John Kirby

Colorado western 117. Tisíc mil peklem

Na vojáky pevnosti Fort Keene, kteří strnule stáli, se snášel déšť. Zněly bubny a trubky.

Pět řad kavalerie a před nimi čtyři řady pěchoty.

U stožáru stál major, velitel Fort Keene a pán nad životem a smrtí mužů, kteří byli pod jeho velením.

Monotónním hlasem přečetl rozsudek válečného soudu. To, že déšť téměř rozmočil papír v jeho ruce, mu nevadilo. Znal rozsudek, četl ho mnohokrát.

Týkal se muže, jenž stál před devíti řadami vojáků nehybně jako oni a s tak nezúčastněným výrazem ve tváři, že to vypadalo, jako by ho to vůbec nezajímalo…

Majorova slova, rozsudek…

Téměř jej neslyšel.

Ještě stále mu znělo v uších to, co mu řekli před třemi dny: Zbabělost tváří v tvář nepříteli, když opustil se zbytkem svých vojáků předsunuté stanoviště na indiánském území. Tehdy dospěl k názoru, že by jen zbytečně obětovali své životy a získali by tím nanejvýš dva nebo tři dny.

Čtyřicet vojáků proti třem tisícům rudochů z kmene Siouxů. Dvacet jeho mužů již bylo mrtvých. Takže vydal rozkaz k ústupu a přivedl je všechny zpět do Fort Keene.

Major Jeremy Scott si jeho zprávu vyslechl se stejně nezúčastněným výrazem ve tváři, jaký měl i teď. Potom jej nechal zavřít do vězení.

Už následujícího dne se sešel válečný soud, jenž se připojil k mínění majora Scotta, který ho odsoudil jako zbabělce.

„…bude kapitán Randolph Pratt na základě rozsudku válečného soudu zbaven všech poct, vyznamenání a své hodnosti a s hanbou propuštěn z armády Spojených států amerických.“

Takže to by bylo.

To byl konec. Konec rozsudku a kariéry, jež začala tak slibně.

Major Scott se svým pobočníkem předstoupil před odsouzeného.

„Vyšel jste z toho lacině, Pratte,“ řekl major lhostejným tónem. Jeho oči však hovořily jinou řečí. Zračila se v nich nenávist a zadostiučinění. „Jiný soud by vás odsoudil k trestu smrti. A mně by udělalo radost, kdybych mohl být u vaší popravy. Před smrtí vás zachránilo to, Pratte, že následujícího dne sem dorazil příkaz generála vyklidit předsunutá stanoviště. Bakere, vykonejte rozsudek!“

Několik kroků odstoupil, aby mohl lépe pozorovat, jak bude Randolph Pratt degradován.

Trevor Baker přišel k Bakerovi a zašeptal: „Je mi to líto, Randolphe… Ten parchant…“

Pratt se usmál, avšak v jeho očích planuly plameny. Neodpověděl.

Když mu Trevor Baker strhl řády z hrudi, jak to v takových případech nařizovaly předpisy, bylo mu, jako by mu vyrval z hrudi srdce.

A když mu Trevor strhl nárameníky, cosi v kapitánu Randolphu Prattovi odumřelo. Cosi dobrého.

Přesto při té ubohé komedii nehnul ani brvou.

Trevor Baker zlomil o koleno Prattovu šavli a odstoupil. Nyní k němu váhavě přistoupil holič pevnosti a Pratt sevřel pěsti. Stálo ho to všechny síly, aby se ovládl a nevrhl se na majora.

„Pane – nemohu jinak,“ zoufale prohodil tento voják, který byl jinak jeho kamarád a který důstojníky stříhal a holil.

Ani on však nedostal odpověď.

Chopil se kapitánova klobouku, z něhož předtím pobočník strhl šňůru a emblém, a sundal mu jej z hlavy.

Už dávno se tento barbarský zvyk mezi důstojníky nepoužíval, nanejvýš mezi mužstvem, a to jen tehdy, když byl někdo obviněn z ohavného zločinu.

Prattovy planoucí oči byly upřeny na majora. V jeho obličeji nebyla ani stopa triumfu, který zažíval. Dlouhé roky v sobě živil nenávist vůči tomuto Texasanovi. A trpělivě čekal, až bude Randolphu Prattovi moci uštědřit zničující úder. Teď se dočkal.

Svou pomstu si vychutnal. A udělal všechno proto, aby Prattova potupa byla co největší. Právě z toho důvodu musel holič odsouzenci ostříhat půl hlavy.

Když to holič udělal, odstoupil. Randolph Pratt měl pravou polovinu hlavy holou, zatímco na levé měl dlouhé vlasy.

Holič odešel.

Někdejší kapitán tam stál s jednou polovinou hlavy ostříhanou a druhou ne a vypadal velmi komicky. Nikdo se však nesmál. Ba nikdo se dokonce ani neusmál.

Měli ho totiž rádi – prostí vojáci i důstojníci. A to, co se mu teď dělo, pociťovali tak, jako by se dělo jim samotným.

Major Scott se otočil a odešel z nádvoří. Mužstvo se rozešlo do svých příbytků. S degradovaným kapitánem zůstal jen starý seržant.

„Pane…“

Pratt s k němu otočil, jako by se právě probral. „Ano, Patricku?“

„Musíte teď opustit pevnost, pane,“ poznamenal zavalitý seržant.

„Opustit – ano…“ zamumlal jako duchem nepřítomný Pratt. A pak jako by si uvědomil, co mu provedli, se v jeho jindy tak chladných očích zajiskřilo. „Za to tě zabiju, Jeremy Scotte!“ procedil mezi zuby. „Za to tě jednou zabiju!“

„Pane! Pro rány boží!“ hořekoval starý voják. „Buďte zticha! Jestli vás uslyší někdo kromě mě, tak vás starý ještě dostane před popravčí četu!“

„All right, Patricku…“

Jak náhle v něm vzkypěl hněv, tak rychle zase vychladl. Randolph Pratt byl muž, který uměl v pravý čas zkrotit nejen druhé, ale i sebe.

„Pojďme, pane!“

Pratt přikývl a šel zpátky k vězení, z něhož ho předtím přivedli. Byly tam připraveny šaty, které měl odteď nosit – obyčejný civilní oděv.

To prosadil válečný soud proti Scottově vůli. To, že si směl svléct částečně roztrhanou uniformu a obléct normální šaty, že si s sebou směl vzít koně, o nějž se už dva roky staral, a že si směl ponechat aspoň kolt, aby v divočině za branami pevnosti nebyl bezbranný jako novorozenec.

Scott si totiž prosadil, aby během jedné hodiny po provedení toho podle jeho názoru příliš mírného rozsudku musel bývalý kapitán Randolph Pratt opustit Fort Keene. Bez ohledu na to, že poblíž se potulovaly tlupy indiánů, kteří jen čekali na to, až budou moct získat další skalp bělocha.

„Mne jenom tak nedostanou,“ poznamenal Pratt, když kráčel se seržantem Patrickem O’Rourkem k vězení.

„Pane – mám o vás strach,“ přiznal se seržant s ustaraným výrazem ve tváři. „Venku se to jen hemží rudokožci a Červený blesk, nejvyšší náčelník Siouxů, určitě není váš nejlepší přítel. Byl by moc rád, kdyby vás jeho muži chytili a on vás pak mohl pomalu opékat nad ohněm.“

„Ještě mě nemá, Pate, a já neprodám svou kůži lacino,“ odvětil Pratt. „A kromě toho – věřím na boží mlýny! Já se protluču, protože nějaká spravedlnost prostě být musí.“

Když dorazili do cely, Pratt se zastavil a pohlédl na seržanta.

„Kde je holič?“ zeptal se vlídným tónem ve svém protáhlém texaském nářečí. „Měl by tu být a ostříhat mi i druhou polovinu hlavy.“

„Pane – major,“ opáčil O’Rourke. „Výslovně mu to zakázal. Co proti tomu ten chudák mohl dělat?“

„Samozřejmě…“ přikývl Pratt.

Vešel do své cely a strhl si roztrhanou a zhanobenou uniformu, oblékl si kovbojské šaty, jež ležely připraveny na pryčně – a pak spatřil nůžky.

Po dlouhé době se zase usmál. To byl ten úsměv, který jeho mužům dodával odvahu i tehdy, když to vypadalo, že indiánská válka, která už měsíce zuřila v pohraničí, skončí jejich porážkou.

Chopil se nůžek a začal si stříhat levou polovinu hlavy. Vypadal jak strašák.

„Pane – mně to nezakázal,“ odhodlaně řekl O’Rourke a vzal mu nůžky z rukou. „Posaďte se…“

Pratt si sedl na stoličku a potom ho O’Rourke ostříhal dohola.

Se stetsonem na holé hlavě toho deštivého dne naposledy projel bránou Fort Keene vstříc nejistému osudu a nebezpečí, které na něj v té drsné zemi číhalo.

„Ten parchant!“ řekl O’Rourke znechuceně, když odjížděl. Pratt věděl, že tím nemíní jeho, ale někoho jiného.

Potom co Randolph Pratt vyjel z pevnosti, déšť ještě zhoustl, pokud to vůbec bylo možné. A jestliže ten muž byl ponořen do pochmurných myšlenek a skřípal zuby nad právě prožitým příkořím, vypadalo to, že jeho koni počasí vyhovuje. Měl chuť běžet.

Šedý hřebec se jmenoval Grizzly a to jméno se k němu hodilo jako žádné jiné. Měl hodně společného s těmi obrovitými medvědy, dokonce měl statečné, chrabré srdce a uměl se také rozzlobit.

Randolpha Pratta hřebec poslouchal na slovo a nesčetné jizvy, které pokrývaly jeho hladkou srst, dokazovaly jeho oddanou lásku. V žádném boji svého jezdce nenechal ve štychu. Dokonce i tehdy, když už téměř nemohl ani klopýtat, vynesl Pratta i z té nejprudší vřavy.

Ten, kdo poprvé uviděl tohoto hřebce, ho považoval spíš za velkého kozla než za dobrého koně. A víc než pět dolarů by za Grizzlyho nedal ani ten nejlepší znalec koní.

Pro ostatní nestál za víc než pět dolarů. Nikoho jiného než Randolpha Pratta k sobě totiž nepustil.

Obzvlášť nesnášel indiány. Všechny jeho jizvy pocházely od indiánů a on měl zatraceně dobrou paměť. Jakmile se v okruhu jedné míle objevil rudoch, Grizzly zneklidněl. Jakmile se nějaký indián přiblížil ještě víc, začal vyskakovat a vykopávat. A když ho uviděl – pak ho neudrželo žádné laso – jenom Prattův povel.

Dobře se k sobě hodili. Když se Randolph Pratt rozzuřil, nebyl o moc vlídnější než ten hřebec. To se sice nestávalo často, ale potom se mu všichni, kteří ho znali, zdaleka vyhýbali.

„Šedáku, jestli ujedeme ještě míli bez toho, že bychom zakopli o tee-pee, máme vyhráno,“ řekl Pratt hřebci do ucha, když už byli tři hodiny na cestě a zatím neviděli jediného divocha.

Hovořil o nebezpečí, ve kterém by se ocitli, kdyby spatřili tee-pee. Věděl však, že jim hrozí něco mnohem zrádnějšího. Indiánští koně!

Mnozí indiáni jezdili na klisnách a Grizzly byl hřebec. Pratt ho dokázal odnaučit všemu, jen ne tomu zatracenému řehtání, když zavětřil klisnu. A Grizzly měl čich jako lovecký pes.

„Příteli, jestli dneska ucítíš klisnu a potom začneš zpívat tu svou píseň lásky – tak ti zakroutím krkem,“ vyhrožoval mu Pratt.

Hřebec se krátce ohlédl a Randolph si byl jistý, že se usmívá.

On se usmíval také, ale jenom na chvíli. Potom mu zmrzl úsměv na rtech.

Grizzly totiž náhle zařehtal, a to tak, že to určitě bylo slyšet na míle daleko.

„Och, ty zatracený parchante!“ zvolal Pratt a tasil dlouhohlavňový kolt. „Jako kdybych to nevěděl!“

To ale svému koni křivdil. Grizzly totiž náhle uskočil stranou a Pratt málem spadl ze sedla. Pouze díky tomuto tygřímu skoku však vděčil za to, že půl tuctu dlouhých šípů prosvištělo kolem něj, aniž by ho byť jen škrábly.

Pratt zaklel, strčil revolver zpět do pouzdra a nalehl si na krk Grizzlyho.

„Teď ukaž, že umíš běžet!“ vykřikl hřebci do uší. „Vpřed, bratře!“

A Grizzly mu to vskutku ukázal. Rudoši se ještě ani nedostali na své poníky, aby se pustili do pronásledování, když už mezi jejich mustangy a Grizzlym bylo čtvrt míle.

Siouxové však rozhodně neseděli na špatných koních. Kromě toho byla jejich zvířata mnohem lehčí než hřebec a musela také nést mnohem méně liber nákladu než Grizzly. Pomalu jej doháněli.

Jestli ti indiáni mají jenom šípy, tak to není tak zlé, řekl si Pratt. Dokonce ani ty nejlepší luky nedostřelí daleko – a na dostřel se nedostanou.

Horší by bylo, kdyby někdo z nich měl pušku. Rudoši sice většinou měli jen starší modely, ale uměli s nimi zacházet ďábelsky dobře. A Pratt byl ozbrojen jenom revolverem a nožem, který měl v holínce. Pušku mu nedali a odmítli mu dát i víc nábojů. Mohl si vzít jenom tolik nábojů, kolik se jich vejde do bubínku – ani o jeden víc.

Vždycky však svým mužům byl spíše otcem či starším bratrem, a tak teď měl v sedlové brašně krabičku s náboji. Jeden z mužů ji tam tajně strčil. V druhé sedlové brašně pro změnu nalezl zásoby nejméně na tři dny. I když šlo jen o pemikan a tvrdé suchary, pro hladového muže to mohlo znamenat záchranu.

Indiánští koně začali odpadat. Grizzly získával stále větší náskok a Pratt se začal usmívat.

Potom se však objevili rudoši i před ním a také nalevo a napravo. A byli i za ním.

Skoro to vypadalo, jako by čekali jen na to, až konečně vyjede z Fort Keene.

Byla to opravdová štvanice. Šípy létaly vzduchem. A pak třeskly první výstřely.

Grizzly ze sebe vydal všechno, avšak nestačilo to. Jejich náskok se stále zkracoval a kromě toho už existovala jen jediná skulina, kterou mohl Pratt projet.

Neváhal ani na vteřinu. I Grizzly již poznal, kde je jejich šance. Tryskem se vydal tím směrem, prorazil – a Pratt se nahlas rozesmál, když uslyšel vzteklé a rozčarované výkřiky Siouxů z kmene Oglalů.

„Ještě pár mil, bratře, a jsme na Cheyenne River!“ zvolal na hřebce. „Běž, jen běž!“

A Grizzly běžel, jako by za ním hořela prérie.

Skoro se jim to podařilo.

Těsně před strmým břehem řeky ale šedák zakopl. Pokoušel se udržet na nohou, ale Pratt vytáhl nohy ze třmenů a vrhl se ze sedla před sebe, do propasti, jež před ním zela.

Kůň se svalil na zem na okraji strmého útesu, jenž se tyčil padesát stop nad běsnící Cheyenne River. Pád ve cvalu, to bylo příliš i na tohoto houževnatého hřebce.

Rudoši to místo znali lépe. Včas zastavili své mustangy a ti zůstali stát u břehu.

Mezi pronásledovateli byl i sám Valící se hrom.

Zamračeně hleděl dolů do pěnících vod Cheyenne River. Tam dole patrně neměly šanci ani ryby. Proud unášel kmeny, které se ve vodě točily a srážely ze skalních stěn balvany. Jak by mohl v něčem takovém přežít člověk?

Valící se hrom zvedl ruku.

„Byl to náš nepřítel – ale byl statečný. Bílý medvěd raději zemřel, než by se nechal chytit. Bílý náčelník!“ Tato uctivá slova k odvážnému nepříteli byla jeho rozloučením s mrtvým. Otočil se ke svým bojovníkům a zvolal: „Vezměte si jeho koně! Jdeme!“

Jeden z nich byl tak lehkomyslný, že sesedl a chopil se uzdy Grizzlyho. Hřebec byl sice ještě omámený po pádu, ale jakmile zavětřil indiána, hned vyskočil.

A přestože Oglala byl rychlý, Grizzly byl ještě rychlejší. Prostě a jednoduše do něj vrazil. Sioux se skácel na zem a hřebec ho kopl. A tím kopnutím ho zabil.

Než ostatní pochopili, co se vlastně stalo, Grizzly vyrazil, a než na něj stačili namířit, aby ho poslali za jeho zabitým pánem, už se ocitl mimo dostřel.

Naložili mrtvého muže na jednoho z koní a zmizeli.

Později vyprávěli o duchu mrtvého bílého náčelníka, kterému přezdívali Bílý medvěd, jenž se převtělil do svého koně a jednoho z nich zabil.

Když hřebec dorazil k bráně Fort Keene, strážní ji otevřeli. Grizzly vběhl dovnitř, jak byl roky zvyklý. Až na to, že jindy míval vždy na hřbetě jednoho muže.

Dva roky je dlouhá doba. A může se v ní stát mnoho věcí.

Uplynuly takřka přesně na den dva roky od chvíle, kdy šedý hřebec kapitána Randolpha Pratta přiběhl do Fort Keene.

Fort Keene však již neexistoval.

Tři nebo čtyři tisíce Siouxů byla zkrátka příliš velká přesila na hrstku bílých vojáků v pevnosti. Rudoši ji podpálili a běloši museli vyjet ven, pokud nechtěli uhořet.

Jenom malé části z nich se podařilo prorazit. K Missouri přijel s majorem Jeremym Scottem jen jeden důstojník, jeden poddůstojník a sedm mužů.

Scott byl za tento „hrdinský čin“, který stál životy více než dvě stovky dobrých mužů, povýšen na plukovníka, načež z armády odešel.

Vrátil se ke své ženě Ellen do Saint Louis. Mezitím mu porodila syna. Byl pokřtěn po svém dědovi Johnu Grooperovi jako Johnny.

A nyní, dva roky po tom, co kapitán Pratt zmizel v Cheyenne River, byly Johnnymu tři roky.

Saint Louis bylo divoké nevázané město. Vyrážely z něj karavany na západ, především do Santa Fe.

A v každém divokém městě žijí i divocí a brutální lidé.

V Saint Louis jich žilo mnoho. Nejhorší byli ti, kteří se tvářili, že jsou ti nejpočestnější lidé na celém světě. Tito lidé dokázali šířit nehezké řeči. Například šeptali, ale i nahlas mluvili o tom, že paní Scottová by vypadala mnohem šťastněji, kdyby se z pohraničí vrátil Randolph Pratt a kdyby tam její vlastní muž zůstal.

Kromě toho se hovořilo o tom, že Elen Scottová si tehdy vzala plukovníka proto, že se pohádala s Prattem.

Jeremy Scott v takových situacích mlčel. To, že Johnny přišel na svět dřív, než měl – no jistě. Ale dva lidé věděli jistě, že je jeho syn, a to mu stačilo. Pokud to věděl on a jeho žena, proč by se měl starat o ostatní?

Starý John Grooper byl ovšem jiného mínění. A byl to muž, který se po celý svůj život zasazoval za ty, kteří nosili stejné jméno jako on.

Tento starý chlapík zachmuřeně poslouchal Grega Spencera, jenž mu několika slovy řekl, co slyšel od Eda Brewera ve Westportu. Ten tam mluvil nahlas, mohl to slyšet každý.

„Well, Johne, tak je to,“ řekl. „Ed Brewer trval na tom, že Ellen by měla být ráda, že si vzala tvého zetě po tom, co ji Randolph Pratt nechal. Protože jinak by se tvůj vnuk narodil jako pohrobek.“

„A co na to říká Jeremy Scott?“ otázal se starý Grooper. Tak rozzlobeného ho Greg už dlouho neviděl. „Nebo můj zeť nebyl v táboře Westport?“

„Stál přímo vedle Brewera,“ odpověděl Greg, i když se mu nechtělo.

