil tak prudce, že zvířil oblak prachu.

„K čertu, co se děje?“ rozzlobeně zvolal Shannahan.

Manoel mlčky ukázal na východ. Shannahan se tam zahleděl, ale podle všeho nic neviděl. Pak míšenec řekl: „Gannonovi lidé. Je jich celý houf!“

Shannahan se hryzl do spodního rtu. „Je mezi nimi mexický stopař?“

„Vypadá to tak,“ odvětil Manoel. „Jeden z nich má sombrero. Seshora jsem to dobře viděl.“ Pohlédl na Shannahana a čekal. Zraky všech byly upřeny na Harryho. Dostal je do situace, která daleko přesahovala jejich schopnosti. Shannahan byl podle všeho jediný, kdo za těch okolností mohl něco podniknout.

„Gannon na nás nasadil svého nejlepšího stopaře,“ rozmrzele zabručel Shannahan. „Opravdu se nás odvážil pronásledovat. Opravdu se toho odvážil!“ Nato úkosem pohlédl na Matty, které přitom přeběhl mráz po zádech. „No dobrá, takže nemá smysl jet dál. Stejně už jsem na to neměl chuť. Budeme bojovat, přátelé! Ať ten bastard vidí, co zaviní jeho drzost!“ Shannahan vytáhl ze sedlového pouzdra pušku, novou krátkohlavňovou karabinu, která předtím patřila Matty.

„Je nás jenom pět a jich jsou určitě tři tucty!“ zvolal Manoel. Jeho snědá tvář zbledla.

Shannahan se jen zasmál: „Jenže máme něco, co Gannon nemá! Tentokrát tomu lumpovi dáme lekci, uvidíte!“

Když Matty pohlédla na východ, spatřila oblak zvířeného prachu. Daleko, velmi daleko. Ti jezdci se však blížili.

Když Shannahan projel kolem Matty chtěje hledat vhodný úkryt, krátce na ni pohlédl a sykl: „Živou tě nedostane, zlato!“

+ + + + +

McAlester pomalu vstal, když předtím pečlivě prozkoumal stopy. Krajinu spalovalo slunce. Morgan unaveně seděl v sedle svého koně a zkoumavě hleděl na McAlestera.

„To jsou Shannahanovi lidé,“ klidně řekl McAlester. „Šest koní a jeden má takový zvláštní krok. Té stopy jsem si všiml už u McInerneyů.“ Zahleděl se na krajinu zbrázděnou kaňony. Na obzoru se tyčily vysoké, šedé hory. „Řekl bych, že se budou chtít ukrýt tam. Pro pronásledovatele by bylo těžké je tam najít.“

Morgan přikývl. „To jsou Devil‘s Flats. Divoký kraj jako stvořený pro bandity, kteří chtějí zmizet.“

„Vyznáte se tady?“ otázal se McAlester. Vyšvihl se do sedla svého koně a vydal se po široké stopě Shannahanových jezdců. Příliš se nesnažili zametat stopy. Vypadalo to, že se s Matty Gannonovou cítí sebejistě.

„Projel jsem celý kraj, než jsem dorazil do Cottonwoodu,“ odvětil Morgan, „Člověk musí vždycky počítat s nejhorším. Proto jsem si už dopředu vyhlédl možné únikové trasy.“

„Dobrá,“ řekl McAlester. „Potřebuju někoho, kdo se tu vyzná.“ Pohlédl na Morgana. Hráč vypadal unaveně, ale v jeho šedých očích se zračila odhodlanost. Bylo jasné, že se nevzdá, což platilo i o McAlesterovi, ačkoli oba muži poslední noc nespali ani minutu.

„Měla by tu být nějaká řeka,“ podotkl McAlester. „Někde v Devil’s Flats.“

Morgan přikývl. „Dál na sever. Je tam několik kaňonů v místech, kde začínají hory. Je to ideální terén pro úkryt.“

„Slyšel jsem, že Shannahan má být někde tam.“

Morgan na něj vrhl překvapený pohled. „Od koho? Snad ne od Lary Caineové?“

Než mohl McAlester něco odvětit, ozval se třesk vzdálených výstřelů. Morgan zastavil koně a naslouchal. „To bylo na severu,“ zamumlal.

Střelba neustávala. Padlo mnoho výstřelů, načež nastala krátká pauza, ale potom se střílelo znovu.

A pak se rozhostilo naprosté ticho. Pouze vítr šelestil hnědou trávou.

Clint Morgan tiše zaklel. „To může znamenat jenom to, že Shannahan a Gannon na sebe narazili,“ zašeptal. „Musíme tam, musíme zjistit, co se děje. Doufám, že se Matty nic nestalo.“

Chtěl pobídnout koně, ale McAlester jej zadržel. „Počkejte, Morgane!“

Hráč otočil hlavu. V jeho očích plály plameny hněvu. „K čertu, na co ještě čekáme? Musím vědět, co se tam děje.“

„Chcete Gannonovi vjet na mušku?“ chladně se zeptal McAlester. „Ten na vás nebude mít náladu. Skončí s tím střílením a nechá vás na místě oddělat, Morgane. Kromě toho nevěřím, že se Matty něco stane - nebo Shannahanovi.“

„Vy jste jasnovidec?“ otázal se ironicky Morgan. Vypadalo to, že se poněkud uklidnil.