„Sakra, Gregu, jsme přece staří přátelé!“ zavrčel Grooper. „Ale jestli mi rychle nenaliješ čistého vína, tak to z tebe dostanu pěstí!“

„Jak chceš,“ řekl Greg, aniž by při této výhrůžce ukázal byť jen stopu neklidu nebo strachu. „Neslyšel jsem, že by Jeremy Scott bránil čest Ellen. Jenom se usmál a pozval Eda Brewera na drink. To je všechno.“

„A kde je můj skvělý zeťáček teď?“

„Tady v Saint Louis.“

„Doma?“

„Ne. Jel s Brewerem zpátky, viděl jsem, že odbočili do jeho dvora.“

John Grooper se žlučovitě zasmál.

„Sakra,“ zaklel. „Můj vlastní zeť se podle všeho přátelí s tím nejhorším ksindlem, který nám kdy konkuroval. Je to tak, Gregu?“

„Přinejmenším to tak vypadá, Johne,“ přikývl Spencer.

Grooper vstal a rozrušen začal chodit po kanceláři sem a tam. Bylo tam slyšet rachot nesčetných povozů, které pro jeho společnost Santa Fe přepravovaly zboží všeho druhu ze Saint Louis do Santa Fe.

Ed Brewer neměl ani čtvrtinu vozů, které vlastnil Grooper. Jeho Western Transport Company však měla několik set mezků, na jejichž hřbetech se přepravovalo zboží stejným směrem, jakým jezdily Grooperovy povozy.

Zatím pro toho starého muže nebyl nijak vážným konkurentem. To se však mohlo rychle změnit, pokud by se spřátelil se Scottem a pokud by si ten usmyslel, že by si jako Brewerův partner mohl vydělat víc než dosud.

Grooper se náhle zastavil před Spencerem a pohlédl na něj.

„Zestárls, Gregu!“ vmetl mu do tváře. „Dřív bys toho parchanta Brewera zadupal do země, kdyby se takto otřel o někoho z mé rodiny!“

„Udělal bych to i dneska, amigo,“ klidně odvětil Greg. „Kdyby něco pověděl o tobě nebo o Terrym, tak by zažil, že těch deset let, o které jsem starší než on, nic neznamená. Na ten výprask by Brewer nezapomněl, tím jsem si jistý, Johne.“

„A proč do toho nepočítáš Ellen?“ zeptal se Grooper. „Copak to pořád není má dcera?“

„Tvá i má, Johne,“ odvětil Spencer vážným tónem. „Ty víš, že jsem tvé děti měl rád, jako by byly mé vlastní. Ale doufám, že víš, že je věcí každého muže, aby ubránil svou ženu před pomluvami takového darebáka, jako je Ed Brewer. A její muž přece stál vedle Brewera, když ji takto špinil. Takže mi nic nevyčítej, Johne!“

„Ach! Gregu, stal se ze mě starý hlupák,“ zlobil se Grooper sám na sebe. „Nesmíš mi to mít za zlé, když ti řeknu takové…“

„Šetři si dech, Johne,“ skočil mu Greg do řeči. „Známe se třicet let a myslím, že jsme spolu celou dobu vycházeli jako bratři. Nikdo tě nezná lépe než já. A jestli mezi námi někdy padnou tvrdá slova, tak to přece nevadí.“

„To je pravda, Gregu,“ přikývl John Grooper. Položil svou velkou, těžkou ruku svému příteli na rameno a dodal: „Je mi šedesát, Gregu, a tomu lumpovi Brewerovi jen čtyřicet. Ale ten už nikoho pomlouvat nebude, to ti říkám, jedině že by mě odkrouhl, příteli!“

„Což pro něho nebude snadné,“ poznamenal Greg. „Jdeme?“

„Já jdu, Gregu! Ty ne. Je to moje věc…“

„Chceš mi zabránit v tom, abych stál po tvém boku tak jako před třiceti lety, Johne?“ Houževnatý šéf tábora se usmíval stejně jako tehdy, když se jako mladíci se pouštěli do divokých eskapád, kdy měli šanci jedna ku sto.

„Well – možná máš pravdu,“ přikývl po chvíli Grooper. „Takže jdeme, Gregu!“

Jeli po Painter Street k řece, kde měl Brewer svou usedlost. Nikdo jim nebránil, když vjeli do poměrně tichého dvora, v němž tucet Mexičanů připravoval houf mezků pro karavanu.

Nikdo z peónů se o ty dva jezdce nestaral.

U zábradlí před domem stáli dva koně. Hnědý plnokrevný valach, jenž patřil Brewerovi, a houževnatý vraník, který vypadal přátelsky asi jako klubko chřestýšů.

„To je cizí kůň,“ podotkl Greg. „Scottův ryzák už tu není.“

„Tím lépe! „zavrčel Grooper a svezl se ze sedla. Bez zdržování se vydali k Brewerově kanceláři a vešli dovnitř, aniž nějak dlouho klepali.

Brewer seděl u svého psacího stolu, jinak tam nikdo nebyl. Udiveně zvedl hlavu, když tam vešli dva lidé, kteří nepovažovali za nutné se nejprve zeptat na dovolení. Když je poznal, objevil se v jeho tváři úsměv.

„Dobrý den, Groopere,“ prohodil lhostejně a zvedl se. „Jaká čest, vy u mě…“

„Drž hubu, ty skunku!“ zavrčel Grooper. „Dneska ve Westportu jsi vykládal věci, které bych rád slyšel ještě jednou. Takže začni, Brewere!“

Brewer nenápadně položil ruku na kolt, jenž ležel před ním na psacím stole. Old John a jeho přítel Greg však byli rychlejší. Vytáhli kolty, ještě než Brewer revolver pořádně uchopil.

„Pusť to!“ řekl Grooper. „Nebo ti provrtám…“

„Ty to pusť, starouši!“

Ten hlas se ozval za zády obou protřelých bojových kohoutů. Oba v této divoké zemi žili příliš dlouho na to, aby věděli, že je radno poslechnout.

John Grooper a Greg Spencer pustili své zbraně na podlahu. To, že Grooper přitom muže, kterému chtěl dát výprask, zasypal nadávkami, usmívajícímu se Brewerovi podle všeho vůbec nevadilo.

„Smůla, Groopere, že?“ posmíval se Brewer. „Jestli se otočíš, uvidíš mého nového zvěda. S jeho pomocí se mé karavany dostanou do Santa Fe ještě rychleji než dosud.“

Grooper před sebou spatřil pozoruhodného muže, který mu byl něčím povědomý, jako by ho už někdy viděl.

Tu tvář však neznal. Tedy ne tak docela. Několikrát mu ji popsali a dokonce tomu muži přes své vozky poslal poselství.

Běloši na stezce do Santa Fe mu přezdívali Scarface, rudoši Dvě tváře. Tvrdilo se o něm, že by to mohl být ten nejlepší zvěd, kdyby jen chtěl. Grooper tomu muži, jenž se mnohdy objevoval na stanicích na cestě do Santa Fe, poslal vzkaz, že s ním chce mluvit. Dobrý zvěd se na náročné cestě do Santa Fe vyplatil.

„Vy jste Scarface, ten traper, že ano?“ rozzlobeně se otázal Grooper, když muže najisto poznal podle jizvy, jež se mu táhla z pravé strany čela po levou polovinu krku.

„Říkají mi Zjizvená tvář,“ přikývl muž. „Ale ještě nikdo, kdo mi to řekl do očí, to nepřežil, pane.“

Byl to Texasan, to se dalo poznat podle jeho protáhlé výslovnosti. Grooper takové lidi znal zatraceně dobře.

„Texasane – je mi to líto, jestli jsem vám šlápl na palec,“ honem dodal. „Jmenuju se Grooper, John Grooper. A uložil jsem všem svým lidem, aby vám vyřídili…“

Scarfaceovo rázné gesto jej umlčelo. Zvěd si strčil svůj dlouhý kolt zpátky do pouzdra.

„Vyřídili mi to,“ poznamenal.

„A proč jste mě aspoň nevyhledal, Texasane?“ otázal se Grooper svým typickým bručivým hlasem.

„To je jednoduché, Groopere. Nechtěl jsem. Vaše firma se mi nelíbí. Vadí vám to?“

„A jak!“ zvolal starý zálesák. „Co vám moji lidé udělali? Copak vám snad ve všech mých stanicích pokaždé nepomohli se vším, co jste potřeboval? Nepodali vám pomocnou ruku?“

„Nesnáším vás, Groopere,“ opáčil Scarface. „A ve vašich stanicích jsem kupoval jenom to, co si tam může koupit každý, a také jsem za to zaplatil stejnou cenu jako ostatní. Takže co chcete?“

„Zatím jsem se vždycky držel toho, že jsem každému dal férovou šanci. Proč mi ji nechcete dát vy, Texasane?“

„No, možná jsem vás už někdy viděl, Groopere, a mám spoustu důvodů, proč vás nesnáším.“

„Povězte mi jeden, a jestli bude opodstatněný, pak jsem ochoten ho uznat.“

„Well, chcete to, tak to máte mít! Nejdůležitější ze všech důvodů má dokonce jméno: Randolph Pratt!“

To jméno vyslovil tichým hlasem, ale přesto to mělo účinek výkřiku. Ba ještě víc! Jako by toho starého muže bodl nožem do srdce.

„Rand Pratt…“ tise opakoval to jméno. „A co vám je po Randolphu Prattovi, Texasane? Nebo o co vám jde? Pratt byl před dvěma lety s hanbou…“

„Mlčte, Groopere!“ Scarfaceův dosud tak tichý hlas nyní připomínal burácení hromu. „Ani slovo proti mému příteli Randolphu Prattovi! Všechno co mi chcete říct, už znám. Byl to váš zeť, pane, kdo mi to řekl. Jestli svého zetě potkáte a možná ho nepoznáte – well, může za to poděkovat mně, že tak vypadá! Rozsekal bych ho na kousíčky nebýt Eda Brewera. A teď zmizte! Pan Brewer nevypadá tak, že by byl vaší návštěvou nadšen. Své zbraně si můžete vzít s sebou. Ale neudělejte žádnou hloupost. Umím se svým starým koltem střílet rychleji, než byste si myslel.“

Oba zálesáci se dusili vztekem, přesto si vzali své revolvery a vydali se ke dveřím. Tam se Grooper ještě jednou zastavil a otočil se k Brewerovi.

„Jestli se my dva ještě někdy uvidíme,“ procedil mezi zuby. „Já si nenechám nic líbit. A to, co jste řekl o mé dceři, vy ksindle, to vás…“

Nedořekl to a těžkými kroky se vydal za svým přítelem Gregem, načež odjeli ze dvora.

V kanceláři společnosti na sebe Brewer se Scarfacem pohlédli a Brewer řekl: „Je to starý hlupák, ten Grooper.“

„Co jste řekl o jeho dceři, Brewere?“ zeptal se Scarface. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, oči měl skoro zavřené. Dobře však viděl, co se odehrává v Brewerově obličeji, jak se mu na chvíli zajiskřilo v očích.

„Jen to, co je pravda, Jessi Dalharte,“ řekl boss Western Transport Company. „Nikdo by neměl člověku vyčítat to, když říká něco, co všichni vědí a co je pravda.“

„Ale ne, když to je pravda o ženě,“ opáčil Scarface. „Pravý muž je vždycky gentleman, Brewere. A to vy nejste. Jste špinavý lump a já vlastně ani nevím, proč jsem se souhlasil s tím, že pro vás budu pracovat jako zvěd. No, nevěděl jste, že Randolph Pratt byl můj přítel. Brewere, ten muž měl Ellen Grooperovou rád. A ten starý hlupák zavinil, že se nevzali. Navykládal Ellen věci, které nebyly pravda. Proč to udělal a kde to slyšel, to je vedlejší. Udělal to a kvůli tomu Randolph Pratt to děvče ztratil. Brewere, už o ní neřeknete jediné křivé slovo!“

„Nemohl – nemohl jsem přece tušit, že…“ koktal Brewer.

Jesse Dalhart mávl rukou.

„Teď už to víte, Brewere! Takže to mějte na paměti,“ poznamenal. „A abychom se dostali k obchodním záležitostem. Já tedy povedu vaše mezky do Santa Fe. Pokud se mi to podaří, dostanu od vás tisíc dolarů. Jestli po cestě ztratím více než deset procent zvířat, nejste mi nic dlužný. Pokud půjde celý trek k čertu a já přežiju, budu pro vás jezdit tak dlouho jako zvěd, dokud neuhradím škody. A vy mi potom budete dávat jenom jídlo, žádnou mzdu. Tato dohoda bude platit, dokud pro vás budu jezdit. All right?“

„Už jsem to sepsal, Dalharte, stačí jen, abychom tu smlouvu podepsali,“ řekl Brewer.

„Já nepotřebuju žádnou smlouvu,“ poznamenal Scarface. „A o to, abyste tu dohodu dodržel, už se postarám. Jestli po cestě zhebnu, pak nebudete nikomu dlužit ani dolar. Well, to by bylo. Za tři dny budu ve Westportu a váš předák může do té doby vybrat nejlepší zvířata pro karavanu.“ Pokynul na pozdrav, šel ke dveřím a pak zmizel.

Krátce nato Ed Brewer uslyšel vytí, které znělo, jako když smečka vlků zaútočí na tučného losa. Teprve po chvíli poznal, že to je řehtání koně.

Tak zdravil zuřivý vraník venku svého jezdce.

„All right,“ kývl na něj Texasan s úsměvem. „Jsi stejný lotr jako můj Grizzly. Vlastně jsi ještě horší, Jeremiáši…“

To, že znal Grizzlyho a že o něm mluvil jako o svém Grizzlym, nebyla náhoda.

Jesse Dalhart se totiž ve skutečnosti jmenoval Randolph Pratt!

V Cheyenne River se před dvěma lety neutopil, proud ho vyplavil na břeh, jenže ho vyhodil s takovou silou na rozeklanou skálu, že si Randolph rozsekl tvář.

Na čele Brewerovy karavany jel Rick Mackenzie, povoznický boss. Muž, který si říkal Jesse Dalhart, jel daleko vpředu, zkoumal cestu před nimi a pozoroval, zda tam na ně nečíhají rudoši.

Přibližně o jednu míli dál jel jiný zvěd směrem na západ. Tomu byla svěřena karavana povozů, která vyrazila o den dřív než Brewerovi mezci.

Tento zvěd už nebyl nejmladší, ale jel lehce a uvolněně, jako by mu bylo třicet.

Kůň, na kterém jel, byl šedák. Vypadal spíš jako velký kozel než jako kůň. Šlo o Patricka O’Rourkea a nezkrotného Grizzlyho.

Starý seržant byl tím poddůstojníkem, který vyvázl z pekla Fort Keene. Vděčil za to tomu koni. Grizzlymu při té drsné jízdě přibyly další jizvy, ale přesto byl mnohem rychlejší než ostatní koně.

O’Rourke se v Saint Louis nestal zvědem starého Johna Groopera kvůli přátelství s majorem Scottem ani kvůli jiným pozitivním pocitům vůči tomuto muži, nýbrž proto, že Grooperův zástupce Greg Spencer byl jeho bratranec. Navštívil ho, když odešel z armády, protože nikoho jiného na světě neměl. A Gregovi se podařilo jej přesvědčit, aby přes své antipatie ke Grooperovu zeti vstoupil do služeb společnosti Santa Fe.

Old Pat, jak mu lidé ze společnosti začali přezdívat už po první jízdě, rychle proslul jako víc než dobrý zvěd. Na západ a zpátky již doprovázel osm Grooperových karavan a zatím neztratil jediného muže. Tím se ostatní zvědové pochlubit nemohli.

Old Pat měl všechny důvody proto, aby vystupoval sebejistě. Přesto vypadal tak, jako by ho něco zneklidnilo.

„Grizzly, nebýt té ženy a toho dítěte,“ prohodil ke svému koni, „tak bych si přál, aby nás tentokrát rudoši dostali. Přísahám, že bych se usmíval, kdyby mě opékali nad ohněm a vedle mě se opékal ten parchant!“

Šedák jeho slova slyšel, ale nerozuměl jim. Kdyby jim rozuměl, věděl by, že Pat O’Rourke mluví o Jeremym Scottovi, jenž tentokrát osobně doprovázel karavanu do Santa Fe a byl jejím bossem.

Po jednom setkání u Brewera došlo k velmi hlasitému a ne právě přátelskému rozhovoru mezi Johnem Grooperem a jeho zetěm. Výsledkem bylo, že starý zálesák ho poslal jako svého zástupce do Santa Fe. Ne však pouze jen na tuto jednu cestu. Scott tam měl počkat, dokud tam za ním Grooper nepřijede.

Scott neodporoval. Vzal však s sebou svou ženu a dítě. John Grooper zuřil, když se to dozvěděl, ale nic to nepomohlo.

Pat O’Rourke svou účast při putování do Santa Fe za takových okolností nejdřív rozhořčeně odmítl, ale co mohl dělat?

Pat zaklel a pobídl svého hřebce do cvalu. Chtěl jet rychleji.

„Co je?“ zabručel, když Grizzly náhle bez viditelného důvodu zastavil a Pat mu málem přeletěl přes hlavu. „Na této louce přece není široko daleko žádný indián!“

Znali se však příliš dlouho a příliš dobře na to, aby o sobě nevěděli, že se mohou jeden na druhého spolehnout.

Pat O’Rourke se rozhlížel. Neviděl nic podezřelého. Pouze na nebi se vznášelo několik dravců.

„All right, starý příteli! Ještě jednou se tu porozhlédneme,“ řekl Old Pat ke svému koni a změnil směr.

Netušil, jak si s ním osud zahraje. Stejně tak to netušil ani druhý jezdec, který tam v té samé době jel na svém vraníkovi.

Supi kroužili přímo nad Wakarusa Point, první stanicí na cestě do pekla. Byla to obávaná úžlabina, kterou musely povozy táhnoucí do Santa Fe projet. Byly to dvě míle v pohyblivých píscích, opravdová noční můra pro každého vozku. Tady začínalo území indiánů z kmenů Kawů, Osageů a Pawneeů. Tady začínal děs povozů zapadlých v písku. Zde na okraji cesty ležely první kostry lidí a zvířat.

Jesse Dalhart tu zemi mezi Saint Louis a Santa Fe znal dobře. Když spatřil supy, kteří ještě byli poměrně vysoko, nechal vraníka běžet.

Téměř v tu samou dobu jako Old Pat uviděl strnulé postavy na malých chundelatých mustanzích, které jako by na něco čekaly.

Ta husí kůži nahánějící scéna byla zalita sluncem.

V pohyblivých píscích Wakarusa Point byl až po osu zapadlý těžký konestogský povoz. Před ním leželo zapraženo v postrojích osm mrtvých koní. Na kozlíku stál muž s dalekonosnou bizonobijkou a okolo něj, mimo dostřel pušky, seděli na koních bojovníci z kmene Kawů a trpělivě čekali na to, až běloch ztratí nervy nebo až se setmí. Pod rouškou noci s ním mohli skoncovat snáze. Dvacet Kawů mělo hodně času. Mohli si tedy dovolit čekat.

Potom jeden z nich spatřil nového nepřítele, který se blížil ze severu.

Zvedl ruku a ukázal na Jesse Dalharta. Takřka ve stejném okamžiku vyrazilo z toho kruhu půl tuctu indiánů a vydalo se k Texasanovi. Ten lhostejně čekal, až budou dostatečně blízko. Potom vystřelil, bleskově a přesně.

Jeho výkřik přiměl Jeremiáše, divokého vraníka, na jehož hřbetu seděl, aby vyrazil.

„Ne tak zhurta, hochu!“ spokojeně řekl Texasan, když viděl, jak rychle se může vzdálit od Kawů, když bude chtít.