McAlester přijel ke Clintovi. „Na hráče pokeru máte hodně slabé nervy,“ podotkl McAlester. „Přemýšlejte přece: Ty výstřely nezněly tak, jako by ten boj už skončil. Jenom si udělali přestávku. Pravděpodobně vyjednávají. Shannahan má Matty ve své moci, a to je rozhodující. Ten ji nezabije. Pak by ho totiž nic neochránilo před Gannonovou pomstou. Chápete, Morgane?“

Hráč pohlédl na McAlestera, načež přikývl. Usmíval se. „Vsadím se, že jste dobrý hráč pokeru, McAlestere,“ zamumlal. „Ano, řekl bych, že máte pravdu. Je mi líto, že jsem tak znervózněl, ale - já…“ Odmlčel se a zahleděl se jinam.

„Vy máte tu dívku rád, že ano?“

Morgan přikývl. Pak tlumenýn hlasem řekl: „Sakra, udělal bych všechno, abych ji odtud dostal. Všechno, rozumíte?“

McAlester ho poplácal po rameni. „Nemějte strach, to zvládneme.“ Ukázal na Devil’s Flats a poznamenal: „A teď pojedeme a najdeme tu řeku.“

+ + + + +

„Rozdělte se!“ zvolal Robert E. Gannon. „Nechci, abychom přehlédli jediného z nich! A až někoho z nich objevíte, chyťte ho a přiveďte mi ho!“

Gannon jel uprostřed velkého houfu. Po zuby ozbrojení kovbojové se rozjeli doprava a doleva a začali hledat stopy. Gannon měl mezi svými lidmi několik mexických stopařů. Tito zvědové ho bez větších problémů dostali na stopu banditů. Měli v tom zkušenosti, stopovali zloděje dobytka a tuláky. Co se s takovými lidmi dělo pak - o tom rozhodoval Robert E. Gannon.

A většinou tato rozhodnutí nebyla pro dotčené nijak příjemná. V tomto případě bylo ovšem jasné, že Gannon bude na Harryho Shannahana a jeho muže muset vymyslet něco zvláštního. Všichni kovbojové však byli přesvědčeni o tom, že bandity brzy najdou.

Předák ranče Luke Almond přijel ke Gannonovi. Byl to vysoký energický muž, který se stále choval jako důstojník kavalerie. Mohutný knír dodával jeho tváři cosi melancholického. Pohlédl na svého bosse, který jel zachmuřeně dál, obklopený několika strážci. Gannon neměl chuť padnout za oběť nějakému zákeřnému střelci.

„Předal jsem lidem vaše příkazy, Bobe,“ řekl klidným hlasem. Byl to jediný muž široko daleko, který si mohl dovolit oslovovat Gannona tak důvěrně. Gannon měl o svém předákovi, jenž byl kdysi majorem armády Konfederace, vysoké mínění. „Samozřejmě uděláme všechno, co bude možné. Jenže tady jsme v Devil’s Flats. Toto není vhodná krajina pro pronásledování, Bobe. Kromě toho - už jste pomyslel na to, že Shannahan by mohl vaši dceru zabít, jestli si všimne, že je pronásledován? Lidé, kteří jsou zahnaní do kouta, jsou schopní všeho.“

„Já toho zatraceného ksindla dostanu a pak ať je mu Bůh milostiv!“ chraplavě vyhrkl Gannon. Jeho chladný pohled se upřel na Almonda. „Měl jsem ho vyřídit už tenkrát, i s celou tou jeho prašivou bandou! Pak bych si ušetřil spoustu práce a problémů, Luku!“

„Když někomu vypálíte dům a odeženete mu dobytek, není divu, že se z něho stane bestie,“ namítl Almond vážným tónem. „Ale to, co jsme kdysi propásli, můžeme napravit vždycky. Otázka je jen to, jestli chcete ohrozit život své dcery?“

Gannon sevřel rty. Několik vteřin se v jeho očích zračilo zoufalství. Potom se v nich však opět objevila vražedná nenávist. „Moje dcera je dospělá, Luku,“ zavrčel Gannon. „Udělala zatracenou chybu a všechny nás dostala do velkých potíží. Jen ať si užije trochu strachu! Shannahan se nikdy neodváží ji zabít. Toho by se nikdy neodvážil, rozumíte, Luku?“

Předák chvíli váhal, načež přikývl. Byl jiného mínění, ale mlčel. Ničemu by nepomohlo, kdyby se začal s bossem hádat. Gannon musí vědět, co dělá.

„Luku, postarejte se o to, abych Shannahana dostal do rukou živého,“ řekl Gannon tvrdě. „Ať pocítí, co to znamená unést mou dceru!“

Luke Almond přikývl. Pohlédl před sebe, tam kde se v divoké krajině klikatilo koryto potoka. V létě v něm netekla žádná voda. Koryto vedlo mezi skalami a strmými břehy. Díky křoví a nízkým stromům byly břehy nepřehledné. Nad valouny na dně koryta se tetelil horký vzduch.

Almond mávl na skupinu mužů, kteří jeli několik desítek yardů před nimi. „Jeďte do toho koryta!“ zvolal. „Vsadím se, že tam zase najdeme stopy!“ Potom pohlédl na další muže, kteří v malých skupinkách prohledávali okolí. Ve vzduchu se vznášel zvířený prach.

Když se Almond otočil ke Gannonovi, padly první výstřely.

Koně řehtali, muži se káceli k zemi. Gannon zaklel, když viděl, jak se několik kovbojů sražených střelami zřítilo na zem. Mezi křovinami na břehu vyschlého koryta se vznášel dým. Výstřely se odrážely od skal.

„Kryjte se!“ vykřikl Almond. Vytáhl pušku ze sedlového pouzdra, ale už bylo pozdě. Během několika vteřin byla jeho výzvědná skupina pobita.

Předák seskočil ze sedla.

„Dolů z koní!“ zařval, zatímco pálil na břeh. Jedna kulka mu hvízdla nad hlavou, ale na to Almond nedbal. „K zemi a opětujte palbu!“ Klekl si za balvan, zalícil svou pušku značky Mariin a namířil na záblesk, jenž spatřil mezi vzdálenými keři.

O několik vteřin později se na druhý břeh koryta snesla opravdová olověná smršť. Odražené kulky létaly všemi směry. Kouř se vznášel nad Gannonovými jezdci jako ranní opar. Vypadalo to, že třesk výstřelů muže ohluší.

Almond se otočil ke Gannonovi. Rančer klečel v trávě a v rukou držel dlouhohlavňovou bizonobijku. Zdálo se, že nemá chuť jít blíž k místu boje. Almond byl rád. Mělo by to katastrofální důsledky, kdyby byl Gannon zasažen.

„Zaútočte!“ zvolal Gannon, když třesk pušek na chvíli polevil. „Vyžeňte ty psy z křoví! Máme je na dosah!“

Almond dal svým lidem znamení, aby postupovali po levé straně, zatímco jiní je měli krýt. Křoviny se staly terčem dalších salv. Zahalil je prach zvířený kulkami.

Když postupující kovbojové dorazili ke korytu potoka, palba jejich druhů ustala. Od chvíle, kdy Gannonovi muži začali ostřelovat křoví, nepadla z toho směru jediná rána.

Několik vteřin panovalo tísnivé ticho. Prach a kouř se smísily v dusivé oblaky. Kovbojové napjatě hleděli na křoviny. Někteří z nich chvatně nabili. Almondovi ta scéna připomněla občanskou válku.

Náhle se něco pohnulo, velmi pomalu. Mezi skalami a křovisky se objevila bílá vlajka. Z křoví se vynořila bledá postava.

Byla to Matty Gannonová. Stála tam s rukama svázanýma za zády. Byla bledá jako stěna a v očích se jí zračil děs.

Gannonovi lidé na ni hleděli jako na nějaké zjevení.

„Tak dělejte, pokračujte!“ Při tom vzteklém výkřiku sebou muži trhli. Byl to tvrdý hlas, v němž byla cítit škodolibost a triumf. Hlas Harryho Shannahana. „Střílejte přece, pak bude po ní! Chceš to, Gannone?“

Gannon si prohlížel houští za Matty, ale nic tam neviděl. Nepochyboval však o tom, že jeho dceři míří na záda jedna nebo více pušek.

„Tys nerozuměl mému dopisu, Gannone?“ zvolal Shannahan z křoví. „Měl bych tu tvou malou oddělat, na místě. Ale dám ti ještě jednu šanci! Otoč se a sežeň peníze, ty bastarde! A jestli ještě jednou uvidím ten tvůj ksicht, je ta malá vyřízená. Rozuměls, Gannone?“

„Pusť mou dceru a bojuj, Shannahane!“ zvolal Gannon. Jeho tvář byla rudá vztekem a rozrušením. Svíral pušku, jako by ji chtěl rozdrtit.

„Tati!“ zvolala Matty. Její hlas muži na druhém břehu koryta otřásl, „Tati, on to myslí vážně. Vrať se zpátky, nebo budou ještě další mrtví! Prosím! On mě zastřelí, tati!“

Tři nervy drásající vteřiny panovalo ticho.

Pak dal Robert E. Grannon znamení.

Jeho kovbojové se mlčky vrátili. Z koryta odnesli tři mrtvé a dva raněné.

+ + + + +

„Jsou pryč!“

Harry Shannahan se rozchechtal. Hleděl za oblakem prachu, který se vzdaloval na západ. Potom se otočil k Manoelovi, jenž zvolal ta slova. Míšenec měl dobré oči. Nyní mlčky stál mezi keři, kde předtím Shannahanovi muži číhali na Gannonovy kovboje.

„Uštědřili jsme tomu nadutci políček,“ řekl usmívající se Shannahan. „Já jsem dostal dva, právě když se blížili potokem.“ Zvedl krátkou winchestrovku, jež patřila Matty, a dodal: „Puška té malé je opravdu dobrá.“

„A co teď?“ vážným tónem se otázal Manoel. „Snad si nemyslíš, že to doopravdy vzdali. Čekají jen na to, až na nás budou moct znovu zaútočit. Jenže tentokrát se nás pokusí překvapit, Harry!“

Shannahan chytil dívku za rameno a odvlekl ji ze skály, na níž poslední čtvrt hodiny strnule seděla. Matty se třásla, ale vzchopila se a podařilo se jí udržet se na nohou. Nechtěla před Shannahanem projevit slabost.

„Běž za ostatními a řekni jim, že hned přijdeme. Okamžitě vyjedeme dál!“ přikázal Shannahan. Chvíli pozoroval míšence, jak hbitě kráčí mezi křovinami, načež se otočil k Matty. V jeho očích se zračila chladná nenávist. „Jen ať jede a přiveze ty peníze, tvůj papínek,“ zavrčel. „Pak tě dostane, zlato. Jenže už z tebe nebude moc mít - tak už to s mrtvolami chodí!“

Matty nedokázala potlačit vyděšený výkřik. Viděla Shannahanovi v očích, že to myslí naprosto vážně.

Instinktivně se obrátila a chtěla běžet pryč, skočit do koryta potoka a prchat - jenže Shannahan ji chytil a hrubě ji zastavil. Postrčil ji opačným směrem, kam šel Manoel, načež ji znovu zadržel.

„Ale na to je ještě čas,“ zašeptal. „Tak rychlé to nebude. Máš ještě trochu času - ale bavit se v něm opravdu nebudeš, to ti slibuju!“

+ + + + +

Robert Gannon přihlížel, jak jeho lidé pohřbívají tři zastřelené kovboje. Almond nad jejich hroby pronesl několik slov, načež si všichni zase nasadili klobouky. Byli to muži, kteří se setkávali se smrtí často. Ať už při nehodách, nebo při přestřelkách.