Zatáhl za uzdu a vraník okamžitě rozuměl. Vypadalo to, jako by stále běžel ze všech sil, ale pronásledovatelé ho již pomalu ale jistě doháněli. Jejich triumfální jekot dokazoval, že si toho už všimli.

„Ještě se budete divit,“ zabručel si Dalhart pod vousy.

Všech pět jich bylo ozbrojeno puškami, stříleli však příliš brzy a všichni zároveň.

V následujícím okamžiku dva z nich zjistili, že to neměli dělat. Texasanova puška měla podstatně delší dostřel a navíc měl k dispozici dva výstřely, zatímco Kawové pouze jeden. Po každém výstřelu museli nabíjet.

Tři přeživší rudoši náhle zastavili své koně a zmizeli jako blesk.

Jezdit uměli, to bylo jasné. Viseli na bocích svých mustangů, jako by k nim byli přirostlí, a chvatně nabíjeli pušky.

Vraník opět cválal na jih. Jesse už mezitím nabil.

Pak se dostal ke Kawům tak blízko, že ho poznali.

„Dvě tváře!“ zvolal jeden z nich, udeřil svého mustanga pažbou pušky a zvíře vyrazilo cvalem pryč.

Jesse zastavil svého vraníka krátkým zvoláním. Přiložil svou dvouhlavňovou pušku k rameni, dvakrát vypálil a další dva indiáni se skáceli z koní.

„Ha-já!“

Ten, kdo někdy slyšel tento ječivý, panteří řev Oglalů, věděl, že jaké pocity se při něm dokážou vplížit do srdce i statečného muže. A Jesse Dalhart tento řev ovládal téměř lépe než Oglalové.

Zde na jihu, tak daleko od loveckých revírů severních indiánů, tento řev uměl pouze jeden člověk. A Kawové věděli stejně dobře jako jejich západněji usazení příbuzní Pawneeové a Osageové, kdo to je.

„Dvě tváře!“

Jestřáb letící k hejnu kuřat by nezpůsobil větší paniku než tento výkřik mezi Kawy.

Okamžitě vyrazili směrem na jih.

Na kozlíku povozu třeskla bizonobijka. Na konci prchající skupiny indiánů se jeden jezdec zřítil z koně a zůstal ležet.

Potom se ozvala další, poněkud vyšší rána, ta byla vypálena na jih odtud.

Old Pat nemířil na muže, nýbrž na koně. Mustang sebou trhl, jako by narazil do zdi, a katapultoval svého jezdce. Kawa obratně dopadl, několik kroků běžel a pak se vyšvihl na hřbet dalšího mustanga, za svého pokrevního bratra.

Oba jezdci se pomalým klusem blížili ze severu a z jihu ke konestogskému povozu, který však stál přímo mezi nimi, takže se neviděli.

Téměř ve stejném okamžiku zastavili u muže na kozlíku, jenž opět nabil svou těžkou bizonobijku. S úsměvem pozdravil oba zvědy a s úlevou v hlase řekl: „Přijeli jste na poslední chvíli, gentlemani.“ Potom však vytřeštil oči a odmlčel se.

Grizzly, jenž dosud strnule stál, zvedl hlavu a nasál do nozder vzduch, jenž vanul od vraníka a jeho jezdce.

Pak se jedním skokem přenesl přes mrtvé muly. Old Pat už chtěl sesednout, takže při tom nečekaném panteřím skoku spadl ze sedla. Hřebec zaútočil kopyty a zuby na vraníka jako vlk po tříměsíčním hladu na tučného losa.

Možná by Grizzly černého koně i zabil, ale ostrý hvizd a úder mezi uši jej zastavily.

Nevrle potřásl hlavou a vztekle zafrkal, potom to ale vypadalo, jako by se usmíval. Ruka, která mu před chvílí uštědřila úder, ho teď chytila za jeho okousané ucho a zatahala ho za něj. To mu dosud dělal jenom jediný člověk.

Grizzly zvedl hlavu a zařehtal tak, jak to u něj Jesse Dalhart, když ještě používal své pravé jméno Randolph Pratt, neslyšel.

„Ty starý lumpe,“ řekl podivně chraplavým hlasem a seskočil ze svého vraníka, načež vzal ošklivou šedákovu hlavu do dlaní, potřásl jí a dodal: „Ty lumpe jeden! Pane Bože, já jsem tak rád, že tě zase vidím…“

Old Pat O’Rourke už se posbíral ze země. Díval se na tohoto muže s jizvou jako zjevení. To, co se tam dělo, si nedokázal vysvětit.

„Sakra,“ zabručel, „pane, ta bestie zatím ve své blízkosti strpěla jen dva lidi. Jedním z nich jsem já a ten druhý – ten už je dlouho mrtvý! Jak je možné, že…?“

„Jmenuju se Jesse Dalhart, Pate,“ představil se muž se zjizvenou tváří a odstoupil stranou. „Jsem moc rád, ty starý rváči, že tě zase vidím. Určitě jsi mě s tou jizvou nepoznal, že?“

Starý seržant zbledl.

„Mrtví – vstávají – z hrobu!“ vyhrkl ztěžka, jako by ho to stálo mnoho sil. „Kap… Jesse Dalhart!“

Starý válečník přeskočil přes mrtvé muly a vrhl se tomu druhému muži do náruče.

„Možná se chovám jako stará ženská, kap… ech, Jessi, ale…“ koktal.

„Upřímně řečeno i já bych nejradši vyl radostí, starouši,“ přiznal se Dalhart. „Slyšel jsem, že skoro celá posádka Fort Keene tenkrát padla. A tebe jsem považoval za mrtvého.“

„Já tebe také, Jessi,“ řekl starý seržant. „Grizzly, ten lotr, přiběhl zpátky do pevnosti. A já jsem věděl, že by tě nechal ve štychu jenom tehdy, kdybys byl mrtvý!“

„Povím ti o tom později,“ řekl Texasan a obrátil se k muži na kozlíku konestogského povozu. „Dobrý den, pane! Už jsem v tomto kraji hodně dlouho, ale ještě nikdy se nestalo, že by se někdo vydal sám na cestu do Santa Fe!“

„Jel jsem s jedním trekem, pane,“ odvětil muž a slezl z povozu. „Třiačtyřicet konestogských povozů a několik dalších vozů. Pět mil odtud jsem měl smůlu s postroji a musel jsem je vyměnit. Ostatní jeli dál. Well – tady jsem pak zapadl do toho zatraceného písku. Potom přijeli indiáni a postříleli mé muly.“

„Vy po této cestě jedete poprvé?“

„Ne. Už jsem jel tam a zpátky čtyřikrát a vždycky to šlo hladce. V takovém průšvihu jsem se ocitl poprvé.“ „Jestli chcete po této cestě jet dál, pane, tak bych vám doporučil si vzít nějakého dobrého muže jako spolujezdce,“ řekl Pat. „Ve dvou se neumírá tak rychle jako o samotě.“

„Hm…“ zabručel vozka a vrhl na oba zvědy zachmuřený pohled. Potom vyskočil na povoz, odhrnul plachtu a oběma rukama sáhl do volného prostoru mezi kozlík a korbu.

Zdálo se, že je silný, protože to, co vytáhl, byla mrtvola dospělého muže.

„Toto byl nejlepší člověk na stezce do Santa Fe, hombres, který kdy se mnou sedával na kozlíku,“ řekl a slezl dolů. Položil mrtvého do písku a dodal: „Jmenoval se Benny Gould. Já jsem mimochodem Geoffrey Ronson.“

„Už jsem o vás slyšel, Ronsone,“ přikývl Old Pat. „A jenom sámou chválu. Jsem Pat O’Rourke a jezdím jako zvěd pro…“

„To je v pořádku, starouši,“ přikývl Ronson a na jeho jinak sveřepé tváři se objevil úsměv. „Vaše jméno znám stejně tak dobře jako jméno Dvou tváří. Podle mého názoru se vám teď budou rudoši vyhýbat ještě víc než dosud, pane.“

„To je možné,“ prohodil Jesse a pokrčil rameny. „To by se mi hodilo. Well, myslím, že bych vám měl pomoct, Ronsone, ale nevím jak. V mém treku jsou jen soumaři a ti se na zápřah do takto těžkého povozu hodí jako pes k chytání ptáků. Pate, víš o něčem?“

O’Rourke přikývl.

„Jedu s jednou karavanou na západ odtud, Jessi. Máme přibližně pět set mul, osm mu dát můžeme. Zůstaneš tu s ním do té doby?“

Dalhart tím, jak se zdálo, nebyl právě nadšen. Po krátkém přemýšlení však přikývl.

„Asi budu muset, Pate,“ poznamenal. „A až přijede má karavana, bude tu čekat, dokud se nevrátíš. Nejlepší ale bude, Ronsone, když se připojíte ke karavaně, kterou vede můj přítel Pat O’Rourke do Santa Fe. Mimochodem, starouši, co to je za trek?“

„Patří Johnu Grooperovi,“ zabručel Pat. „Jede v něm jeho zeť se svou ženou a s dítětem. Má v budoucnu vést pobočku v Santa Fe.“

„Jeremy Scott?“ tiše se otázal Jesse Dalhart.

„Ano, Jessi,“ odvětil Pat O’Rourke. „Byl bych mnohem radši, kdybych ti mohl říct, že ten ksindl je mrtvý.“

„To by byla špatná zpráva, příteli! Zatraceně špatná zpráva, to ti řeknu! Pak by se mi totiž nevyplatilo čekat celé ty roky na šanci vyrovnat si s ním účty!“

Texasan jako by zapomněl, že tam s Patem nejsou sami. Ronson se však tvářil, že je neslyší.

„Myslím, Jessi, že už pojedu,“ zabručel Pat. „Vypadá to ale, že už nebudu mít koně!“

Grizzly se celou dobu držel poblíž Dalharta. Jakmile udělal vraník jen jediný krok jeho směrem, okamžitě proti němu zabubnoval zadními kopyty.

Texasan vzal šedáka za uzdu a přivedl jej k těžkému konestogskému vozu, kde jej přivázal. Potom přišel k Jeremiášovi a kývl na Pata.

„Pojmenoval jsem ho Jeremiáš,“ řekl s úsměvem. „Jinak se od mého starého Grizzlyho liší jen tím, že není tak divoký jako on. No, viděls sám. Myslím, že to nebude špatná výměna, Pate. Pak toho černého lumpa ale zase budu chtít. Ty ode mě dostaneš valacha, který je rychlejší a houževnatější než on a který je proti Jeremiášovi krotký jak ovečka. To bude několik dnů trvat a do té doby jezdi na tom vraníkovi. Hej, Jeremiáši! Chovej se jako slušně vychovaný kůň! Toto je tvůj nový boss – a jestli si myslíš, že s ním budeš moct dělat to co s cizinci, tak ti dá výprask!“

Vypadalo to, že vraník rozumí, co po něm Jesse chce. Choval se jako slušný kůň, když se mu na hřbet vyšvihl neznámý jezdec.

O’Rourke na něj vylezl z pravé strany, jak to dělají indiáni, a to udělal dobře. Grizzly na to byl cvičený také. Každého, kdo na něj nasedal zleva, jak to dělali běloši, shodil.

Pat se na něm projel, načež se vrátil a sesedl. Vyměnili sedla a brzy se starý zvěd vydal na jih.

Oba zůstavší muži se chopili lopat. Ty byly připevněny k bočnicím konestogského povozu.

Třicet kroků od cesty vykopali v hlubokém sypkém písku hrob. Mrtvého omotali dekou, uložili jej do hrobu a zakopali jej.

Geoffrey Ronson ze dvou prken sbil kříž a napsal na něj jméno svého přítele. Potom co ho vrazil do písku, oba muži smekli klobouky.

Ronson si nato nasadil stetson na hlavu a šel k povozu, aby tam začal vypřahat mrtvé muly.

Jesse Dalhart zamířil k šedákovi a vyšvihl se do sedla.

„Trochu se tu porozhlédnu, Ronsone…“

Vozka mlčky přikývl.

Jesse Dalhart vyjel na jih, směrem, kam prchali Kawové.

Geoffrey Ronson viděl, jak je menší a menší, až z něj zbyla jen tečka na obzoru.

Samota ho neskličovala. Nikdy to nebyl společenský člověk. Někdo, kdo jako on vyroste v divočině, se už od dětství naučí vystačit si sám se sebou.

A přece ho to ticho, jen čas od času přerušené hašteřivým skřehotáním dravců, začalo znervózňovat.

Po nějaké době si vzal pušku a skryl se s ní do prostoru za kozlíkem. Ještě nikdy předtím necítil takovou tísnivou nejistotu jako teď. Spadl mu kámen ze srdce, když se po více než čtyřech hodinách konečně objevil Pat O’Rourke s mezky.

„Díky Bohu, Oldtimere!“ pozdravil zvěda, jemuž běžel téměř půl míle naproti po žhnoucím písku. „Už jsem si myslel, že se nevrátíte.“

„Málem to tak i dopadlo,“ rozmrzele zabručel O’Rourke. „Než jsem dostal těch osm mezků, tak jsem každému musel pohrozit tím, že je nechám ve štychu a dál pojedou bez zvěda. Budu k vám upřímný, Ronsone: Těch osm mezků jsou satanovy děti! Můj boss nechal vybrat ty nejhorší mrchy, které tam byly. Jsou mazané a zlomyslné. Vím od našich poháněčů mezků, že by se raději nechali zapřáhnout sami, než by to zkoušeli s těmito bestiemi. Je mi líto, Ronsone, ale myslel jsem si, že to je pořád lepší než nic. Možná budeme mít štěstí.“

Byly to dvě hodiny klení a vzteku, než těch osm mezků vůbec dokázali zapřáhnout. Ta zvířata však byla odpočatá, měla houževnatost staré bizoní kůže a sílu volů.

Dala si říct a začala táhnout. Už na první zátah téměř vytáhla povoz zapadlý skoro až po kola, potom sice polevila, ale nato znovu zabrala a dostala vůz z písečné pasti.

Nato těžký konestogský povoz vyjel z úžlabiny.

Na pevné půdě Ronson zastavil. Vypadalo to, jako by měl ten nejlepší zápřah od Saint Louis po Santa Fe.

„Amigo, můžu těch osm zvířat koupit?“ zeptal se Pata, který jel s ním.

„Už jsem to pro vás udělal, Ronsone,“ s úsměvem odvětil Pat. „Dlužíte mi sto šedesát dolarů. Tolik jsem za ně musel zaplatit.“

„No, to je pořád levná cena, Oldtimere, když vezmete do úvahy, že dobrá mula jinak stojí nejméně třicet dolarů,“ odvětil Geoffrey. „A ten, kdo vám je prodal, si jednoho dne bude trhat vlasy, až uvidí, co to tak levně prodal. Tady jsou vaše peníze, pane!“

Vytáhl z váčku za opaskem osm zlatých double eagleů a Pat si je strčil do kapsy. Jestli se zpočátku zlobil nad Scottovou podlostí, když za tato jankovitá, a jak se zdálo nepoužitelná zvířata požadoval přemrštěnou cenu, nyní si se zadostiučiněním uvědomil, že Jeremy Scott prodělal.

„Well, Ronsone, štěstěna je vám nakloněna,“ poznamenal. „Jestli chcete, můžete tu počkat a pak se připojit k našemu treku. To by bylo, myslím, nejlepší.“

Vozka však s díky odmítl.

„Karavana, se kterou jedu, je nanejvýš deset mil přede mnou,“ vysvětloval své rozhodnutí. „Je to rychlá karavana, ty povozy táhnou muly. A mám tam ještě nějaká rezervní zvířata. Do půlnoci určitě dorazím na dohodnuté tábořiště. Mnohokrát díky za vaši pomoc, Oldtimere. A vyřiďte mé díky i svému příteli Scarfaceovi. Chtěl se podívat po okolí a ještě se nevrátil. Zatím na shledanou, pane O’Rourke!“

„Hodně štěstí, Ronsone…“

Povoz se vydal dál na západ a Pat se vrátil k Wakarusa Point. Jesse Dalhart tam už na něj čekal.

Téměř dvě hodiny si potom vykládali, co zažili od chvíle, kdy se viděli naposledy. Potom se na východě objevila dlouhá karavana mezků a Pat se vyšvihl do sedla, aby se vrátil ke svému treku.

Old Pat toho Jesseovi řekl hodně o Edu Brewerovi. Především všechno, co věděl o ne právě poctivých obchodech tohoto muže.

Toho prvního večera na dlouhé cestě na západ seděli u ohně v táboře muleros a vozků jen Dalhart a Mackenzie. Muži hlídali houf mezků, nebo si už šli lehnout. Náklad ležel opodál na obrovské hromadě. Strážili jej čtyři Mexičané.

„Well, Dalharte, řekl jste mi, že si o něčem musíme promluvit,“ řekl Mackenzie, boss karavany, do tísnivého ticha. „Nejsem o nic méně unavený než naši muži.“

Jesse zvedl hlavu a vrhl na něj pronikavý pohled.

„Vy jste boss karavany, Mackenzie,“ řekl zamyšleně. „Víte tedy, co ty muly nesou?“

„Jistě,“ řekl Rick Mackenzie s úsměvem. „A vy také, ne?“

„Ne. Vůbec jsem se o to nezajímal, Ricku,“ opáčil Jesse. „Co je to?“

Mohutnému bossi karavany ztuhl úsměv na rtech. Rozpačitě se poškrábal na hlavě a nejisté odvětil: „Hm, jestli vám Brewer neřekl, co převážíme, Dalharte, tak to nemohu udělat ani já. Šéf je přece on, ne? A jestli…“

„Povíte mi, co převážíme, nebo se mám jít podívat?“

Rick Mackenzie pokrčil rameny.

„To máte pravdu,“ prohodil s očividnou úlevou. „Nikdo vám nemůže zabránit, abyste si ten náklad prohlédl, takže vám to řeknu: Jsou to pušky! Nové henryovky. Jsou to dvouhlavňové zbraně, Dalharte, a já jsem ještě nedržel v ruce pušku, která by střílela tak přesně jako tyto henryovky.“

„Pušky!“ poznamenal Jesse. „A pro koho jsou určeny, Mackenzie?“

„Pro Oleho Lindströma v Santa Fe. Obchoduje hlavně s jistými Mexičany,“ usmál se Mackenzie. „V zahraničí se vždycky děje něco, k čemu jsou potřeba pušky, Dalharte. A Mexičané platí dobře, platí zlatem a stříbrem, které pak odvezeme zpátky do Saint Louis.“

„Kolik střeliva máme pro tyto pušky?“

Rick Mackenzie zavrtěl hlavou.

„Nic. Dodáváme jen pušky a revolvery a také několik tisíc nožů. Střelivo přivezou povozy.“

„Brewerovy povozy?“

„Zčásti.“

„A zbytek?“

„Nemám tušení, Dalharte,“ řekl Mackenzie a pokrčil rameny. „Co je mi po tom, kde ten chlap vezme střelivo? Jestli vás to tak zajímá, tak se zeptejte sám.“

„To určitě udělám, Mackenzie,“ ujistil ho zvěd. „Měl bych ještě jednu otázku: Kolikátá je to karavana s tímto nákladem?“

„Třetí. Ale první dvě se s touto nedají srovnat. To jsme měli jen třicet mul, se kterými jsme se vždycky připojili k nějaké karavaně. Teď máme první vlastní karavanu. A tisíc pušek! Dalharte, to pro nás bude dobrý kšeft.“

„Chcete říct pro Brewera.“

Mackenzie na něj chvíli zkoumavě hleděl. A pak jako by se rozhodl.

„Nejen po něj, Dalharte,“ řekl opatrně, „i pro nás. Pokud nejste hlupák.“

Jesse kutal větví v ohništi a vůbec na Mackenzieho nevzhlédl.