Gannon hleděl na hory, jež se tyčily před ním jako nějaká bariéra. Uslyšel Almondovy kroky, ale neotočil se k němu. Řekl jen: „Já toho parchanta dostanu! Já ho dostanu, Luku!“

„Viděl jste, co se stalo, Bobe,“ odvětil Luke Almond. „Shannahan vaši dceru zabije, jestli ho budeme dál pronásledovat!“

„Až mu budeme v patách, tak ji teprve nebude moct zabít!“ procedil Gannon mezi zuby. „Kdyby zemřela, nemohl by nás vydírat. Pak by nám byl vydán na život a na smrt.“

„Možná mu to je jedno,“ zamumlal zachmuřený Almond.

Gannon se trpce zasmál. „Mou jedinou nadějí je to, že mu to jedno není. Ale přesto ještě chvíli počkáme. Jen ať věří, že jsme odtáhli. Pojedeme s velkým odstupem, Luku. Pojedu já, oba nejlepší zvědové a deset tvrdých mužů. Taková skupina bude mnohem menší a budeme se moct pohybovat nenápadněji.“

Almond zamyšleně přikývl. „To zní celkem dobře. Lidé, kteří pojedou pryč, by měli co nejvíc zvířit prach. Shannahan bude pozorovat krajinu, a když uvidí oblak prachu pohybující se směrem na západ…“ Almond si povzdechl. „Doufejme, že na ten bluf opravdu skočí a bude si myslet, že jedeme na ranč.“

„Až nás objeví, řeknu mu, že mám u sebe padesát tisíc dolarů. Jeho chamtivost nám ho už dostane na mušku. Shannahan vždycky toužil po penězích. Pro peníze udělá všechno. Proto ho tak zasáhlo, když se proti mně neprosadil.“

Předák pomalu přikývl. „Vyberu ty nejlepší lidi a pak můžeme jet dál.“

Gannon jej zadržel. „Počkej ještě, Luku. Lidi by si měli odpočinout - a já chci Shannahana ukolébat. Vyjedeme až za dvě hodiny.“

Almond přikývl. Díval se, jak Gannon vytáhl z kapsy kabátu láhev a mocně si lokl. Rančer jako by v posledních hodinách zestárl o celé roky. O to silnější však byl hněv, jenž se mu zračil v očích.

„Už jste přemýšlel o tom, že byste opravdu zaplatil?“ váhavě se otázal Almond. „Možná by se s Shannahanem dalo vyjednávat. Jde přece o život vaší dcery.“

Gannon na něj nechápavě pohlédl, načež zavrčel: „Luku, tady nejde jen o mou dceru! Jde o to, jestli si mě lidé budou dál vážit, jestli ze mě budou mít dál respekt, nebo se mi budou smát. O to jde, Luku, a o nic jiného. Kdybych dal Shannahanovi jeden jediný cent, byl bych vyřízený! To bych to tu mohl rovnou zabalit a jet pryč.“ Prudce zazátkoval láhev a dal si ji zpátky do kapsy. Pochmurně dodal: „Kromě toho Shannahan Matty zabije, ať už bych mu zaplatil jakoukoli částku. Takže tato prokletá hra zanedlouho skončí tak jako tak…“ „My už Matty osvobodíme,“ snažil se ho povzbudit Almond. Právě v té chvíli však tomu přestal věřit.

+ + + + +

Bandité se zachmuřenými tvářemi seděli kolem malého táborového ohně. Jeli celý den, tentokrát mnohem opatrněji. Pokusili se za sebou zanechávat co nejméně stop.

Po setmění dorazili na okraj jednoho dlouhého kaňonu. Ta rokle rozdělovala jednu rozlehlou náhorní plošinu. Hluboko na jejím dně Matty viděla ve svitu měsíce lesknoucí se hladinu řeky.

Matty seděla kousek od banditů a kolem ramen měla přehozenou deku. Noci byly chladné. Shannahan ji však nepustil zahřát k ohni. Raději seděl s ní a snažil se jí nahánět strach výhrůžkami.

Zdálo se, že je opravdu šťastný, když se konečně může pomstít někomu z Gannonovy rodiny. Bylo mu naprosto jedno, že Matty na jeho neštěstí nenese žádnou vinu. Ty dlouhé roky banditského života ho naplnily takovou hořkostí, že už dokázal cítit jen nenávist.

„Tvůj táta odtáhl, víš to?“ zavrčel Shannahan. Nervózně škrábal lžící po dně zprohýbané plechové misky s fazolemi a slaninou. „Je odtud zatraceně daleko a nemůže ti pomoct. Ještě neví, že tě už nikdy neuvidí.“ Shannahan se tiše zazesmál a ten zvuk se podobal škrábání lžící v misce. „Můžu si s tebou dělat, co chci, víš? A když se tak na tebe dívám, napadá mě hodně věcí…“

Mattty na něj nepohlédla. Musela se na jeho špinavou tvář, v níž se zračila posedlost, dívat až příliš často. Strachem se jí svíral žaludek. Čím déle byla v Shannahanových rukou, tím šílenější ten muž byl. Pocit, že má v rukou dceru svého úhlavního nepřítele, u Shannahana vyvolal opojení.

Vrhl se na ni a Matty téměř vykřikla hrůzou. „Ty mi nevěříš, co?“ zavrčel. „Myslíš si, že jsem jenom chvástavý zbabělec.“ Chytil ji za rameno a tentokrát už Matty vykřikla. „Myslíš si, že nemám dost odvahy na to, abych něco udělal dceři velkého bosse. Ale teď uvidíš, na co mám odvahu!“

Shannahan ji zvedl a vlekl ji od táborového ohně do temnoty mezi rozeklané skály. V jeho očích plál divoký chtíč.

Matty se začala bránit.

„Harry, co se děje? Kde vůbec jsi?“ ozval se hlas od ohně. Shannahan zkroutil Matty ruku za záda. „Jenom se jdu s tou malou trochu projít, chlapci! A jestli budete mít chuť, můžete ji pak mít i vy!“ Shannahan se divoce rozesmál. Ozvěna jeho zlověstného smíchu zněla krajinou.

„Opravdu to považuješ za rozumné, Harry?“ ozval se chladný hlas za ním. Hubený zabiják se otočil a bleskově tasil kolt.

Mezi skalami stál Manoel a v rukou držel pušku. Míšenec měl první hlídku. Nyní si Shannahana nepřátelsky měřil pohledem.

„Dělám si, co se mi zachce,“ ostře opáčil Shannahan. „A od tebe by bylo chytřejší, kdyby ses vrátil na své místo, Manoeli! Nebo chceš, aby nás papá té coury překvapil?“

Manoel váhal. Krátce pohlédl ke třem mužům u táborového ohně. Od nich by příliš podpory čekat nemohl, kdyby se vrhl na Shannahana.

A Shannahan už na něj mířil, kdežto Manoelova puška byla ještě zvednutá k nebi.

Míšenec se mlčky otočil. Matty vytřeštěnýma očima sledovala, jak zvěd zmizel v temnotě.

Shannahan strčil do Matty. „Dělej ! Dál! Myslíš si, že u nás budeš jenom tak, ty slečinko? Teď něco budeš muset udělat za to, že tě živíme!“ Vlekl ji dál a Matty ochromená zděšením vrávorala za ním.

Když táborový oheň zmizel za skalami, Shannahan se zastavil. Přitáhl Matty k sobě a brutálně ji políbil. Když se pokoušela bránit, pustil ji a vrazil jí hlaveň koltu do žaludku. Matty bolestí a hrůzou strnula.

Shannahan se zašklebil a pomalu natáhl kohoutek koltu. Kovové cvaknutí znělo uším Matty jako zvonění umíráčku.

Shannahan jí sáhl pod blůzu. „Mohl bych to zmáčknout,“ zasyčel.

„Já také,“ ozval se chladný hlas za ním.

Matty otočila hlavu a spatřila postavu, jež se neslyšně vynořila za Shannahanem. Dlouhohlavňový revolver mířil Shannahanovi na hlavu. A v obličeji muže, který tu zbraň držel, se zračil hněv.

Shannahan tam stál jak solný sloup.

Matty pohlédla do jeho tváře osvětlené svitem měsíce.

„To je John McAlester,“ zašeptala s úlevou.

+ + + + +

McAlester stál za Shannahanem a mířil na něj koltem. Pozoroval bandity už delší dobu, když předtím nalezl řeku a kaňon. Rád by ještě chvíli počkal, ale Shannahan ho přinutil jednat. To, že pořád mířil na Matty, však marshalovi dělalo starosti.

Doufal, že Morgan zůstal na svém místě, poblíž táborového ohně. McAlester potřeboval někoho, kdo by mu kryl záda.

„Skloň ten revolver,“ řekl tiše McAlester. „A pěkně pomalu.“

„Jdi k čertu, ty bastarde!“ zavrčel Shannahan. „Zmáčknu to - jak by se ti to líbilo?“

McAlester viděl, jak je Matty vyděšená. Zabiják byl schopen všeho. McAlester v duchu zaklel.

Málem už zmáčkl spoušť, když tu třeskly výstřely. Znělo to, jako by byly vypáleny jen několik kroků odtud. Kdosi chraplavě vykřikl. Mezi skálami se zablesklo.

Shannahan se bleskově otočil. Matty vykřikla, ale tento výkřik byl přehlušen třeskem těžkého koltu, z něhož vyšel výstřel směrem na McAlestera.

Marshal pocítil tvrdý náraz do boku, ale v pádu dokázal na Shannahana vystřelit. Bandita zavrávoral, ještě jednou vypálil a pak se skácel na zem.

McAlester dopadl na bok. Ten ho nyní bolel, jako by ho tam někdo polil hořícím olejem. Přestřelka v táboře odvedla jeho pozornost jen na okamžik - ale málem na to doplatil!

„Zůstaň ležet!“ zvolal na Matty, která se k němu chtěla rozběhnout. „Počkej tady a nevystrkuj nos!“ Pokoušely se o něj mdloby a z boku mu tekla krev. Přesto dokázal vstát.

Rozběhl se k ohni a spatřil muže, jenž tam bezvládně ležel. Další klečel poblíž a svíral si zraněnou ruku. Oba další bandité pálili na jednu ze skal na okraji kaňonu. Věděli již, kde se Clint Morgan skrývá, a zahnali ho do úzkých.

McAlester se ztěžka opřel o skálu. Lapal po dechu. Shannahanova kulka mu narazila do žebra a každé nadechnutí jej pálilo jako oheň. McAlester si přitiskl na bok dlaň, zvedl kolt a zvolal: „Vzdejte se, jste vyřízení!“

Postřelený muž vyskočil a vrávoravě běžel pryč. Jeho dva kumpáni se otočili a zvedli své kolty. McAlester vystřelil a jeden z banditů se zhroutil k zemi. Druhý se otočil a prchal pryč. McAlester mu namířil na záda, ale pak zase zbraň sklonil. Nedokázal by někomu střelit do zad. „Morgane?“ zvolal. Obával se, že odpověď už nedostane.