„Dejme tomu, že jsem, Mackenzie,“ poznamenal. „Vysvětlete mi to.“

„No, jsou různé možnosti,“ podotkl Mackenzie. „Mimo jiné to závisí na tom, jestli ten trek vůbec dokážete přivést do Santa Fe.“

Jesse Dalhart takřka otráveně přikývl.

„Well, Brewer a Lindström se dohodli na ceně. Co ale ten chlap bude moct dělat, když budeme žádat víc? Tisíc pušek – a možná jenom o dva dolary za kus víc – to přece ani nepocítí a my si každý vyděláme tisíc dolarů. To by už stálo za to, ne, Dalharte?“

„To se mi nelíbí.“

Jeho odpověď byla krátká a jednoznačná. Vypadalo to, že Mackenzie je rád, že to Jesse odmítl.

„Hm – pak by tu byla ještě jedna, lepší možnost,“ dodal. Ztišil hlas a Texasan, jenž seděl blízko, mu téměř nerozuměl. „Předpokládejme, Dalharte, že bychom byli přepadeni a ztratili bychom polovinu z našeho sta mul. To by bylo pět set pušek! A já znám někoho, kdo za jednu pušku dá tolik peněz, že se za ně v Saint Louis dá koupit sto pušek! Padesát tisíc, Dalharte! Pětadvacet tisíc pro každého!“

„A jak se jmenuje ten někdo?“ Jesseův hlas zněl ještě znuděněji než předtím.

„Satank, ten Kiowa…“

Texasan teprve nyní zvedl hlavu a Mackenzie trhl pravou rukou směrem k pušce, jež ležela nedaleko. Vtom se však zarazil.

Jesse na něj bleskově namířil svůj dlouhohlavňový revolver. A to Mackenzieho přesvědčilo, aby se svého úmyslu vzdal. Pomalu stáhl ruku. Byl bledý.

„Já – to – to bylo přece jen…“ blekotal.

Odmlčel se, aniž by to Jesse po něm žádal, nebo mu to byť jen naznačil gestem.

„Kde jsou ty dvě zásilky, které už byly do Santa Fe dopraveny, Mackenzie?“

Každé z těch slov mělo na vysokého ryšavého bosse karavany účinek úderu pěstí. Po každém slově sebou trhl a přikrčil se, jako by očekával, že ho v následujícím okamžiku zasáhne zvědova rána.

„Ty treky – byly přepadeny, Dalharte,“ odpověděl, když Jesse mlčel. „Ten Švéd zatím nedostal jedinou pušku.“

„A vy, Mackenzie? To jste z toho neměl jedinou unci zlata?“

Vtom Texasan vstal.

„Co tím chcete říct, Dalharte?“ zavrčel Mackenzie a rovněž se zvedl.

„To je tak těžké to pochopit, člověče? Pro mě jste darebák, Mackenzie! Ksindl, který by pro peníze vydal indiánům svého vlastního bratra! Myslím, že ty pušky jste rudokožcům přihrál přes ta takzvaná přepadení do rukou vy. A dál si myslím, že se postaráte i o to, aby indiáni jednou obdrželi i střelivo. No, nemůžu vám to dokázat, Mackenzie, a to vám zachránilo život. Jestli však jednoho dne přijdu na to, že to bylo tak, jak si myslím, tak vás budu honit tak dlouho, dokud vás nedostanu!“

„To, co tady tvrdíte, je nesmysl, Dalharte,“ opáčil Mackenzie. „Jsem chudák, který nemá víc než to, co má na sobě, a to, co se vejde do sedlových brašen! Jestli chcete, podívejte se do nich!“

„Doufám, Mackenzie, že máte čisté ruce. Vaše sedlové brašny mě teď nezajímají. Možná se to jednoho dne změní, ale to vám zatím nemůžu říct. Uvidíme. A ještě něco: Jestli vás někdy uvidím dál než půl míle od této karavany, tak vás oddělám, Mackenzie! A nebude mě zajímat, proč jste byl tak daleko…“

Pak odešel, přičemž ale toho muže nespouštěl z očí, dokud nebyl dost daleko. Pak si revolver opět strčil do pouzdra. Nasedl na šedáka a zmizel.

Mackenzie se s klením převalil na své deky, když dusot kopyt odezněl. Bylo mu jasné, že ten proklatý Texasan bude někde v temnotě číhat na to, až udělá tu hloupost, že opustí tábor. S tím však nemusí spěchat, pokud to vůbec je nutné. Kiowové přece vědí, že karavana už je na cestě!

Jesse něco ťušil, ale přesto se nezdržoval ani vteřinu poblíž svého tábora a svižným klusem zamířil na východ.

Pat O’Rourke přikázal, aby povozy utvořit dvojitý kruh, v němž byli lidé z treku v bezpečí jako v pevnosti, pokud by rudoši nezaútočili s velkou silou. Ale to se nedalo očekávat. Kawové totiž karavany přepadali jen zřídka.

Zde na Wakarusa Point bylo často možné potkat rudé bojovníky, kteří se chovali mírumilovně. Bylo to totiž ještě příliš blízko Saint Louis, kde byla silná posádka. A rudoši měli z jízdy velký respekt.

Z toho důvodu Pat neměl nic proti, když Jeremy Scott přikázal, aby mezci zůstali mimo vozové hradby. To se týkalo i volů, kteří táhli dobrou polovinu vozů.

Pat nic neříkal ani na to, když muži rozdělali poměrně velký oheň, ačkoli byl toho mínění, že to je hloupost. Uvědomoval si, že tu trochu dřeva, kterou s sebou vezli na vozech, budou mnohem naléhavěji potřebovat v západní polovině cesty. Tam, kde v okruhu mnoha mil neroste žádný strom ani keř, kde je jen prérie a poušť. To jediné, čím se tam dá topit, je suchý bizoní trus. A ten se musí s námahou hledat.

V táboře skoro všichni seděli u ohně, když se Jesse Dalhart tiše přikradl k povozům. Šedáka nechal půl míle odtud. Neměl sice důvod se k tomu táboru plížit potají, ale chtěl si toho muže, kterého tak nenáviděl, prohlédnout, aniž by on o tom věděl.

O’Rourke rozestavil hlídky. Nejen u tažných zvířat a za vozovými hradbami, ale i okolo povozů. Vypadalo to však, že spí, a tak se Jessovi podařilo dostat k vozům, proplazit se pod nimi a skrýt se do stínu. V mihotavé záři ohně se obrysy všech věcí rozplývaly.

Pouze jediný muž tušil jeho přítomnost. Předstíral, že jde spát pod povoz na druhé straně tábora.

Ačkoli se ten starý zvěd plazil pod povozy k Jessovi pro uši všech ostatních neslyšně, Scarface jej slyšel, ještě než ho uviděl.

Pat se dostal k Texasanovi, lehl si vedle něj a pohlédl přes loukotě velkého kola k ohni.

„Zelenáči,“ zašeptal Jesse.

Patrick O’Rourke se usmál a zavrtěl hlavou.

„Ne tak úplně,“ opáčil stejně tiše. „Na západ od Council Grove bys je nepoznal, Jessi.“

Už to nebyli vojáci, hovořili spolu jako přátelé.

„Kde – kde je? Nevidím ji…“

„Šla uspat chlapce. Tam naproti v tom povozu, za ohněm – tam je on.“

Dallhart spatřil Jeremyho Scotta okamžitě. Jeho oči zazářily. Vzpomněl si na dobu, kdy oba byli důstojníky.

„Nezměnil se,“ trpce hlesl.

„V žádném případě,“ přitakal Pat.

Vypadalo, že chce ještě něco říct, ale když uviděl, jak jiskry v Texasanových očích zmizely a jak se usmál, raději to smlčel.

Z povozu naproti slezla nějaká žena a přistoupila k ohni.

Muže, který seděl u ohně a který byl její manžel, ignorovala. A on ji také.

„Můj Bože,“ zamumlal Dalhart. „Můj, Bože…“

Jinak ten muž tak těžce zkoušený osudem neřekl nic.

Pat O’Rourke též mlčel. Pouze pozoroval Jessovu tvář. Vypadal ustaraně.

Déle než půl hodiny Ellen Scottová nedělala nic jiného, než že pozorovala hvězdy. A Dalhart zase nedělal nic jiného, než že pozoroval ji.

„Dobrou noc…“ řekla náhle a vylezla zpátky do vozu ke svému synovi, aniž počkala na odpověď. Možná už po tolika letech manželství věděla, že se žádné nedočká. Anebo její muž její pozdrav neslyšel. Celou dobu to vypadalo, že je zabrán do nějakého důležitého rozhovoru s nějakým míšencem. Jako by vůbec nevnímal, co se děje kolem něj.

„Kdo je ten mestic?“ zeptal se tiše Jesse, když Ellen Scottová zmizela.

„Říká si Frank Slater. Jezdil s námi jako lovec a v Saint Louis byl pořád se Scottem. Vím, že Slater mluví jazyky Komančů, Kiowů, Pawneeů, Osagů a Apačů. Umí se neslyšně pohybovat. A kdyby existovalo něco takového jako stopa myši na skále, on by ji našel. Kromě toho si můžeš být jistý, že umí najít zvíře, i kdyby bylo jediné v okruhu sta mil. Před půl rokem se náhle objevil v Saint Louis – a Scott se na něho hned pověsil.“

„Užs někdy slyšel o Velkém uchu?“ zeptal se Jesse.

„Satankův otec?“

Dalhart přikývl.

„Kdysi unesl bílé děvče z jedné karavany, kterou se svými bojovníky přepadl. Byla to dívka, ještě skoro dítě. Stala se z ní squaw a porodila mu syna a dceru. A jmenovala se Mary Slaterová, Oldtimere!“

„Sakra! Pak by ten muž byl Satankův bratr?“

„Nevlastní,“ podotkl Dalhart. „A my dva – se známe. On a já. Zítra navštívím váš tábor. Jak daleko, si myslíš, že se dostanete?“

„Patnáct mil, víc ne.“

„Až po studánku Bent?“

„Ano…“

„Přijedu za vámi, Pate. Takže zítra večer!“

Odplazil se a Pat O’Rourke musel konstatovat, že Frank Slater, který se ještě stále tak živě bavil se Scottem, není tišší.

S nastraženýma ušima naslouchal, kdy uslyší Grizzlyho dusot, ale nedočkal se…

A neslyšel by ho, ani kdyby byl jen několik yardů od místa, kde Jesse svého šedáka zanechal a kde celou dobu zůstal.

Důvodem pro to byl jiný kůň, který se kousek od Grizzlyho pásl. Lépe řečeno žena, která tam nehybně a se stoickým klidem, tolik typickým pro rudou rasu, na něco čekala.

Jesse spatřil tuto štíhlou ženu a vydal sek ní.

„Vítej, Dolores,“ pozdravil ji v její řeči. „Jsi daleko od našeho domu.“

„Už nemáme dům,“ odvětila. „Satank ho nalezl. A ty víš, že můj starší bratr tě nenávidí, Dvě tváře.“

Hovořila kiowsky, ale rozuměla a mluvila i anglicky, a to tak plynně a bez přízvuku jako on. Její matka ji v misii nechala pokřtít jako Dolores. Velké ucho, její otec, jí říkal Zářící světlo. Byla světlem jeho stáří, dokud nepotkala bělocha, před kterým nyní stála. A s Jessem Dalhartem již zůstala. O důvod víc, aby její nevlastní bratr Satank lovce nenáviděl. A pro jejího vlastního bratra Franka Slatera to byl ten nejdůležitější důvod pro to, aby přemýšlel o tom, jak toho bělocha odpravit, aby mohl Zářící světlo vrátit zpět do tee-pee jeho otce Velkého ucha.

Jesse zpráva o tom, že Satank vypálil jeho dům, příliš nevzrušila. Mohl si postavit další.

„A koně?“ protáhle se otázal.

„Svou klisnu mám. Ostatní koně jsou u Satanka, Dvě tváře.“

Dalhart se usmál.

„Moc se s nimi nepotěší,“ podotkl. „Žádný rudoch na nich nemůže jezdit.“

„Jeden zkusil jet na valachovi,“ řekla vážným tónem. „Je už teď ve věčných lovištích.“

„Valach?“

„Lstivá liška,“ odpověděla Zářící světlo.

„A co udělali s tím koněm?“

Nemusela mu to říkat. Oba slyšeli vítězoslavné řehtání, které znělo jako troubení trubky, načež se cosi přihnalo z temnoty. Kdyby byl Jesse Dalhart jen o trochu pomalejší než puma, valach by do něho v radosti ze setkání vrazil.

Takto jej minul a narazil do šedáka. Texasan k nim přiskočil a kletbami je přinutil, aby se zklidnili. Ihned po tom, co je od sebe oddělil, se vyšvihl do sedla Grizzlyho. A žena na kobylu, na které tam přijela. Cvalem vyrazili na západ. Valach běžel za nimi.

Jednu míli před táborem karavany mezků Jesse zastavil hřebce a seskočil ze sedla.

„Musíš jet dál, Dolores,“ řekl. Zabránil jí tak sesednout. „Nemůžu tě vzít na dál západ. Nejdřív se budeš muset vrátit ke svému otci. Jakmile udělám všechno, co musím učinit, přijedu a vezmu tě s sebou.“

„Ty mě posíláš pryč?“ otázala se hrdelním hlasem.

„Jen na chvíli.“

„Lžeš, Dvě tváře! Tvá cesta už do vesnice mého lidu nikdy nepovede!“

Byla vychovaná jako indiánka a rudé squaw trpěly jinak než bělošky. Dolores mu nedělala scény za to, že ji posílá pryč. Prostě řekla, že ji posílá pryč. To bylo všechno.

„Řekl jsem ti, že pro tebe přijedu,“ odvětil Jesse.

Mlčky otočila koně a odjela do noci. Bez obviňování a bez rozloučení.

Jesse Dalhart jel k táboru Grooperových mužů. V dostatečné vzdálenosti od první hlídky zastavil oba koně. Jel na šedákovi a valacha vedl na uzdě.

„Haló, tábore!“ zvolal nocí. „Tady je Jesse Dalhart. Vezu vám nového koně pro Pata O’Rourkea. Smím přijet k ohni?“

Viděl hlídku mezi dvěma povozy, ačkoli ten muž dřepěl a nehýbal se. Trpělivě čekal, až mu někdo odpoví. Což ovšem zneklidnilo starého zvěda, který rychle vešel mezi vozy.

„All right, Jessi! Čekal jsem tě včera!“ odvětil. „Jeď sem!“

Dalhart pomalu jel k mezeře mezi povozy. Pat odešel stranou a po krátkém pozdravu se s ním vydal do tábora.

Texasan zastavil u největšího ohně a seskočil ze sedla. Zachytil tichý výkřik, patrně Ellen Scottové, ale předstíral, že to neslyšel.

Pozdravil přítomné s obvyklou zdvořilostí cizince, který přijede do tábora jiného treku.

Potom se otočil k Patovi.

„Tady, Oldtimere, je ten slíbený valach,“ řekl. „Určitě se s ním dohodneš lépe než s tím šedákem.“

„O’Rourke, vy jste blázen,“ ozval se ostrý hlas od ohně. „Ten valach nemá ani poloviční cenu jako Grizzly!“

Ten hlas patřil Jeremymu Scottovi.

Pat musel obdivovat to, jak se Dalhart dokáže ovládat. Jeho tvář se podobala kamenné masce, když se otočil ke Scottovi.

„Pane, chcete tím říct, že chci svého starého přítele Pata podvést?“ zeptal se pomalu.

Scott na něj pohrdavě hleděl.

„To, co tím chci říct, je jenom moje věc,“ zavrčel. „Ale jestli to chcete vědět, Scarface, tak…“

Dál se nedostal.

Dalhart bleskově vymrštil levou ruku a udeřil Scotta do brady. Zasažený se svalil do ohně. Okamžitě mu vzplanulo oblečení a jen duchapřítomnost dvou vozků Scotta uchránila před tím, aby si spálil zadek.

Několik vozků se škodolibě usmívalo, jiní se však tvářili výhružně. Žena si dala obličej do dlaní, když její muž spadl do ohně. Nelitovala ho. Byla to jen jeho vina. Proč zvěda oslovil jménem, které tak nenávidí? Dokonce i ona věděla, že při vyslovení jména Scarface se mu otevírá nůž v kapse.

Kromě toho se jí zmocnil ještě jiný pocit, který si nedokázala vysvětlit. Ellen Scottová si prohlížela jeho tvář a měla pocit, že JesseDalharta zná už hodně dlouho.

John Grooper jí pověděl o Scarfaceovi i o jejich setkání u Brewera. Pomlčel však o tom, že Jesse řekl, že jeho nejlepší přítel byl Randolph Pratt.

„Stůj, Nordene!“ zvolala.

Její vysoký vyděšený hlas zarazil vousatého muže. Možná to však bylo i dlouhohlavňovým revolverem, který Jesse tasil ještě rychleji, než Ellen Scottová vykřikla.

„Díky, madam,“ zdvořile řekl Dalhart. „I když by vlastně tento hlupák měl děkovat vám. Bylo by po něm, kdyby mě napadl!“

Mohutný vozka zvedl bič, s nímž se daly dělat nejrůznější věci, když to člověk uměl.

Al Norden byl jedním z Grooperových mužů, kteří se postavili na Scottovu stranu. Hodně jich nebylo a za moc nestáli. Všichni byli na Grooperově seznamu mužů, které chtěl při nejbližší příležitosti propustit. Scott si je však nechal.

Mohl se spolehnout na těch několik mužů, kteří by pro něj kdykoli skočili do ohně, stálo ho to však poměrně hodně dolarů.

Na svého nejlepšího přítele se však, jak se zdálo, spolehnout vůbec nemohl.

Míšenec Frank Slater stál se stoickým klidem za ohněm přímo naproti Texasanovi. Ruce měl zkřížené a položené na hlavni své dlouhé pušky.

Jesse však příliš dobře věděl, jaká nenávist v něm žhne. Nenechal se ošálit neproniknutelným výrazem míšencovy tváře, ačkoli to vypadalo, že si ho vůbec nevšiml. Slater dobře věděl, že zvěd ho nespustí z očí ani na okamžik.

Věděl však také, že se proti němu nemůže postavit otevřeně.

„Pate, toto je nevlídný tábor,“ zabručel Dalhart na svého starého přítele. „Unaveného člověka tu přivítají jen proto, aby ho pak osočovali a hrozili mu. Kdybys nebyl zvěd tohoto treku, jel bych dál a neřekl bych vám, co vím. A kromě toho by si to někteří z těch hlupáků tady škaredě odskákali.“

„Nikdo vám už nebude vyhrožovat, pane Dalharte!“ Znělo to, jako by jej Ellen prosila o prominutí. Texasan zrudl. Všichni to mohli vidět, když smekl klobouk, pod nímž se skrývaly nakrátko ostříhané vlasy.

„Omlouvám se, madam! Snad bych v přítomnosti dámy neměl používat tak tvrdá slova,“ řekl. „Ale ví Bůh, že to už bylo příliš i na mírného člověka.“

Neodpověděla mu, pouze mu věnovala přátelský pohled, načež přikývla. Potom se začala starat o svého muže, jehož dva vozkové odnesli k vozům.

„Jaké novinky přivážíš, příteli?“ zeptal se Pat svým basem. „Určitě to nejsou žádné dobré novinky. Takové zprávy se tu člověk nedozví. A čím dál budeme na západě, tím budou zprávy horší. Vykopali rudoši válečnou sekeru, Jessi?“

„Na stezce do Santa Fe už zase řádí Satank, Pate,“ odvětil Jesse. „Vypálil mi se svou hordou dům a uloupil všechny mé koně. Za to z něho jednoho dne stáhnu kůži! Ale nepřijel jsem sem kvůli tomu, ale proto, abych tě varoval: Satank má zálusk na vaši karavanu.“

„Ho! Odkud to víš?“ starý zvěd vyskočil. Hrál svou roli opravdu dobře.

„Pate, kdybys byl náčelníkem těch zabijáků a měl bys bratra, který je z půlky bílý, co bys udělal, abys zjistil, jak je možné nejsnáze přepadnout nějaký trek?“

„Poslal bych nevlastního bratra s tím trekem,“ řekl Pat O’Rourke. „Ale my tu máme jenom jednoho míšence, Jessi, a ten tvrdí, že měl rudou matku.“

„Pak se otoč, Oldtimere, a podívej se za oheň. Tam ho uvidíš – toho muže, kterého Velké ucho zplodil s bílou dívkou, která se jmenovala Mary Slaterová.“

„Ten?“ Pat natáhl ruku a ukázal na lovce karavany, na dobrého přítele Jeremyho Scotta. „Hej, Franku! To máš tolik špíny v uších, že neslyšíš, co to o tobě říká? Nebo to je pravda?“

„Můj švagr mluví pravdu,“ suše utrousil mestic. „Pokud nějaká squaw…“

Scarface přeskočil oheň a udeřil jej. Míšenec si ani nestačil uvědomit, co se děje, a letěl vzduchem.

Svalil se přímo na Ala Nordena a strhl jej s sebou na zem.

Pak se oba s klením snažili dostat na nohy.

Ellen Scottová tam přiběhla tak rychle, jak jen mohla a položila Texasanovi ruku na rameno. Jeho tvář byla poznamenaná vztekem.

„Prosím, ne, pane Dalharte,“ hlesla. „Ti muži…“

Jesse mlčky skočil přes oheň na druhou stranu, na místo, kde předtím stál.

„To je v pořádku, madam,“ řekl klidně. „Myslím, že jsem udělal chybu, když jsem sem jel. Šťastnou cestu, madam!“ Otočil se k Patu O’Rourkeovi a poznamenal: „Pate, chtěl bych si zase vzít toho vraníka. Pojďme ke koním…“

Vyšvihl se do sedla Grizzlyho a vyjel z tábora. Pat jej o něco pomaleji následoval na valachovi, jehož uzdu mu Jesse hodil.

Nikdo v táboře neudělal nic, aby Scarfaceovi zabránil odjet. Většina ani nechtěla. A těch několik, kteří možná chtěli, mělo z toho muže příliš velký strach.

Houf koní se pásl v lasové ohradě mezi potokem a vozovými hradbami. Vraník s divokým řehtáním přiběhl, když zavětřil svého pána. Pat odsedlal valacha a položil sedlo na hřbet Jeremiáše. Uzdu hodil Jessovi, aby pak na něj tázavě pohlédl.

„To s tím Satankem, Jessi, to bylo určitě jenom žertem, že?“ zeptal se poněkud nejistě.

„Ne, Pate. Opravdu mi vypálil dům a odehnal všechny mé koně. Vím to od Dolores Slaterové.“

„Pro Kristovy rány! Jessi, ty jsi tedy opravdu…“ Neodvážil se to urážlivé slovo říct.

„Squawman, ano.“ Texasan to řekl za něj. „Aspoň jsem jím donedávna byl. Včera jsem to děvče poslal zpátky do vesnice. Tam bude čekat, dokud nesplním svůj slib a nepřijedu si pro ni.“

„Jenže to neuděláš, synu, že?“

„Slíbil jsem to, starouši, a na světě nenajdeš nikoho, kdo by mě mohl obvinit z věrolomnosti,“ unaveným hlasem řekl Dalhart. „Jednoho dne si pro ni přijedu, jestli budu naživu. Proč ne, Pate? Jsem ještě pořád muž, i když už tak nevypadám. A kde bych našel bílou ženu, která by nebyla zhnusena mou jizvou?“

„Ellen Scottová – myslím, že ona je ta žena,“ zamyšleně odvětil Pat. „A určitě jsou i další, chlapče. Jenom je musíš hledat. Samy od sebe nepřijdou.“

Dalhart mávl rukou.

„Nech to být, starouši, nemám chuť hledat. To jediné, co bych našel, by byl leda tak soucit. Indiánka je jiná, té nevadí, jak vypadá tvář jejího bojovníka. A Dolores ani není čistá indiánka, je to míšenka. Kromě toho je jí podobná. Má stejné vlasy a stejné oči. – Ach! Tak dobrou noc, starouši!“

Kopl koně do slabin a cvalem zmizel v noci.

Pat se vydal do tábora.

Scarface svou karavanu dostihl teprve následujícího dne. Muleros hnali zvířata rychle, a tak již tábořili na západním břehu One hundred ten miles creeku. Mohli být spokojení, ale Texasan si hned všiml, že se stalo něco, co Mexičany tíží.

Zkoumavě se rozhlížel kolem sebe.

„Kde je Mackenzie? A – Carlos?“

Okamžitě pochopil, co se stalo. Oba muži, na něž se ptal, byli pryč.

„Museli jsme Carlose dnes v poledne pohřbít, patrone,“ řekl nejstarší z poháněčů mezků.

„Pohřbít? Přepadli vás, Migueli?“

„No, patron.“ Mulero smutně zavrtěl hlavou. „Náš přítel Carlos zemřel kulkou a ta kulka nebylá vypálena z pušky nějakého indiána, ale ze zbraně seňora Ricarda Mackenzieho…“

„Pohádali se? Kde je Mackenzie? Doufám, že jste ho poslali k čertu!“

„Bohužel ne, patrone, nejsme ani z poloviny tak silní jako on. Rychle nabil po tom, co zabil Carlose. Nemohli jsme ho zadržet, patrone, když odjížděl. A pak, když jsme si byli jistí, že už není poblíž, jsme pohřbili Carlose, než jsme pokračovali v cestě. Doufám, patrone, že jste s námi spokojený, i když jsme Carlosova vraha nechali uniknout.“

„Splnils svůj úkol dobře, Migueli,“ pochmurným tónem řekl Jesse. „Nastoupíš na Mackenzieho místo. Ale teď mi už konečně pověz, co se stalo.“

Miguel mu poděkoval za novou pozici, do níž se dostal, a pak řekl: „Don Ricardo chtěl toto tábořiště opustit, patrone, i když jste mu to zakázal. A Carlos mu v tom chtěl zabránit. Zaplatil za to životem. Don Ricardo jel na severozápad. Už jsme ho potom neviděli.“

„A Satank je na válečné stezce…“ zamumlal Jesse. „Migueli, jak dobře znáš krajinu odtud po Santa Fe?“

„Znám jenom cestu, stezku do Santa Fe. To je všechno,“ odvětil Mexičan. „Ale znám ji dobře! Mohu vám přesně říct…“

Dalhart mávl rukou.

„Věřím ti. Je mezi vámi někdo, kdo ji zná lépe? Hlavně krajinu mimo cesty? Poušť?“

Viděl jen nechápavé tváře. Mexičané ho dozajista považovali za šíleného, když si o nich myslel, že by jeli do pouště, kde kromě písku, žízně a jedovatých tvorů nic není.

Poslední třetina cesty do Santa Fe vedla podél Canadian River, kdežto poušť se rozléhala na jih odtud. Nikdo neměl chuť jet do krutého Llana Estacada. Ta dlouhá cesta byla hrozná i tak. A putování pouští by neznamenalo zkrácení toho putování o jedinou míli.

„Patrone, poušť leží daleko od Santa Fe,“ váhavě poznamenal Miguel.

Jesse přikývl. „Já ten kraj znám. A vím také, že ta poušť může pro toho, kdo do ní vstoupí, skrývat tisíce nebezpečí. Ale dá se pokořit, Migueli, a my ji pokoříme. Přivedu muže, který ji zná lépe než Komančové a Kiowové. Je to ještě daleko, ale ten muž, o kterém mluvím, už je blízko. A zná všechny cesty…“

„Sí, patrone! Můj syn Arturo vyjel po stopě dona Richarda. Přikázal jsem mu to. A bude za sebou zanechávat viditelné značky. Myslel jsem si…“

„All right, Migueli, to byl dobrý nápad. Jakmile budu moct, vydám se za Mackenziem sám.“

Ačkoli byli oba koně a muž, který na nich jel, vytrvalí, když v poledne následujícího dne urazili sto mil, byli na konci svých sil. Před chatou u Rush Creeku Jesse spadl ze sedla.

„Stůj, cizinče!“ ozvalo se ze srubu, načež se škvírou mezi kmeny vysunula hlaveň pušky. „Zůstaň sedět a nedělej hlouposti! A buď zticha!“ zvolal jeho obyvatel na Jesse, když mu chtěl skočit do řeči.

Potom zaduněl výstřel. Jesse cítil závan vzduchu, jak mu kulka proletěla kolem levé nohy. Slyšel, jak do čehosi narazila, a z posledních sil se vrhl stranou.

Nebýt té pohotové a přesné rány, bylo by po něm. Spadl totiž z koně přímo vedle místa, kde se vyhříval chřestýš, který se už chystal zaútočit, když na něj Old Burt Thorpe vystřelil.

Jesse pohlédl k chatě, z níž v té chvíli vyšel zvláštní muž. Burt Thorpe byl malé postavy, skoro trpaslík. Měl hustý šedý vous, jenž mu pokrýval skoro celý obličej, v němž byly vidět jen narudlý nos a malé prasečí oči. Puška, kterou držel v rukou, byla větší než on i s pomačkaným, potrhaným kloboukem.

„Old Burte, ty starý mizero!“ vykřikl Jesse, když Thorpe přišel k němu. „Příště mě budeš považovat za chřestýše, že?“

„Propánajána!“ rozchechtal se ten muž. „Já se snad znovu oholím, jestli tento zelenáč není Scarface!“

Byl to jediný člověk, který tak mohl Dalharta oslovit, aniž za to musel tvrdě zaplatit. Ale tak, jak to jméno Burt Thorpe vyslovoval, to jméno znělo jinak – jako bojové jméno, ne jako nadávka.

„Pojď sem, ty vagabunde,“ zvolal na unaveného Jesse. „Vypadáš, jako bys sem jel až z Dakoty.“

„Nejdřív koně,“ řekl Dalhart.

„No dobrá.“

Burt Thorpe rozuměl koním víc než celý indiánský kmen. Stačilo mu jen krátce podívat se na Grizzlyho – a pak vraníka odsedlal a odvedl ho k malé ohradě, v níž byl Jeremiáš sám.

Šedáka odvedl do jiné ohrady. Old Burt měl v tomto odlehlém údolí takovýchto malých ohrad půl tuctu, kromě nich měl čtyři velké, z nichž ve třech se pásli koně.

Už dávno ten drobný muž zjistil, že na koních se teď dá vydělat víc než lovem kožešinových zvířat, kterých už stejně moc nebylo. Chytal mustangy a pomalu je zvykal na lidi. Pak je krotil a přivykal sedlu. Jednou za rok hnal houf vycvičených koní ke Council Grove, kde je prodával za dobrou cenu. V některé z Grooperových obchodních stanic potom nakoupil to, co potřeboval na několik měsíců, než tam přihnal další stádo, a vydal se na cestu ke svému srubu.

„Kdy chceš hnát koně, Burte?“ zeptal se Jesse, když viděl tolik zvířat ve třech ohradách. Ve dvou měl větší množství koní, ve třetí jich bylo jen šest. Na těch bylo vidět, že na sobě ještě nikdy neměli sedlo.

„Za dva týdny, možná. Proč se ptáš?“

„Budeš je muset hnát dřív, Oldtimere, a u Council Grove převzít karavanu pěti set mezků. Přišla o svého bosse a teď i o zvěda.“

„Říkáš to tak jistě, Scarface, jako kdyby ses jmenoval Burt Thorpe,“ zašklebil se starý muž a sundal si klobouk. Měl pleš. „Jak se ten boss karavany jmenoval?“

„Rick Mackenzie.“

„Fuj!“ Old Burt vyplivl kousek žvýkacího tabáku a bezpečně trefil sloupek ohrady, v níž krotil koně. „Je mi líto, chlapče, ale pro Eda Brewera bych nehnul prstem. Vezmi si svůj revolver, Jessi, a vyžeň tu myšlenku z hlavy.“

„Nechceš vědět, jak se jmenuje ten zvěd?“

„Hrome! Proč bych měl slyšet jméno dalšího ksindla? Pro Eda Brewera může jezdit jen darebák!“

„To je pravda, starý medvěde,“ usmál se Texasan a z tváře mu opadal písek. „Ale to jméno bys slyšet měl. Jmenuje se totiž Jesse Dalhart!“

Old Burt se musel posadit. Nevěřícně pohlédl na svého mladšího přítele a pak podezřele vlídně a zdvořile řekl: „Poslouchej, synu. Jestli si ze mě chceš utahovat, tak můžeš počítat s tím, že tě provrtám olovem! Jestli jezdíš pro Eda Brewera, tak už s tebou nikdy nechci…“

„Jen klid starouši, nevzrušuj se!“ Jesse se již neusmíval. „Nemluvili jsme snad minulou zimu o tom, Burte, že se musí zjistit, jak se rudoši dostávají k nejnovějším puškám a střelivu?“

„Přes Brewera,“ zamumlal Old Burt. „To už víme dávno, chlapče!“

„Můžeš to dokázat?“

„Hm…“

„Doufám ale, že to na konci cesty budu moct dokázat já. Jen kvůli tomu jsem jel do Saint Louis. A klaplo to lépe, než jsem si myslel. Brewer potřeboval zvěda jako sůl a já jsem to přijal. Každá mula, kterou mi svěřil, nese deset zcela nových henryovek.“

„A střelivo k tomu?“ Buřta Thorpa to začalo zajímat. „Pušky bez nábojů jsou k ničemu.“

„Střelivo se dá na hřbetech mul přepravovat těžko. Za tím obchodem stojí ještě někdo a já už začínám tušit, kdo by to mohl být. Ale nejdřív ještě musím zjistit, jestli je můj odhad správný. Proto zítra zkrotíme zbytek tvých mustangů a pozítří je velmi rychle pojedeme prodat. Za tři dny ode dneška můžeme být v Council Grove.“

„Za čtyři dny.“

„Za tři dny!“

„Potom budeš muset jet sám, ty blázne! A můžeš to udělat rovnou,“ láteřil ten starý muž. „Já chci své koně prodat, rozumíš? A ne darovat zadarmo. A to bych musel udělat, kdybych je za jediný den hnal skoro osmdesát mil.“

„Burte, dám ti jiný návrh.“ Dalharta něco napadlo. „Já od tebe celý ten houf koupím.“

„Ksakru! Ty ses zbláznil? To už sám nemáš koně, nebo co?“

„Mé koně teď má můj švagr Satank,“ opáčil Jesse. „Ale to není tak důležité, starý ještěre. Ani ne deset kroků od svého srubu jsem našel žílu…“ Přišel ke Grizzlyho sedlu a odepnul jednu z kapes. Pak se vrátil zpátky. „Podívej!“ Byl tó valoun ryzího zlata velký asi jako slepičí vejce. Podal ho starému lovci divokých koní, ten však na to zlato lhostejně pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Mám pocit, že ti to vedro moc neprospívá, chlapče,“ zabručel. „Jenom zkus ukázat ten nugget těm hyenám na stezce do Santa Fe a okamžitě přijdeš o skalp.“

„Tak lehké to se mnou mít nebudou,“ odvětil Jesse. „Tak co, prodáš mi ty koně?“

„Ne! Toto údolí má jediný vstup, jak víš. A ten zítra uzavřeme. Pak pustíme koně z ohrad a můžeme odjet, na jak dlouho chceme. Budou tu mít dostatek vody a pastvy.“

„All right, Burte, věděl jsem, že mě nenecháš ve štychu,“ zamumlal Dalhart, který již usínal. Burt Thorpe měl co dělat, aby ho odnesl do srubu a položil ho tam na kožešiny.

Oba přátelé již pracovali, když se začalo rozednívat. Pevným plotem z kmenů mladých stromů přehradili přístup do Thorpova údolí.

Slunce stálo v nadhlavníku, když se vydali do Council Grove. Jesse Dalhart však jel tím směrem jen deset mil, potom se vydal na sever. Old Burt na dlouhonohé kostnaté kobyle jel přímo ke Council Grove, kde se setkal s karavanou s puškami.

To bylo následujícího večera.

Tábor poháněčů mezků bylo snadné nalézt. Miguel jej zřídil stranou vozových táborů, jak mu to uložil Jesse.

Čekal na toho starého muže a vypadalo to, že se mu ulevilo, když Burt přijel a řekl heslo.

„Zítra bychom tu už nebyli,“ tiše poznamenal Miguel, když s Burtem přišli k ohni.

„Jak to? Můj přítel říkal…“

„Nemohl vědět, že patron se znenadání objeví v Council Grove sám, seňore Thorpe.“

„Ed Brewer?“

Miguel přikývl a nervózně se rozhlédl kolem sebe. Teprve když si byl jistý, že je nikdo neposlouchá, hlesl: „Přijel do tábora včera odpoledne a řekl, že seňor Dalhart od této chvíle přestává rozhodovat. A že zítra ráno vyrazíme. Teď tu je bossem on…

Burt mlčky vstal a šel ke své klisně. Nasedl a kývl na Miguela.

„All right, amigo,“ řekl klidným hlasem. „Vyřídím to Jessi Dalhartovi. A jsem si jistý, že tvůj patron potom zatraceně rychle zjistí, že se pustil do hodně nebezpečné hry. Šlapat Scarfaceovi na paty, to je stejné jako hrát si s chřestýšem. Vyřiď svému patronovi hezký pozdrav od Burta Thorpa!“

Už byl v lese, když od vysoké hromady beden, jež převáželi mezci, vyšel Ed Brewer. A s ním tam byl Rick Mackenzie!

„Dobrá práce, Migueli,“ usmíval se zrzavý obr. „To bylo skoro ještě lepší než to, jaks onehdy poslal Scarfacea na falešnou stopu. Ty a tvůj syn – škoda že nezasáhl Carlose přesně a musel zemřít i on…“

„Mám ještě sedm synů,“ nevzrušeně řekl Miguel. „Arturo z nich byl nejhloupější. Nebyl ani schopný vyřídit nic netušícího člověka ze zálohy. Teď se o tom může bavit s Carlosem.“

„A ten zatracený Scarface k nim brzy přibude,“ zašklebil se Brewer. „Bylo dobře, že jsem hned vyrazil se Satankovým poslem za vámi. Sakra, když pomyslím na to, jaký nesmysl jsem udělal, tak je mi ještě i teď zle! Ale jak jsem mohl vědět, že ten Texasan po nás jde? Kdyby nás nevaroval ten Kiowa – nechci to ani domyslet!“

„Už nám dělat problémy nebude, šéfe,“ lhostejně podotkl Mackenzie. „Satankův posel ho od hrobu zavede přímo do rukou jeho náčelníka. A Satank má Scarfacea ještě radši než my.“

Hovořil poměrně nahlas a zdálo se, že si je jistý, že mezi muleros jsou jenom samí gauneři jako Miguel. Koneckonců se při jeho slovech všichni tak zlomyslně usmívali.

A přece mezi nimi bylo několik mužů ochotných riskovat život, aby pomstili vraždu svého přítele Carlose. Jeden z nich potom v příhodnou chvíli zmizel z tábora. A několik dalších jeho zmizení krylo, jak jen to šlo.

Jejich přítel se vrátil až dlouho po půlnoci. Lehl si na své místo a jeden z jeho druhů se zeptal: „Našels toho starého trapera, Pablo?“

„Sí, amigo! A hned vyjel…“

Odmlčeli se. Jen jejich jiskřící oči prozrazovaly něco z toho, jak dovedou nenávidět Mexičané.

Trvalo několik hodin, než Burt Thorpe narazil na stopy Jesse Dalharta. To už se však tak zešeřilo, že nemělo smysl po těchto stopách jet.