Potom se však hráč přece jen zvedl ze svého úkrytu. Na čele měl krvavý šrám. Jinak se zdál být nezraněný. Se sevřenými rty nabil svůj poniklovaný kolt, pohlédl na oba zastřelené muže u ohně a pak se otočil k McAlesterovi. „Ten zatracený míšenec mě objevil. Vypálili jsme na sebe, a to vyděsilo ostatní. Ti dva jsou už mrtví, ale míšenec se snad vypařil,“ řekl Morgan. V jeho očích se zračila zoufalá otázka, kterou se neodvažoval vyslovit. Pak to přece jen udělal: „A co Matty - je naživu?“

McAlester mu nemusel odpovídat. Matty se totiž hned v následujícím okamžiku objevila u ohně. Pohlédla na Clinta a usmála se.

Se slzami v očích se vrhla Morganovi do náruče.

Ještě však nebylo po všem.

Pouze několik set yardů odtud třeskly pušky a revolvery a nocí se opět rozezněla olověná symfonie.

+ + + + +

„Kdo se pohne, dostane kulku do hlavy!“ ozval se čísi chraplavý hlas.

Clint tiše zaklel. Držel Matty v náručí a hleděl za McAlestera kamsi do temnoty.

Marshal za sebou slyšel kroky více mužů. Výstřely, které padly velmi blízko, pomalu odezněly. McAlester se neotočil. Nevěděl, jak nervózní jsou ti muži za ním. Pokud to byli Shannahanovi přátelé, pak by jim určitě nebylo zatěžko stisknout spoušť. McAlester však nevěřil, že muži za ním mají něco společného s Shannahanem.

Temnotou zněl klapot kopyt na kamení. Objevili se jezdci, kteří jeli ke kruhu ozářeném ohněm.

První z nich byl Robert E. Gannon. Jeho tvář byla zachmuřená, v ruce držel kolt, z jehož hlavně se ještě kouřilo. V jeho chladných modrých očích nebylo nic dobrého, když si prohlížel McAlestera a hráče.

„Vezměte jim zbraně!“ přikázal někdo za McAlesterem tvrdým hlasem. Potom se vedle něj objevil vysoký statný muž s velkým knírem a ostražitýma pronikavýma očima. McAlester na první pohled poznal, že má před sebou nebezpečného člověka. Kdosi mu vytrhl kolt z pouzdra a vtlačil mu jeho hlaveň do zad.

„To není nutné,“ chladně poznamenal McAlester a pohlédl na Gannona, jenž měl ještě pořád v ruce kolt. „Je po všem, copak to nevidíte? Vaši dceru jsme osvobodili, Gannone. Bandité jsou všichni mrtví, až na dva.“

„Ty dva jsme právě dostali, je po nich,“ odsekl mu Gannon a namířil svou zbraň na Clinta Morgana. „Odveďte mou dceru od toho člověka!“

„Tati!“ zvolala rozrušeně Matty, ale to už ji chytili dva kovbojové a vlekli ji pryč.

„Ty buď zticha!“ obořil se na ni Gannon. „Užs mi nadělala dost problémů! Ztratil jsem tři dobré muže, protože ses těmito dvěma gaunery nechala nalákat do pasti!“ Při tom ukázal koltem na hráče a McAlestera. „Ale aspoň jsme takto zatočili s tím ksindlem Shannahanem. Kde je vůbec ten lotr?“

„Leží mezi skalami s kulkou v hrudi,“ řekl Luke Almond, Gannonův předák s mohutným knírem. Mířil na McAlestera dlouhohlavňovou brokovnicí a nedůvěřivě na něj hleděl.

„To má štěstí,“ poznamenal Gannon. „Kdyby se dostal do rukou mně, tak by nezemřel tak rychle.“ Kývl hlavní revolveru a podotkl: „Oba je svažte!“

„Otče, oni mě přece zachránili!“ zvolala Matty. Stála mezi oběma ozbrojenými kovboji. Nevypadalo však, že by ji ti muži chtěli pustit. „Zneškodnili Shannahanovy bandity a byli přitom zraněni! Měl bys přece být trochu vděčnější, tati!“

Gannon jen pohrdavě sevřel rty. „Tak za prvé, nemělas utíkat, dcero.

A za druhé to nebylo nic jiného než spor mezi bandity. A přežili ti nejpodlejší z nich. Nebo si myslíš, že je náhoda, že jsme na ty lumpy narazili právě tady?“

„Náhoda to určitě není,“ chladně podotkl McAlester. „Jeli jsme po Shannahanově stopě a teď jsme ho našli. Vaše dcera vám přece řekla, co se stalo. Jen proto, že máte nevyřízené účty s Morganem, byste neměl přestat přemýšlet, Gannone.“

„Má dcera byla unesena po tom, co mluvila s Morganem!“ vykřikl Gannon. Jeho tvář byla rudá vztekem a z očí mu čišela nenávist. „To je ale zvláštní náhoda, že? A kromě toho vy jste mi přece zabránil v tom, abych pověsil jednoho Shannahanova zabijáka, McAlestere! Nebo jak se ve skutečnosti jmenujete? To jsou zvláštní náhody, že?“

„Pracuji pro soudce Parkera ve Fort Smith,“ řekl McAlester vážným hlasem. Ozývala se mu bolest v boku a cítil, jak mu krev stéká do kalhot. Shannahanova kulka mu způsobila jen povrchové zranění, ale to silně krvácelo. Pokoušel se to ignorovat. „Mohu vám ukázat svou hvězdu…“

„Hvězdu si může nechat udělat každý,“ odtušil Gannon se zlověstným klidem. Majestátně seděl v sedle svého nádherného bělouše a v ruce držel kolt. „Oba jste gauneři. Pistolníci, kteří se spojili s Shannahanem, aby mě dostali. A teď, když to nevyšlo, mě chcete obalamutit. Ale to se vám nepodaří!“

„Otče, to je přece hrozný nesmysl!“ zvolala se zděšením Matty. Chtěla se rozběhnout k rančerovi, ale jeden z kovbojů ji zadržel.