„Jeho stopa je široká jak bizoní zadek, ale v noci je zbytečné jet dál,“ řekl Burt své kobyle. „Takže tu počkáme, až vyjde měsíc, a my budeme moct podle těch stop jet. Po půlnoci vyrazíme, stará dámo, ano? Hlavně nesežer všechnu kukuřici, nevíme, kdy se zase dostaneme k žrádlu. Nejlepší bude, když ti dneska nedám žádnou, co říkáš? Beztaks v poslední době hodně přibrala. A já musím také držet půst. Ech, několik hodin můžeme spát, do půlnoci je daleko.“

Uprostřed stop svého mladého přítele si lehl na písek a zavřel oči. Klisna si rovněž lehla. Narodila se na poušti a žila tam tři roky, než ji chytil a zkrotil bílý lovec. Hlad a žízeň dobře znala.

Přesně o půlnoci se starý Burt Thorpe pohnul a jeho kobyla okamžitě vstala a přišla k němu.

„All right, děvče, dáme se na cestu.“

Vylezl do sedla a po Jessových stopách zamířil na severovýchod. O hodinu později nalezl hrob, v němž ležel Carlos spolu se svým vrahem Arturem Portasem.

Tam byly stopy ještě zřetelnější.

Údajný pronásledovatel Ricka Mackenzieho za sebou skutečně zanechával značky, podle nichž bylo možné jet i v temné noci. Bylo je možné nahmatat.

Burt si posunul klobouk a zamyšleně potřásl hlavou.

„Sakra, věnuju Satankovi svůj skalp, jestli to není indiánská past, do které náš přítel jede. Víme to už od toho Mexičana, ale zjistili bychom to i bez něho. Jenže ten mládenec je prostě greenhorn.“

Byly dvě hodiny po půlnoci, když se kobyla sama od sebe zastavila a zvedla hlavu k obloze. Uši měla nastražené.

Burt Thorpe se zazubil a poklepal ji po vychrtlém krku. Potom seskočil ze sedla a lehce ji plácl po zadku. Odplížila se stranou a zmizela v nejbližším lesíku.

Starý lovec nyní kráčel neslyšně jako stín.

Cesta vedla k malému potoku, na jehož druhém břehu hořel malý indiánský oheň – oheň, jehož plameny jsou téměř skryty a z něhož nestoupá žádný kouř.

Burt se skryt za keři zimolezu plížil k potoku, načež se vydal proti jeho toku, aby se o půl míle dál přebrodil na druhý břeh a vrátil se zpět k tomu ohni, který předtím viděl.

Potřeboval hodinu na to, aby se připlazil dostatečně blízko, aby mohl poznat, kde stojí koně rudochů, a kolik postav leží okolo ohně, u něhož seděl jediný bojovník, který jen občas posunul ohořelé klacky do středu ohniště.

O něco dál po proudu stáli koně zhruba osmdesáti bojovníků, jak Thorpe spočítal. Nejméně osm nebo deset dalších jich nepochybně hlídalo koně. Těch indiánů bylo na Burtův vkus trochu příliš.

Leželi ve čtyřech kruzích okolo ohně, hlavami od ohně. U něj seděl jediný muž, který většinu doby připomínal sochu, tak málo se hýbal.

Ještě méně se ale hýbal muž, který stál jen jediný krok od toho sedícího bojovníka. Možná by si i on raději lehl tak jako Kiowové, ale to by se jeho švagru Satankovi moc nelíbilo. Nechal Jesse Dalharta, jenž skutečně vjel do pasti, již na něj nastražili, stát.

Jediným ulehčením, které svému švagrovi dopřál, bylo to, že ho nechal přivázat ke kůlu zaraženému do země, aby nespadl. Přikázal svým bojovníkům, aby ho přivázali tak, aby mu sebemenší pokus osvobodit se, připravil prudké bolesti.

Ačkoli byl Burt Thorpe starý, oči měl dobré. Na jednu míli viděl mouchu, jak o něm kdosi jednou tvrdil.

Mnoho času na to, aby Jessovi pomohl, neměl, pokud vůbec nějaký měl. Jediný bílý muž a sto všemi mastmi mazaných Kiowů pod vedením toho nejvychytralejšího náčelníka, jakého si jen lze představit. To nebyly zrovna nejlepší vyhlídky.

Když je však někdo tak starý jako Burt Thorpe, potom už má nějaké zkušenosti. A když navíc většinu života stráví v divočině, potom dokáže snadno napodobit nejrůznější zvířecí hlasy, a to tak, že když zakňučí jako vlče, kojící vlčice by za ním přišla, aby jej nakojila, i když jí žádné mládě nechybí.

Burt uměl napodobit i řev pumy chystající se ke skoku na kořist. To poprvé slyšel na severu u Oglalů a potom to cvičil tak dlouho, až jednou zmátl skutečnou pumu, která nevěděla, jestli to je opravdu zvíře nebo jenom nějaký dvounohý blázen, který ji napodobuje.

Ten řev byl cosi mezi křikem člověka pověšeného na kůlu a mučeného indiány a řehtáním postřeleného koně.

Old Burt se odplazil zpátky a poválel se v šalvěji. To byla ta pravá vůně pro nedůvěřivé indiánské koně, které pach bělochů dráždil. Takto se mohl plížit mezi nimi, aniž je zneklidnil.

Uprostřed houfu koní se narovnal, usmál se a zařval: „Ha-já-í-já!“

Indiánští koně rázem ožili. Ještě to byli napůl mustangové a nezapomněli, jaké to kdysi bylo, když je honily pumy.

Kolíky, ke kterým byli přivázaní, je udržet nemohly.

Burt se vyšvihl na hřbet mohutného strakáče a ještě jednou zařval jako puma. Stádo se s řehtáním rozuteklo.

Indiáni bleskově vstali a většina z nich spatřila muže na hřbetě Satankova hřebce, nejlepšího koně Kiowů.

Třeskly pušky, avšak žádná z kulek starého zálesáka netrefila. Seděl na náčelníkově koni, usmíval se a hnal ostatní zvířata pryč, načež se stočil k potoku a nahnal houf koní přímo na indiány, kteří se v panice rozběhli za svými koňmi. V divočině se dá žít jen s koněm. Bez něj je člověk mrtvý.

Když rudoši viděli, že část mustangů se vrací, půlka z nich se vydala k nim.

V tom okamžiku Old Burt zařval potřetí.

Měl co dělat, aby hřebce pod sebou zkrotil. Satankův kůň se zapřel všemi čtyřmi, otočil se a pak poslechl malého muže na svých zádech a vyrazil cvalem k opuštěnému táboru Kiowů.

„Kiowům se nebude moc líbit, že budou muset jít pěšky, Scarface,“ řekl, když u Dalharta seskočil ze hřbetu pinta a rychle přeřezal Jessovi pouta. „To je zatracená noc! Ať mi znovu narostou vlasy, jestli aspoň půl tuctu těch rudochů jejich vlastní mustangové nepošlou do věčných lovišť. Ech, zelenáči! Pojď už!“

Seběhl k potoku, skočil do vody a tak rychlé, jak mu to jeho nohy dovolovaly, přeběhl na druhý břeh.

Uprostřed potoka zapískal a odpovědí mu bylo zařehtání jeho kobyly.

Krátce nato už seděl v sedle a rozhlížel se po Jessi Dalhartovi. Nikde ho však neviděl.

„Prach a broky!“ zaklel. „Proč jsem ho tam raději nenechal viset? Pak bych teď aspoň přesně věděl, kde je!“

Potom si ale uvědomil, že to, že se koně rozprchli, není špatná zpráva jen pro Kiowy, ale i pro bílé greenhorny.

„Já jsem ale hlupák,“ zamumlal a plácl se do čela. „Mohl jsem mu aspoň chytit toho vraníka, než jsem – ech! Vždyť on s sebou ještě kohosi vzal!“

Ten třetí člověk ležel na Jeremiášovi. Kdyby k němu nebyl přivázán Jessovým lasem, netrvala by jeho jízda dlouho.

Takto však zůstal na hřbetě koně, dokud oba bílí jezdci konečně za svítání nezastavili a nenašli si dobrý úkryt, v němž se mohli bránit proti té spoustě Kiowů.

„ All right, Oldtimere, to už bylo asi tak po šesté, cos mi zachránil skalp,“ usmál se Scarface. „Tentokrát už jsem začal počítat vteřiny, které mi zbývaly. Jak ses sem dostal, Burte? S tebou jsem vůbec nepočítal.“

„Cože? A s kým potom, pane greenhorne?“ jedovatě opáčil Burt. „Že by se samotným pánembohem?“

„Ovšem, Oldtimere,“ řekl Jesse vážným hlasem. „Jenom s ním, když jsem se dozvěděl, že oddělali Dolores.“

„To hezké děvče – je mrtvé?“ Burt Thorpe vypadal zhrozeně. „Proč ji zabili?“

„To nám možná řekne on,“ odpověděl Texasan a kopl do indiána, kterého předtím svalil ze sedla. „Mluv, Statečný vlku! To tobě ji přece Satank daroval. Chvástal ses tím u ohně. Tak dělej, ty kryso, mluv…“

Burt Thorpe ho odtrhl od rudocha.

„Ten už ti toho moc neřekne,“ zabručel. „To už jsi opravdu slepý? Viděl jsem to, kdyžs s ním cválal potokem. Hlava se mu houpala sem a tam jako ovčí ocas. Zlomil si vaz…“

Jesse Dalhart udiveně pohlédl na mrtvého.

Oba běloši vyrazili časně po oběde, když do té doby marně čekali na Kiowy.

Jeli tři hodiny, aby se pak ze severu opět přiblížili ke svému úkrytu.

V dostatečné vzdálenosti od něj zastavili koně.

Statečný vlk, onen mrtvý Kiowa, měl návštěvu. Jeho pokrevní bratři hledali jej a Dvě tváře, nedělní pečínku, která jim utekla.

Zdálo se, že Satank tam měl svůj houf v plném počtu. Teprve při bližším prostudování stop Jesse poznal, že několika koním chyběli jezdci. Když ho chytili a přivezli k tomu potoku, žádné volné koně neviděl.

Tři rudoši slezli z koní a přivázali svého pokrevního bratra Statečného vlka k jednomu mustangovi bez jezdce. Pak se vydali po stopě obou bílých lovců.

Satank byl velmi houževnatý. A když ho někdo rozzuřil jako teď, nebylo snadné ho setřást.

Přesto se Old Burt usmál, když viděl, že rudoši zamířili na jih.

„Co myslíš, chlapče, kdy si toho všimnou?“ zeptal se Dalharta.

„Hned, jak se naše stopy stočí na sever.“

„Takže za dvě hodiny. Pak se vrátí sem, což jsou další dvě hodiny. A potom je noc,“ poznamenal Burt. „A žádný rudoch nejezdí v noci, když nutně nemusí. Ale my to uděláme, chlapče. A nastražíme tomu mizerovi past, na kterou bude ještě dlouho vzpomínat!“

„My dva, starouši?“ zapochyboval Jesse.

„Jsme přece dobré návnady,“ odvětil zubící se Burt. „A vsadím svou kobylu, že na to skočí a spolknou to i s navijákem!“

„Co chceš dělat, Oldtimere?“

„Nech to na mě. Včas to zjistíš.“

Nic mu neřekl o tom, že u Council Grove tábořila jednotka státních policistů, když tudy projížděl.

Následujícího rána byli u studánky Bent a o dvě míle dál zastavili na posledním návrší před Council Grove a rozhlíželi se tam.

Pohled, který se jim naskytl, je fascinoval, ačkoli ho dobře znali.

U jejich nohou se táhl starý habrový les, u něhož viděly řadu táborů. Po mezcích Eda Brewera však nebylo ani stopy. Státní policisté tam však ještě zůstali.

Velké množství mužů tam tesalo osy, chomouty pro voly, loukotě a různé další věci. Toto bylo poslední velké tábořiště před Santa Fe. Přibližně sto padesát mil od Westport začínala vlastní stezka do Santa Fe, ta vražedná cesta peklem.

Jesse pohlédl na starého trapera a ukázal na policisty.

„To je to tvoje překvapení, starouši?“ otázal se.

„Přesně tak!“ řekl Burt Thorpe a zazubil se.

„Ty hlupáku! Za nic to nestojí!“

„Ho! Chceš učit starého kohouta, odkud se berou kuřátka?“

„Mackenzie a Brewer se už postarají o to, aby se Satank dozvěděl, že jsou tu státní policisté.“

„Ale, kruci!“ zaklel Burt. „Za to by měl někdo Brewerovi hodit do boty škorpiona! No, takže z našeho špásu asi nic nebude. Co myslíš, chlapče, co teď budeme dělat?“

„Já pojedu do Santa Fe.“

„To je daleká cesta, proklatě! Takže pojedeme spolu. Adelante!“

Neujeli víc než deset až patnáct mil denně, takže se nepohybovali rychleji než karavana, která Jesse tak zajímala. A to sice od chladného večera, kdy mu Burt Thorpe vysvětlil, že Ed Brewer je příliš malá ryba na to, aby mohl stát za tím grandiózním obchodem se zbraněmi.

Jesse ani nedutal, když starý lovec mluvil. Nepoložil mu ani jednu otázku. Neměl také jediný důvod Burtovi nedůvěřovat. Znal ho příliš dobře. Ten nikdy neřekl nic, co nebyla pravda.

Uvědomil si, že u Eda Brewera se setkal mužem, kterému přísahal smrt. S Jeremym Scottem! A tento muž měl u sebe spoustu peněz a kromě toho si půjčil u jistých lidí v Saint Louis, kteří měli ještě víc. A takových tam bylo hodně.

Teď sice Scott jede s Grooperovou karavanou, ale co to znamená? Možná jen Jeremy Scott ví, kolik povozů se zbožím je jeho. Povozů se zbraněmi. Nanejvýš o tom mohli vědět ještě tak vozkové těch povozů.

Někde v Jessově hlavě se rozezněl poplašný signál, když traper mluvil o Brewerovi. Střelivo se dalo jen obtížně přepravovat na hřbetech mezků. A pušky bez nábojů byly bezcenné. Náboje se ale daly nakoupit na Západě! Ta myšlenka jej probrala.

„Náboje pro těch tisíc pušek, Burte, přivezou do Santa Fe na vozech!“ řekl potom, co jej předtím polil studený pot. „Říkal jsem si to už dřív, ale teď jsem si jistý. Jeremy Scott je ten lump, který financuje to pašování zbraní. A dělá to jen proto, aby se rychle dostal k penězům a mohl se postavit na vlastní nohy. Nikdy se mu nelíbilo, že není boss!“

Jeli po té samé cestě jako dlouhá řada povozů, které patřily Johnu Grooperovi. Drželi se od nich však tak daleko, že si jich nikdo nemohl všimnout. Z bělochů strach mít nemuseli. Rudoši byli nebezpečnější. Už mnoho dnů však žádného neviděli.

„Zítra jsme na Arkansas River, chlapče,“ řekl Old Burt večer toho dne. „Indiáni jí říkají Bílá řeka. Ale to ty víš.“

„Jistě, Oldtimere,“ usmál se Jesse. „Myslím, že vyrazíme časně. Všichni potřebujeme koupel, my i koně.“

„Zbláznil ses?“ vyděšeně vykřikl Thorpe a vyskočil, jako by se posadil do hadího hnízda. „Proč se chceš otrávit vodou?“

„Jak často se vůbec myješ, starý ještěre?“ zeptal se Jesse. „Jednou za rok?“

Thorpova odpověď byla hodně jadrná. Old Burt odešel ke koním, kteří se klidně pásli kousek odtud.

V uplynulých dnech si na sebe zvykli a Grizzly už na vraníka nežárlil. Klisnu se jedenkrát pokusil odehnat, ale to se mu příliš nevyplatilo. Čtyři dny potom kulhal. A na kůži mu přibylo tucet nových jizev. Ta klisna měla dobré zuby a uměla je použít.

V tom chladném táboře jižně od stezky do Santa Fe se všechno zdálo být v nejlepším pořádku. Brzo ráno chtěli udělat ohýnek z bizoního trusu a uvařit si jediné teplé jídlo za celý den.

Netušili, kdo se k nim blíží ze severu. Nevěděli o jezdci, který seděl předkloněn na hřbetě svého vraníka, jehož mu před nějakým časem dal jeho bývalý kapitán a přítel jako náhradu za Grizzlyho.

Pat O’Rourke sice už nebyl nejmladší, ale jezdit ještě pořád uměl, jako by mu bylo dvacet a ne padesát.

Již několik dnů pozoroval pár sokolů, kteří stále kroužili jižně od treku. A sokolům indiáni říkali „zrádci v oblacích“. Často doprovázeli karavany i stovky mil. A rasa lidí je nezajímala. Po té cestě tam mohli táhnout běloši i indiáni. Pokud to byli rudoši, pak jen čekali na nejvhodnější příležitost, aby mohli přepadnout trek. Zvěd nesměl nic přehlédnout. A Pat O’Rourke ty sokoly sledoval už několik dnů s narůstajícím neklidem.

Toho dne už chtěl zjistit, nad kým letí.

Ke svému cíli dorazili brzo a ještě dlouho před setměním. Ne dost dlouho na to, aby mohli ještě ten den přijet až k Arkansas River, ale dost dlouho na to, aby se mohl jet podívat na jih.

Ujel tři míle, načež se objevili za jeho zády. Vlastně neměl důvod se otáčet. Jenže zmocnil se ho tísnivý pocit, připadalo mu, že ho v zátylku píchají tisíce jehliček.

Otočil se.

Jeli tak, jak indiáni jedou, když loví. Bylo mu jasné, že jedou za ním.

Uháněli ďábelským tempem. Jejich mustangové vypadali odpočatě, rychle se přibližovali a on už slyšel jejich vítězoslavný jekot.

Jeli k němu v široké zatočené řadě připomínající luk. A oba jezdci na jejích koncích už byli na stejné úrovni jako on.

Jeho valach však zatím necválal naplno. Náhle uslyšel řev pumy a přidal do kroku. Na vysušené půdě prérie duněla kopyta. Pat vmžiku zvětšil svůj náskok. Oni však nemínili nečinně přihlížet, jak jim uniká.

Kulka ho trefila, ještě než uslyšel třesk rány. Zdálo se mu, že mu do levého ramene vrazila železná pěst. Instinktivně se přitiskl ke krku koně, pevně se jej chytil a znovu zařval jako puma.

V chladném táboře u Bent Creeku vyskočili dva muži.

„Proklatě! Jestli to není můj přítel Pat O’Rourke, tak…“ zvolal Jesse.

Náhle se odmlčel a zapískal na Grizzlyho.

Ten tam přiběhl a stejně tak i Jeremiáš. Dalhart se vyšvihl na šedáka. Burt už seděl na hřbetě své klisny a jel na západ.

Texasan na svém šedákovi zamířil opačným směrem.

I když byl valach skvělý běžec, jeho starý kumpán Grizzly byl přece jen rychlejší. Odnesl svého jezdce z dostřelu starých indiánských pušek, ještě než ho vůbec spatřili. I stará Thorpova klisna běžela tak rychle, že indiáni vyšli naprázdno.

A tak svou pozornost znovu zaměřili na svou první oběť. Věřili, že aspoň ta jim neunikne. Valach zpomaloval, protože ho už nikdo nepoháněl, aby byl rychlejší než koně za ním, takže jej rudoši doháněli.

Uháněli tryskem, bez sedel, jen na dekách přehozených přes hřbety svých mustangů. A bez třmenů. Na bocích jejich koní visely pouze dva řemínky s malými poutky. Tak malými, že se do nich vlezl jen palec. Komančům to však stačilo.

Ano, nebyli to Kiowové, nýbrž jejich stejně zlověstní příbuzní z kmene Komančů.

Nevěděli, kdo to před nimi prchá. Kdyby to jen tušili, mnohem více by si všímali toho, co teď dělali ti dva běloši, kteří jim uprchli a kteří se dostali těm dvanácti jezdců, jež štvali Pata O’Rourkea, do zad.

Jeli za Grooperovým trekem už od Council Grove. Jejich náčelník Velká noha jim řekl, že mají přivést ty dvě ženy, jež putují do Santa Fe.