„Ty buď zticha, dcero!“ odsekl Gannon. Jeho oči se podobaly očím dravého zvířete. Znovu kývl dlouhou, lesknoucí se hlavní revolveru. „Pověste je oba! Pak s tou sebrankou bude v mém kraji konečně konec!“

Luke Almond váhal. „Bossi…“ začal. Gannon mu však hned skočil do řeči. „Slyšels, co jsem řekl, Luku! Chceš si přece udržet své místo, nebo snad ne?“

Almond zbledl. Takovým tónem s ním Gannon ještě nikdy nemluvil. Almond však nebyl ochoten se vzdát nejlepšího džobu svého života. Sevřel tedy rty a ukázal na vysoký strom stojící nedaleko. „Dobrá, odveďte je tam,“ přikázal svým lidem. Když pronášel tato slova, sklonil hlavu.

McAlester v duchu zaklel, když ho muži vlekli k tomu stromu. Morgan se bránil, ale byl spoutaný tak jako McAlester. Proti kovbojům nemohl nic svést.

„Dlužíš mi hru!“ vykřikl na Gannona.

Gannonovi se ve tváři objevil nenávistný výraz. „Tobě toho dlužím přesně tolik co tvému otci, ty falešný hráči,“ zavrčel Gannon. „Totiž oprátku!“ Otočil se k mužům za sebou a zvolal: „Dělejte, přineste provaz! Myslím, že tentokrát koně potřebovat nebudeme.“

McAlester už stál pod stromem. Trhal pouty na rukou, ale marně. Potřeboval by hodiny na to, aby se jich zbavil. McAlester proklínal tu chvíli, kdy se nechal svázat.

Kovboji přes mohutnou větev stromu hodili lasa. Jedno z nich se houpalo v McAlesterově blízkosti. Morgan začal znovu bojovat, ale po úderu do břicha klesl na kolena.

Gannon přijel až na několik yardů k nim. Stál tam na kraji rokle jako socha a jeho tvář se podobala kamenné masce.

„Začněte!“ zvolal.

V tom okamžiku třeskl výstřel a kulka mu srazila klobouk z hlavy. Gannonův kůň se nervózně vzpínal a dostal se do hrozivé blízkosti propasti. Muži kolem něj se otočili.

Matty vytrhla jednomu kovboji kolt a namířila jím na ostatní. Její tvář byla bledá, ale v jejích očích se zračilo odhodlání. Držela těžký revolver v obou rukou a pevně hleděla do tváří mužů.

„Víte, jak dobře umím střílet,“ procedila mezi zuby. „Můj otec to se mnou cvičil dost dlouho. Jestli se někdo z nich jen hne, zastřelím ho.“ Letmo pohlédla na šokovaného otce. „To platí i pro tebe, tati. Jsi v neprávu. Spáchals už dost vražd. A další dvě už nestrpím!“

„Jak chceš, Matty,“ řekl Luke Almond. Skoro to vypadalo, že se mu ulevilo. Pomalu vytáhl z pochvy nůž bowie a uvolnil nejdřív Morganova a pak McAlesterova pouta. „Rychle odtud zmizte!“ zašeptal tiše, aniž pohnul rty.

Morgan jednal rychle a cílevědomě. Zničehonic se v jeho pravé ruce objevila dvouhlavňová pistole derringer. Kovbojové ji předtím přehlédli. Morgan se vydal ke Gannonovi, odstrčil jednoho nechápavého kovboje stranou a namířil Gannonovi na břicho.

„Už od začátku nechtěls hrát, ty ksindle,“ zavrčel Clint. „Takže teď budeš muset vystoupit ze hry!“ S cvaknutím natáhl kohoutky pistole.

„Clinte, ne!“ rozrušeně zvolala Matty a bezděky sklonila zbraň.

Morgan zaváhal, když uslyšel její hlas. A váhal dost dlouho na to, aby k němu McAlester mohl přiskočit a vytrhnout mu derringer z ruky. Pak hráče postrčil ke koním. „Dělej, zmizíme, Morgane!“ řekl hlasem, jenž nesnesl odporu.

Už však bylo příliš pozdě.

Jeden z kovbojů se vrhl na Matty. Pokusila se vystřelit, ale už to nezvládla. Kovboj ji chytil za ruku a strhl ji k zemi. Revolver vystřelil do vzduchu.

Ostatní muži vyrazili proti Morganovi. Hráč bojoval jako lev, ale proti přesile neměl šanci. McAlester srazil jednoho kovboje, jenž se na něj vrhl, načež na něj ostatní namířili zbraně. Měl jednu nebo možná dvě vteřiny. V malé pistoli měl jen dva náboje, a to bylo proklatě málo.

McAlester věděl, že má jen jedinou možnost.

Otočil zbraň a namířil Gannonovi na hruď. Rančer již na něj mířil, ale teď mu strnul prst na spoušti. Ze sedla svého vysokého bělouše rozrušeně hleděl McAlesterovi do očí.

„Tentokrát je to vážné,“ zvolal McAlester do ticha, jež se tam rozhostilo. „Než to stačíte zmáčknout, budete mít dvě kulky v srdci, Gannone!“

„Ty proklatý pistolníku!“ nenávistně zavrčel Gannon. Chvíli to vypadalo, že chce vystřelit bez ohledu na vše. Jako by chtěl tou ranou všechno zničit, jako by chtěl dát volný průchod svému hněvu…

McAlester přitiskl prst ke spoušti. Hleděl do hlavně Gannonova peacemakeru. Všechno v něm křičelo: Střílej, nebo to udělá on!

A jako by někdo jiný poslechl jeho hlas, zasáhla v tom okamžiku Roberta E. Gannona doprostřed hrudi kulka.

Nocí zazněl třesk výstřelu.

+ + + + +

Na chvíli jako by všechno strnulo.

Gannonovi vypadl z prstů kolt ráže 45. Rančer pohlédl za své lidi a za McAlestera kamsi do temnoty.

McAlester se otočil.

Mezi skalami tam stál Harry Shannahan a v ruce držel ještě kouřící revolver. Na špinavé košili měl krvavou skvrnu, v jeho očích se mu však zračil triumf.

A s tímto triumfem v očích zemřel.

Podlomily se mu nohy a pak se skácel na zem. Bylo to, jako by všechny své síly napjal jen na to, aby dokázal vystřelit na svého úhlavního nepřítele Roberta E. Gannona.

„Otče!“ vykřikla Matty.

Gannon se pomalu předklonil a svalil se ze sedla. Dopadl na okraj kaňonu, už se však nedokázal zachytit a zřítil se do hlubiny.

+ + + + +

McAlester přišel ke kraji kaňonu a pohlédl dolů. Na něj ani na Morgana už nikdo nemířil. Užaslí kovbojové stáli na okraji rokle. Právě přišli o svého bosse a dokonce i Almond byl ochromený tím šokem.

„Musíme tam dolů,“ řekl McAlester vážným hlasem a ukázal na skalní výčnělek zhruba tucet yardů pod nimi. Gannon se svezl po strmé skalní stěně a zůstal ležet na okraji toho výčnělku, jen několik palců od propasti. Dno kaňonu v té temnotě nebylo vidět, ale McAlester věděl, že ta rokle je nejméně sto yardů hluboká.

„Vyneste ho nahoru!“ vzlykala Matty.

„Kdo se o to pokusí, zřítí se dolů,“ tiše odvětil Luke Almond. „Je mi to líto, slečno Gannonová, ale je to tak…“

„Já to zkusím,“ řekl váhavě McAlester. Upřeně hleděl do rokle na Gannonovo bezvládné tělo. „Potřebuji dobré laso - a někoho, kdo půjde dolů se mnou!“ Při tom vrhl tázavý pohled na Morgana.

Mladý hráč váhal jen chvíli. Pak položil Matty ruku na rameno a přikývl.

„Ano,“ řekl tiše, „vyneseme ho nahoru.“

+ + + + +

Trvalo to více než hodinu, než se jim to podařilo. Museli se pevně držet lasa a při výstupu s sebou navíc ještě vlekli těžké Gannonovo tělo.

Rančer se nehýbal, když ho McAlester s Clintem dostali nahoru. Matty přišla blíž, kovbojové odstoupili. Pomalu si klekla vedle svého otce a pohlédla do propadlé tváře, která již nyní ztratila všechnu tvrdost.

Rozplakala se.

„Je mrtvý, Matty,“ tiše řekl Morgan. Ztěžka oddechoval. Sestup a výstup ho stál mnoho sil.

„Proč mě jenom neposlechl?“ zašeptala Matty. „Zabil ho ten šílený boj s Shannahanem.“ Chytila Morgana za ruku, na chvíli ji pevně sevřela a potom se pomalu zvedla. Utřela si oči a otočila se k Luku Almondovi. Ten se ještě stále neprobral z šoku.

„Přikažte mužům, ať to tu uklidí,“ řekla mu pevným hlasem. „Ať mrtvé pohřbí na planině a otce odvezou na ranč. Já pak přijedu za vámi.

Almond na ni rozpačitě pohlédl, ale výraz jejích očí mu naznačil, že ranč má novou vládkyni. Proto rychle přikývl. „Ano,“ řekl. „Postarám se o to, slečno Gannonová!“

Matty se mlčky otočila a šla pryč. Clint ji následoval. McAlester viděl, jak se ztěžka opírá o hráče. Clint ji objal. McAlester tam dlouhou dobu stál, zatímco Almond dával pokyny kovbojům.

Potom předák prohodil k McAlesterovi: „Zvláštní pár. Ale tato noc byla zlá pro nás všechny…“

McAlester pokrčil rameny. „Myslím, že se k sobě hodí,“ podotkl. Věděl, že Clint Matty pomůže překonat otřes ze ztráty otce.

„Chtěl bosse zastřelit a potom riskoval život, aby ho vytáhl z rokle,“ zamumlal Almond. „Myslíte, že to udělal jen kvůli Matty?“

„Udělal to kvůli sobě,“ řekl McAlester a sáhl po koltu, jenž měl Almond ještě stále za opaskem kalhot. „Je můj,“ podotkl přitom a strčil si jej do pouzdra. Potom se otočil a zamířil do temnoty, kde stál jeho i Clintův kůň.

„Kam chcete jet?“ zeptal se ho mladý hráč.

McAlester se pousmál. „Můj úkol je vyřízen. Musím dál. Přeji vám všem hodně štěstí.“

Matty Gannonová se pousmála. „My už na sebe dáme pozor,“ odpověděla klidně.

McAlester přikývl. „To je dobře,“ řekl.

Marshal zvedl ruku, načež odešel. Rána v boku mu již přestala krvácet.

I to bylo dobře.