S Ellen Scottovou byla v Council Grove ještě jedna žena. Nejela v povozu, nýbrž jako muž na koni, na bělouši, který stál víc, než si dobrý vozka mohl vydělat za dva roky.

Ta žena si však mohla tak drahého koně dovolit, i kdyby si ho musela koupit sama. Byla totiž dcerou bohatého Adama Blunta, jeho jediným dítětem.

Starý Blunt měl železnou pěst a rudoši ji často pocítili, když zatoužili po těch nádherných věcech, jež prodával ve svých obchodních stanicích, které se podobaly pevnostem.

Neradi platili kůžemi nebo zlatem. A Adam Blunt neměl rád, když mu někdo vzal to, co mu patřilo. To se vždycky rozzuřil a hned nemilosrdně jednal. A Komančům se nikdy nepodařilo jej zaskočit tak, jak by chtěli.

Tentokrát si však Velká noha počíhal na jeho dceru, která byla v Saint Louis s jednou karavanou jejího otce. Ačkoli ale ve Fort Blunt toužila po společnosti lidí, velmi rychle jí začali jít na nervy.

A protože byla člověkem, který svá rozhodnutí provádí rychle, obratem ruky vyrazila s několika muži svého otce do Council Grove. Tam počkala na nejbližší karavanu, jejíž cesta vedla přes Fort Blunt. Připojila se ke Grooperovu treku.

Proto se Komanči této karavany drželi jako stín. Chtěli vystihnout příznivý okamžik, ve kterém by mohli bez velkého nebezpečí unést obě ženy a malého Johnnyho Scotta.

Teď se hnali za zvědem toho treku. A nebyli by to rudoši, kdyby hned nepoznali svou šanci. Karavana bez zvěda by na cestě na Jihozápad byla ztracena.

Dobře věděli, koho před sebou mají.

Nevěděli ale, koho mají za sebou. Ani jednou se neohlédli, tak se nechali unést hrou kočky s myší. To bylo něco podle jejich gusta. A oni si to náležitě vychutnávali.

Jedno péro, vysoký bojovník, jenž vedl tento houf a jenž jel uprostřed té dlouhé řady, tedy nejdále od O’Rourkea, ztratil chuť na štvanici jako první. A ztratil i svůj život.

Jessův sedák svého jezdce přinesl dostatečně blízko na to, aby Texasan mohl vrhnout indiánský tomahawk, který kdysi patřil jednomu rudému náčelníkovi.

Jedno péro se zřítil ze svého mustanga.

Jeho soused ho viděl spadnout z koně a nejprve nepochopil, co se stalo. Potom však spatřil tomahawk a bleskově zmizel ze hřbetu svého koně. Jeho varovný výkřik měl účinek mávnutí čarovného proutku. Na mustanzích náhle nikdo nebyl.

„Stůj, šedáku!“

Grizzly se zapřel všemi čtyřmi a zastavil se. Jesse zvedl pušku.

Jeden mustang se skácel k zemi a zavalil svého jezdce, který visel za levou ruku na boku koně, díky čemuž nebyl vidět.

Pak zaduněla velkorážní puška Burta Thorpa. Tři unce těžká kulka provrtala mustanga, jako by jeho sedm set liber těžké tělo pro ni nebylo žádnou překážkou. Měla takovou průraznost, že poslala do věčných lovišť ještě i Žlutého koně, jednoho z komančských bojovníků.

Ztráta tří nejlepších mužů v krátké chvíli, to bylo na bojovníky Velké nohy příliš.

Malý medvěd, nyní nejváženější z nich, cosi zvolal a všichni se vyrazili na východ. Jeli, jako by měli ďábla v patách. A to dal Velká noha Jednomu péru své nejlepší muže.

Dvěma z nich se však uniknout nepodařilo. Srazily je kulky Jesse Dalharta a Old Burta Thorpa.

Uprchlo tedy jenom osm jezdců.

Malý medvěd běsnil, když to o deset mil dál zjistil. Ano, ujeli deset mil, takový měli strach, že si ti dva bílí nenechají ujít tu zábavu a budou je dál pronásledovat.

„Byl to Dvě tváře, bratři,“ zvolal Vysoký los a zachvěl se, jako by foukal blizard.

„A Angho-Ta,“ přikývl šklebící se Malý medvěd. „Ten malý lovec, Bez skalpu. Ale my je najdeme, bratři! A naše nože jim uřežou skalpy.“

Vysoký los se usmíval. Patrně si představil, jak by se vyjímal skalp muže, kterému indiáni přezdívali Bez skalpu, před tee-pee Malého medvěda.

„Jeďme! Domů je daleká cesta,“ poznamenal nový vůdce té tak zmenšené hordy. „Velká noha si pro ty dvě bílé squaw bude muset jet sám.“

Rozhlíželi se, zda je nepronásledují nepřátelé. Když žádného nespatřili, vydali se na jih. Jejich tee-pee stála na okraji velké pouště a to bylo daleko.

Ujeli třicet mil, než se přestali ohlížet. Jejich strach z obou bílých lovců byl obrovský. Pak už hleděli jen před sebe, tedy až na Malého medvěda. Ten musel přemýšlet nad tím, co řekne náčelníkovi.

Když za Patem O’Rourkem třeskly výstřely, vzpomněl si valach na to, že jeho jezdec byl ještě před chvílí terčem palby. A tak zrychlil, jako by měl ďábla v patách.

Až uslyšel Jessův ostrý hvizd. Texasan svého valacha poznal a vraník zas poznal volání svého pána.

Elegantním obloukem se obrátil a klusem se vydal k oběma jezdcům.

„Říkal jsem, že to je Pat,“ poznamenal Jesse a sundal omráčeného přítele z koně. Jemně jako matka jej položil na měkkou trávu. Položil ho na břicho, protože si všiml, že kulka ho neprovrtala.

Old Burt rozdělal oheň, spíše ohýnek, ze suchého bizoního trusu a jak to jen šlo, rozžhavil nad jeho plameny nůž.

„Drž ho pevně, chlapče,“ zavrčel a klekl si k Patovi.

„Nebude nic cítit,“ odvětil Jesse. „Do toho, Burte!“

O’Rourke sebou škubal, i když byl v bezvědomí, když mu Burt zajel čepelí do rány.

„Ty řezníku!“ nadával Jesse. „Myslíš, že to je steak, nebo co?“

„Drž hubu!“ obořil se na něj starý lovec. „Kulka vězí v rameni. Jak ji mám odtamtud asi tak dostat? Bylo to jen malé říznutí – ale muselo to být! Podívej…“ Z čepele nože, kterou vytáhl z rány, se skutálela kulka.

Traper rychle a šikovně zastavil krvácení a pak ránu stáhl tenkým řemínkem a kusem látky.

Oba byli celí zpocení, když na sebe pohlédli.

„Zvládne to, starouši?“ zeptal se Jesse.

„Jasně! Za čtyři týdny bude zase jezdit a bude jako znovuzrozený. Musíme se ho dostat k jeho karavaně. Co tu ten blázen hledal?“

Jesse ukázal nahoru a Burt pohlédl tím směrem. Potom zaklel, zvedl pušku a zmáčkl spoušť. Snad by tou starou puškou oba sokoly trefil. Zapomněl však, že ji předtím nenabil.

A než ji nabil, sestřelil oba zrádce v oblacích Jesse.

„Porozhlédnu se tady, Burte, jestli někde nenajdu několik mladých kmenů, ze kterých by se dal udělat smyk.“

Burt Thorpe přikývl. „Ale nejeď moc daleko, chlapče. Komanči mohou být blízko.“

„Strč si ty rady někam,“ odsekl Jesse.

Skutečně nejel moc daleko. Nalezl dva zakrnělé, seschlé topoly, které porazil tomahawkem a osekal z nich větve. Nebyly to ideální tyče, ale neměl na výběr.

O něco později se pomalu vydali k táboru karavany. Tam si oddechli, když se dozvěděli, že Pat je naživu. Když však uslyšeli, že to bude trvat dlouho, než budou moct jet dál, tvářili se ustaraně.

Vozkové dali volný průchod svému hněvu, zklamání i obavám o svého oblíbeného zvěda. A Al Norden klel tak, že Ellen Scottová zacpala svému synu uši.

Scarface s úžasem hleděl na vysoké děvče s vlnitými vlasy, které vypadaly jako zlaté. Už Claire Bluntovou jednou viděl.

Teď ji spatřil znovu a ten pohled jej bolel. Jizva mu doslova hořela. Stejně jako tenkrát, když ji poprvé potkal u malého rybníka v Dakotě.

Nedokázal odtrhnout zrak z jejích jiskřících očí, jež zářila jako horská jezera mezi skalami.

„Vy lotře!“ řekla Claire Bluntová hlubokým, rozhořčeným hlase. Nato dala Alu Nordenovi dva pohlavky.

Norden cítil krev. Svou vlastní krev. To ho rozzuřilo. Zvedl pěsti a vrhl se na ni.

Děvče náhle zmizelo a zničehonic před ním stál Scarface, jenž ho tvrdě zastavil.

Zařval a skácel se na zem.

„Odneste ho,“ suše utrousil Old Thorpe. „Nebyla by ho škoda, parchanta, vždyť napadl ženu. Ale kdo by jel s jeho povozem?“

Nordenovi přátelé ho odvlekli pryč.

Když Nordena odtáhli, dívka přistoupila k Jessovi. S úsměvem si mnula rameno, za které ji chytil, aby ji pak strhl pryč, protože jinak by ji Norden udeřil pěstí.

„Vy ale máte sevření, Dvě tváře,“ řekla sametovým hlasem a usmála se na něj. „Mám ráda muže, kteří umějí rozhodně jednat.“

Od dětství žila mezi muži. Těch několik indiánských žen, které žily ve Fort Blunt, na tom moc nezměnilo.

Byla tvrdá, když to muselo být. Dokázala však být i jemná a oddaná, když potkala muže, který měl formát, jenž se jí líbil.

Jizvy v Jessově tváři si nevšímala. A on jí viděl na očích, že tu jizvu nevidí, navíc to i cítil v srdci.

„Díky, madam,“ řekl.

„Hezký voní, chlapče, že?“ Burt Thorpe se usmál, když to Jessovi řekl.

„Může být, starouši,“ odvětil Jesse.

„Kdybych byl mladík jako ty…“

„Nech toho!“

Jesse lehce zvýšil hlas a Burt se odmlčel. Čekal, až jeho mladý přítel začne mluvit sám.

Na to ale musel čekat celý zbytek noci. Teprve nad ránem Jesse znovu promluvil.

„Ho, starý ještěre,“ prohodil. „Nový den – nové stopy. Na co čekáš?“

„Hm, jeden z nás asi bude muset zůstat tady,“ odpověděl traper. „A protože ty chceš odjet, musím ten proklatý trek přes Arkansas River a ke Canadian River a dál dostat já.“

„Proč ti o tu karavanu tak jde?“

„Sakra! Copak jsem pohan? Jsou tu dvě ženy a dítě, ty hlupáku, chápeš? Po zbytek života bych nemohl spát, kdyby se jim něco stalo kvůli tomu, že jsem byl lump a nechal je ve štychu! Odkrouhli jsme pět Komančů a já dám krk na to, že byli z vesnice Velké nohy! Tos už zapomněl, jak ten rudě pomalovaný krysí ksicht pátrá po bílých squaw? Nechává je unášet a požaduje za ně výkupné.“

„Scott tu může tábořit a čekat na další trek, ke kterému by se mohl připojit,“ poznamenal Jesse.

„Čtyři týdny?“ prohádil starý lovec. „Dřív tudy západním směrem nikdo nepotáhne, ty mameluku! Kolik karavan jede přes Fort Blunt? Jenom treky samotného Blunta a dvakrát do roka Grooperovy karavany.“

Než mohl Jesse něco odpovědět, ucítil lehký dotek na rameni. Nemusel se otáčet, aby věděl, kdo to je.

„Ano, madam?“ zeptal se přidušeným hlasem.

„Jessi Dalharte, proč nechcete tuto karavanu přivést aspoň do Fort Blunt?“ zeptala se a dala mu ruku podpaží.

„Mám pro to jeden dobrý důvod, madam,“ odvětil. „Ale ten starý bručoun má pravdu. Jsem hlupák. Kvůli své nenávisti jsem zapomněl, že s tím trekem putují dvě ženy a dítě. Nebýt toho, slečno Bluntová – tak by ta karavana mohla pro mě za mě skončit třeba v pekle a já bych se tomu nanejvýš smál.“

„Proč tolik nenávidíte?“

Skoro si nevšiml, že ho odvedla trochu dál a že ten starý šibal Thorpe se znenadání vytratil.

Byli sami na kraji tábora a široko daleko nebyla živá duše.

Claire Bluntová bylo děvče jako lusk. Měla však jednu charakterovou vadu: Zatím se jí všechna její přání splnila! Její otec své jediné dítě zbožňoval. Proto byla zvyklá, že jen vysloví své přání a to je hned splněno.

„Nemohl byste kvůli mně svou nenávist zadusit, Jessi?“ otázala se a usmála se tak, že se mu při tom rozbušilo srdce. „Přiveďte tuto karavanu do Fort Blunt a pak ať se ten ničema Jeremy Scott snaží sám, aby ji dostal do Santa Fe.“

Její plné, pootevřené rty lákaly.

Její slova však byla věcná a chladná jak voda v horském prameni. Jesse Dalhart vstal.

„Nepovedu tento trek jenom do Fort Blunt, ale do Santa Fe, madam,“ řekl. „Pokud mě někdo poprosí, abych to udělal.“

Bylo to, jako by na ta slova někdo čekal. Kráčel k nim topornými kroky a Claire Bluntová hrdě vysunula bradu, když ho spatřila.

„Někdo vás o to jde poprosit, Jessi,“ podotkla. Připadalo mu, že v jejím hlasu slyší nekonečné pohrdání. „Pan Jeremy Scott, plukovník ve výslužbě, hrdina z indiánského pohraničí, hrdina u tanečnic v Saint Louis. Jenom se na toho nafoukaného idiota podívej, Jessi…“

Poslední slova pronesla jako starý dobrý přítel a přitiskla se k němu ještě víc.

Jesse neviděl to, co viděl Scott. Totiž vyzývavý pohled Claire Bluntové, jenž byl upřen na jeho zjizvenou tvář. A oddaný výraz v okouzlujícím, krásném obličeji té dívky.

Jeremy Scott sevřel rty a přistoupil blíž. Tři kroky před nimi se zastavil.

„Sorry, Dalharte, že vás ruším,“ řekl zastřeným hlasem, „ale musím s vámi mluvit. Pojďte k mému vozu.“

Tak mluvil tenkrát, když byl velitelem pevnosti Fort Keene. A už tenkrát jeho arogantní, povýšený tón jistého kapitána doháněl k zuřivosti. Teď to však bylo ještě horší.

Než mohl odpovědět, promluvila dívka.

„Poslouchejte, Scotte,“ řekla chladně. „Vy nesete odpovědnost za tuto karavanu a za lidi, kteří k ní patří. Burt Thorpe vám už předtím řekl, co mu můžete, když jste s ním mluvil takovým tónem jako teď s Jessem. A varoval vás, abyste to nedělal! To jste už zapomněl na ten výprask, který vám tento Texasan uštědřil? A jestli ano, tak jste zapomněl i na to, že ho jdete prosit a ne mu rozkazovat? Vy proklatý, imbecile! Jak se jen vaše skvělá žena s vámi mohla spustit? Určitě by vypadala veseleji, kdyby si ji vzal kapitán Pratt, kterého jste záměrně odpravil v pohraničí! Asi si myslíte, že ve Fort Blunt nic nevíme. Ještě uvidíte, jak dobré informace máme! V mých očích nejste víc než špína pod botami tohoto muže, Scotte…“

Ještě jednou pohlédla na Jesse. Její oči říkaly víc, než mohla říct slovy. Ještě však Texasanovi musela něco říct, než odešla.

„Jessi, ty jsi jediný opravdový muž, kterého jsem v životě potkala. Kromě svého otce. A jeho miluju nade vše. Brzo se uvidíme.“

Scottovi nevěnovala jediný pohled.

On na ni také nepohlédl. Pouze tam stál a snažil se strávit ta slova, která právě slyšel. A to nebylo nic snadného.

„Proklatá ženská,“ zavrčel. Skoro to vypadalo, že se zalkne zlobou.

„Scotte, řekněte to ještě jednou,“ protáhle poznamenal Jesse. „Řekněte to ještě jednou, Scotte.“

Ocelový tón jeho hlasu Jeremyho Scotta zarazil. Odstoupil a pohlédl do jeho planoucích očí.

Náhle věděl, že ty oči už někdy viděl, ale ani při nejlepší vůli si nedokázal vzpomenout, kdy.

Pak oheň v nich vyhasl tak rychle, jako vzplál, a ty oči zakryla víčka. Jeremy Scott se nadechl.

„Dalharte, po té smůle s O’Rourkem…“ spustil a každé slovo ho stálo mnoho přemáhání. „Jsme bez zvěda! A to na této cestě znamená…“

Odmlčel se, aniž vyslovil svou prosbu. Jessovi bylo náhle toho arogantního hlupáka líto. Mávl levou rukou a mrazivým hlasem řekl: „John Grooper je dobrý člověk. A kromě toho jsou v treku dvě ženy a dítě. Máte zvěda, Jeremy Scotte, a ani se nemusíte ponižovat a prosit ho o pomoc. Stačí mi to, že byste bez mé pomoci byli v koncích. Přivedu tuto karavanu do Santa Fe. Ale řeknu vám jedno, Scotte, než vyjedu: Jděte mi z cesty! Bude to pro vás lepší!“

Pak ho tam nechal stát a vrátil se k Old Burtovi, jenž se mezitím objevil u jejich dek.

„No?“ Starý lovec se na něj štiplavě usmíval. „Musel škemrat? Na tvém místě, Rande – ech, Jessi – bych ho nechal plazit na kolenou.“

„Tak by se ponížit nenechal, starý ještěre,“ odvětil Jesse. „Znám ho.“

„Ale já vím víc! V pěti povozech je tolik nábojů, že by se jimi všichni bílí na jih a na západ odtud mohli desetkrát oddělat! To je cosi, o čem určitě snil celý život, chlapče! A pro něco takového by takový lump jako on udělal i jiné věci, než že by se musel před špinavým a zavšiveným zvědem plazit po kolenou.“

„Které povozy to jsou, starouši?“ zeptal se Jesse.

„Těch pět, ve kterých se prý převáží bavlna.“

Jesse těch pět povozů znal. Vždy jely na konci dlouhé karavany a na každém z nich seděli čtyři muži, zatímco na ostatních vždy jenom dva.

Jeden muž řídil, druhý seděl vedle něj s puškou v rukou. Vzadu seděli další dva, kteří měli odjištěné pušky.

To bylo na náklad bavlny trochu příliš. Bylo zřejmé, proč byly traperovi podezřelé právě tyto vozy. Teď už bylo jasné, proč je Scott nechává tak hlídat.

„Budeme na ty povozy muset dávat pozor, Oldtimere,“ řekl zachmuřený Dalhart. „Hlavně až uvidíme rudochy. A to je jisté.“

„Tak jisté, jako že chřestýši každý rok dorůstá nová kůže,“ přikývl starý muž. „Ale možná se starostí o ty zatracené náboje zbavíme dřív, než si myslíme. Něco mě totiž napadlo!“

Dalhart doufal, že jim to pomůže.

Jesse byl daleko před karavanou a měl s sebou na své výzvědné jízdě tři koně. Valacha, na němž Pat O’Rourke zatím nemohl jet, využíval jako soumara, takže Jeremiáš a Grizzly kromě sedel a jezdce, jenž je střídal, nic nenesli.

Tři dny ho lidé z treku neviděli. Přesto byl nablízku.

Nepátral jen po indiánech. Hledal i dlouhou karavanu mezků Eda Brewera.

Večer třetího dne ji našel.

Nebo to, co z ní zbylo!

Čtyřicet mil jižně od Arkansas River je nalezl. A nikdo z nich nechyběl. Byl tam i Ed Brewer a na něm ležel Rick Mackenzie.

Muselo k tomu dojít těsně předtím, než tam dorazil.

Po pěti stech mezků a jejich nákladu ani stopy. Rudoši s sebou vzali všechno, co se vzít dalo. Dokonce i svlékli mrtvoly.

Jesse na ten obraz zkázy hleděl s tvrdým výrazem v očích. Pak se prudce otočil a šel zpátky ke svým koním, které nedokázal po dobrém ani po zlém přimět, aby ho donesli až tam.

Na svou výzvědnou jízdu si nevzal žádné nářadí, kterým by ty mrtvé mohl pohřbít. A i kdyby s sebou měl rýč nebo i jen lopatku, nebyl by schopen tolika zavražděným lidem prokázat poslední službu.

Byly mu svěřeny života mnoha lidi a drahocenný náklad, který slíbil přivézt do Santa Fe. Na to musel myslet. Živí mají přednost před mrtvými.

A živým hrozilo nebezpečí, které nebylo o nic menší než ohrožení ze strany indiánů, kteří nyní byli jistě opojení vítězstvím.

Prérie hořela!

Nejprve to byl jen úzký, světle rudý pás na obzoru.

Skoro jednu minutu vládlo tísnivé ticho, protože i zvířata náhle ztichla.

Zničehonic se tam objevil Jesse Dalhart.

„Zapřahat! Zapřahat!“ zvolal. „Na vozy! Ná jihu je jedno arroyo, chlapi, ani ne tři míle odtud! Dokážeme to, určitě to dokážeme, jestli z těch zvířat dostanete všechno! I kdybyste je měli umlátit!“

Poslechli ho okamžitě.

Když dozněla jeho poslední slova, první povoz již vyjížděl.

Muži se mezi sebou hádali o mezky. Nikdo nechtěl voly. Ačkoli před ohněm uměli běžet rychle, nedokázali by je dostat do tři míle vzdáleného arroya dřív, než by je dostihl požár.

Jeden z vozků náhle vyskočil na mezka a chtěl si takovým podlým způsobem zachránit život. Jesse toho mezka zastřelil, když běžel kolem něj.

Nikdo další už to neudělal.

Dokázali to. Všechny povozy se vydaly na jih, když už nezbyli žádní mezci. Všechny až na šest.

Jedním z nich byl povoz Jeremyho Scotta a těch dalších pět byly právě ty povozy, které pořád jely na konci karavany, povozy s bavlnou.

Scott byl jeden z prvních, kteří zmizeli na koních dřív, než Jesse dorazil k místu, kolem něhož musel projet každý, kdo chtěl prchat na jih. S bossem karavany ujeli i míšenec Frank Slater, krátce po nich Al Norden a ještě tři nebo čtyři další Scottovi kumpáni.

S pojízdnou kuchyní, na níž se sušily mokré deky, jel Thorpe. Zapřáhl před ni svou starou kobylu se sedmi mulami.

Jesse tam zůstal s těmi šesti vozy a s jedním mrtvým. Toho muže zabil Al Norden.

Valach zmizel. Jeremiáš a Grizzly tam však ještě byli, i když nebyli přivázaní.

„Běž, vraníku!“ Jesse Jeremiáše plácl po zadku a hřebec se zařehtáním vyrazil za povozy.

I teď zůstal Grizzly stát.

Určitě se spoléhal na svého jezdce. Dokud ho Jesse neodehnal, nebo na něm sám neodjel, žádné nebezpečí pro něj neexistovalo. Kdo také viděl do té paličaté zvířecí hlavy?

Těch pět vozů s bavlnou Jesse zneklidňovalo. Nemohl pryč, nemohl je jenom tak nechat, ať je stráví plameny. Tři míle – to byla pro muly zapražené do těžce naložených vozů dlouhá cesta, byť ta zvířata byla houževnatá a rychlonohá. Požár mohl být rychlejší, mnohem rychlejší.

A i kdyby to tak nebylo, tak to arroyo, to vyschlé koryto, bylo tak úzké, že oheň mohl přeskočit na druhou stranu, kdyby vanul vítr.

Zatím byl ještě daleko, ale už bylo slyšet praskání a syčení té ohnivé stěny. A pokud byl požár takto slyšet, pak plameny musely šlehat zatraceně vysoko. Nebylo divu, když byla tráva tak vysoká.

Než Texasanův rozum rozhodl, jednaly jeho nohy samy od sebe. Přinesly Jesse k těm pěti povozům, zatímco si za běhu pravou rukou vytáhl nůž bowie. Několikrát řízl a pak byla plachta prvního povozu tak rozřezaná, že mohl vidět onen kontraband střeliva pro rudochy.

Seskočil ze střechy prvního povozu na další. I tam prořízl plachtu. A to samé učinil i s třetím, čtvrtým a pátým povozem. Konečně!

Skočil na zem, strčil si nůž zpátky do pochvy a začal balíky bavlny, jež předtím poshazoval z vozů, skládat v dlouhé řadě na sebe. Ty balíky byly v povozech jako kamufláž nákladu, jenž byl skryt pod nimi.

Oběma rukama vytrhl z jednoho povozu prkno, znovu vytáhl nůž a štípal z té desky dlouhé, jemné třísky, dokud jich nebylo dost.

Zapálil je, rozfoukal ten ohýnek, až se mu nadouvaly líce a pak nad plameny podržel zbytek prkna, než se vzňalo.

S ním jako s pochodní potom podpálil balíky bavlny. Oheň, jenž se tak šířil, však nepostupoval jen na sever, proti vysoké stěně prérijního požáru, ale i na jih.

Teď znervózněl i Grizzly. Přiběhl k Jessovi a vrazil mu svou ošklivou hlavou do zad, až Jesse upadl.

Vyskočil na něj a cvalem ujel půl míle, aby pak zase sesedl.

Už za jízdy rozvázal srolovanou deku, nyní ji roztáhl a rozběhl se zpátky k zatím ještě malému ohni, který sám rozdělal.

Potil krev a slzy, když ten požár hasil.

Nikdy by se mu to nepodařilo, ale potom se u něj náhle objevil ještě jeden člověk, jenž mu mlčky začal pomáhat. Krátce nato přijel na staré, vychrtlé klisně další muž.

Již cítili horko velkého požáru, který se blížil, když se jim podařilo ten menší požár uhasit.

„A teď pryč!“ řekl Jesse a vyrazil k šedákovi.

Vtom se muž, který mu přijel pomáhat jako první, bezhlesně skácel do horkého popela a zůstal v něm ležet.

Jesse se rozběhl k němu. Rychle se přikrčil, přiběhl ke svému odvážnému pomocníku, zvedl jej z popela a zase jej pustil.

„Proboha!“

Vykřikl tak jak ještě nikdy, když spatřil plameny.

Potom si to bezvládné tělo hodil přes rameno a rozběhl se ke Grizzlymu. Naložil muže přes sedlo, vyskočil nahoru a ještě než měl nohy ve třmenech, šedák vyrazil.

Druhé zvíře jej následovalo s divokým řehtáním. Old Burt se svou klisnou neměl slitování a podařilo se mu z ní vydolovat poslední zbytky sil.

Grizzly musel nést dvojnásobný náklad, a přece na druhý břeh toho vyschlého koryta dorazil o čtvrt míle před Old Burtem.

Jesse zůstal v sedle a držel v náručí člověka, který mu tam přispěchal pomoct. Hleděl na sever.

Pak se to stalo.

U hořících povozů jako by se otevřely brány pekla. Těch pět vozů naložených střelivem vybuchlo téměř současně.

Za arroyem jeden muž vykřikl a zhroutil se. Jeden z těch, který chtěl podloudně zbohatnout a teď se z něj v jediném zlomku vteřiny, když ty povozy vyletěly do vzduchu, stal žebrák.

A stalo se ještě něco: Ten člověk, jehož držel v náručí, otevřel oči. Byly to velké oči, světle zelené oči, jež připomínaly dvě horská jezera.

„Texasane…“

Hlesla to, takřka neslyšně to zašeptala. Potom se Claire Bluntová usmála, když ho chytila za jeho šlachovitý krk. S vypětím všech sil mu stáhla hlavu dolů a nevadilo jí, že stovka lidí přihlíží tomu, jak ho líbá. A líbala ho, jak líbá žena muže, který pro ni znamená všechno…

Od toho požáru, který málem zničil celou karavanu, uplynulo mnoho dnů.

Ukázalo se, že ten požár nevznikl náhodou.

Jesse to zjistil o dva dny později. Prérii podpálil Satank se svou divokou hordou, když mu jeden z jeho zvědů řekl, kde se nachází trek.

„Náš bratranec Velká noha budé mít hodně pušek,“ poznamenal ke svým bojovníkům. „Pušek, ze kterých nebude moct střílet. Jeďme, bratři! Dosáhli jsme velkého vítězství a jednoho dne bude skalp Dvou tváří viset před mým tee-pee. Jeďme! Ale jeďme rychle! Brzy se totiž objeví vojenská jízda!“

Jesse Dalhart se to dozvěděl od jednoho umírajícího mladého Kiowy, jehož nalezl na místě, kde založili požár. Ostatní rudoši odtud už odjeli.

Mladý Kiowa plameny kolem sebe sice uhasil, ale otrávil se kouřem. Jeho pokrevní bratři ho tam nechali ležet, když odjížděli.

„Jeli domů, Dvě tváře, domů do naší velké vesnice. Ale vrátí se, až v naší zemi už nebudou vojáci. Satank si chce tvůj skalp pověsit před své tee-pee…“

Jesse mladého bojovníka pohřbil, když zemřel. Musel mu slíbit, že od něj Satanka bude pozdravovat, jestli se s ním setká. Indián zemřel s úsměvem na rtech.

Jesse zamířil zpět ke karavaně.

Následujícího rána vyrazili.

Opět se u povozů téměř nezdržoval. Teď však nejel sám, doprovázela jej Claire. Svůj kožený lovecký oděv, jenž od toho požáru neodložila, si s sebou vezla na soumarovi.

Ta kdysi tak sebevědomá a vyzývavá Claire Bluntová byla od té noci, kdy nalezla svého muže, jinou ženou.

Lidé z Grooperovy karavany, jejímž bossem byl nyní Old Burt Thorpe, protože Jeremy Scott nebyl schopen rozhodovat, mnohé večery čekali na jejich návrat marně.

Starý lovec se svého úkolu zhostil lépe, než by to dokázal Scott. A o svého greenhorna a dceru Adama Blunta se nestaral, když se tu či onu noc nevrátili do tábora.

Věděl, že jsou blízko.

Tři týdny po odjezdu od arroya Jesse a dívka narazili na silný oddíl kavalerie.

Poručík, jenž mu velel, mužům přikázal, aby je obklíčili.

„Och – omlouvám se, madam,“ koktal ten mladý důstojník, když poznal Claire. „Vypadáte jako muž a my hledáme dva jezdce. Jsem z toho v rozpacích, madam.“

Claire se vesele rozesmála. „Pročpak, poručíku Morrisi? Vždyť se nic nestalo. Mimochodem – toto je…“

„Nemusíte ho představovat, madam,“ skočil jí důstojník do řeči. „Těším se, že vás konečně osobně poznávám. Hodně jsem toho o vás slyšel.“

„Jmenuju se Jesse Dalhart,“ řekl Jesse s úsměvem. „Ve Wyomingu jsem znal jednoho plukovníka Morrise. Byl to vynikající voják a obdivuhodný muž, poručíku. Jste snad jeho příbuzný?“

„Plukovník Dennis Morris byl můj otec, Dalharte.“

„Byl?“

„Byl, pane. Padl v boji proti Hunkpapům.“

„Ti nejlepší vždycky odejdou jako první,“ povzdechl si Texasan. „Takto je vždycky, poručíku. Darebáci zůstanou naživu. Ale jednou to potká i je. No, na tom my dva nic nezměníme. Měl bych otázku. Říkal jste, že pátráte po dvou jezdcích?“

„Ano, Dalharte. Jmenují se Ed Brewer a Rick Mackenzie. Máme nevyvratitelné důkazy, že ti dva muži dodali několik tisíc pušek Komančům.“

„No, pak své pátrání budete muset ukončit, pane,“ řekl Jesse. Stručně potom vylíčil, jak nalezl Brewera, Mackenzieho a ostatní z karavany mezků.

„Můj Bože, to je přece hrozné!“ zvolal poručík. „Tam venku – to musí být peklo!“

„To je pravda, poručíku,“ zachmuřeně přikývl Jesse. „A naši spoluobčané přispívají k tomu, aby proti nám indiáni vedli urputný boj. Neříká se nadarmo, že stezka do Santa Fe je tisíc mil peklem. Jel jsem po ní jako zvěd poprvé a také naposledy!“

„Hm, doufám, že se ještě někdy potkáme, pane.“

Claire se rozesmála a řekla: „Budete toho Texasana potkávat tak často, pane Morrisi, jak často přijedete do Fort Blunt!“

„Och! Dalhart pracuje pro vašeho otce, madam?“ zeptal se zmatený poručík. Slyšel, že tento muž nikdy nezůstává na jednom místě déle než tři dny.

„Pracovat pro tátu?“ rozesmála se Claire. „To určitě. Ten bude pracovat nanejvýš pro mě a pro naše děti. Tento pobuda, pane Morrisi, se totiž stane mým mužem.“

To byla pro poručíka Morrise studená sprcha. Tak jako všichni ve Fort Blunt byl do Claire Bluntové zamilovaný až po uši.

Ulevilo se mu, když se jejich cesty rozešly.

Jesse a Claire dorazili do Fort Blunt, který patřil otci Claire a nikomu jinému, o tři hodiny později. Starý Adam Blunt celý zářil, jako by Texasan už patřil do rodiny.

„Děti, až tudy v příštích měsících pojede nějaký misionář, kterému budete moct věřit, pak uspořádám oslavu, která bude trvat celý týden!“

„Och, tati! Snad si nemyslíš, že budeme čekat, až tudy pojede nějaký misionář?“ zvolala zrudlá Claire.

„Jakpak by ne?“ zabručel starý obchodník. „Tvá matka a já jsme čekali sedm měsíců. A proto jsme ještě nezemřeli.“

Jeho dcera zrudla ještě víc.

„Nebudu čekat ani o den déle, než budu muset,“ odhodlaně řekla. „Pojedu do Santa Fe a vezmeme se tam!“

Starý zálesák zaklel, ale Claire tím z klidu nevyvedl:

A pak do kanceláře Adama Blunta, v níž se všechno odehrávalo, přišel štíhlý, bělovlasý muž. Podle jeho držení těla bylo vidět, že byl dlouho vojákem.

Jesse Dalhart pod ním mužem dlouho sloužil. Ten bělovlasý muž se jmenoval Lew Wallace a už přibližně jeden rok byl generálem ve výslužbě.

Jesse jako by automaticky přiložil ruku ke stetsonu, jako by nosil uniformu, jako by ještě byl kapitánem Randolphem Prattem a jako by ten bělovlasý muž byl ještě generálem v aktivní službě.

Lew Wallace na něj s úsměvem kývl. Pak zvážněl a pohlédl Jessovi do očí.

„Vy si říkáte Scarface, pane?“

„Ano, pane!“

„A jaké je vaše pravé jméno?“

„Jesse Dalhart, pane.“

„Jesse Dalhart? Hm! Měl jsem pod svým velením jednoho vynikajícího důstojníka, jednoho Texasana, pane Dalharte,“ odvětil Wallace zvláštním tónem. „Nakonec byl povýšen na kapitána. Jeho jméno bylo Randolph Pratt. Pocházel z jednoho města v Panhandle v Texasu, které se jmenovalo stejně jako vy. A jeho celé jméno znělo Randolph Jesse Pratt. To je zajímavé, pane Dalharte, že ano?“

„Strýčku, ty jsi hrozný!“ Claire zuřila. „Proč mého muže nenecháš na pokoji?“

„Oho, takže to je tvůj muž? Hodně štěstí, paní Prattová! Nemohla sis vybrat lepšího muže. Rande, proč se skrýváte pod jiným jménem?“

„Protože hledám jednoho člověka, pane, člověka…“

„Nesmysl, chlapče!“ skočil mu Wallace do řeči. „Už nejsem generál a ty nejsi kapitán. Matka tady té zrzky byla má jediná sestra a já jsem ji měl moc rád. Tak rád, že jsem s ní srovnával všechny ženy, které jsem potkal. Proto – byl jsem hlupák – jsem také zůstal starý mládenec. Ale teď má nevycválaná neteř dostala rozumného manžela, a jestli mi hned nezačneš říkat strýčku Lew, tak tě pošlu k čertu. Rozuměls, kapitáne?“

„Ano, pane,“ prohodil Jesse a usmál se. V tom úsměvu se zračila úleva.

„All right. A teď vážně, Rande. Hledáš bývalého majora Jeremiáše Scotta, že ano?“

„Už jsem ho dávno našel.“

„Aha! Jak zemřel? Tedy, jak žil?“

„Ještě žije, strýčku Lew, ale nechtěl bych být v jeho kůži. Už nemá ani vindru.“

„Vyprávěj!“

Jesse vyprávěl a Claire mu v tom pomáhala.

Čtvrtého dne po jejich příjezdu do Santa Fe se měla konat svatba, tak to dohodli s knězem v misii.

Po ostré hádce se Scottem, jenž Jesse obvinil z toho, že jej záměrně ožebračil tak, že zapálil oheň, jenž zničil oněch pět povozů, Jesse opustil vozy, jež nyní stály v rozlehlém dvoře Grooperovy společnosti v Santa Fe. Nikdo ani nepomyslel na to, aby mu za jeho služby zaplatil.

Od Jeremyho Scotta se dočkal jen šťavnatých nadávek a výhrůžek.

Jesse zůstal stát ve dveřích kanceláře, v níž odteď měl úřadovat Scott. Pohrdavě pohlédl na běsnícího muže a řekl: „Scotte, jestli teď ještě žijete, stojíte tu a proklínáte mě, pak je to proto, že jsem k vám byl velkodušný. Ale nežeňte to příliš daleko, člověče, jinak začnu uvažovat tak jako tolik let. A potom váš špinavý život nebude stát ani cent – majore Scotte! Už jste pochopil, za co stojíte a jak jste pro mě důležitý?“

Pomalu se otočil a odešel.

Jeremy Scott mlčel. Ten muž ho už podruhé nazval majorem. Tím býval ve Fort Keene v Dakotě.

Lámal si hlavu nad tím, jestli ho již někdy nepotkal. Jestli už někdy neviděl někoho, kdo se jmenoval Jesse Dalhart a kdo tomu Texasanovi byl podobný.

A protože byl na svou skvělou paměť hrdý, dospěl k závěru, že zvěd ho jen chtěl vyvést z míry.

„Ale na to tě ještě přejde chuť!“ zahrozil. „I kdyby sis chtěl vzít stokrát dceru Adama Blunta, ještě sis ji nevzal!“

Vyběhl ze své kanceláře a navštívil dům na druhém konci města. Byl pyšně nazván hotelem a sestával z jediné místnosti, v níž nebylo nic kromě spousty skob na zdi. Na ně si mohli hoteloví hosté věšet rohože, pokud nějaké měli. Pokud neměli, pak dostali svazek slámy a na tom pak spali.

Noc v tomto útulném hotelu stála jeden stříbrný dolar. Přesto stále praskal ve švech, protože v tom městě prostě nebylo dost místa na to, aby mohlo ubytovat všechny, kteří tam přijeli.

V té zchátralé boudě bydleli muži, kteří zůstávali věrní Scottovi, dokud jim dobře platil. Teď však byl ještě chudší než oni a tak s ním nic nechtěli mít. Pouze míšenec Scottovi poděkoval za pozdrav a slezl z rohože. Ostatní na něj ani nepohlédli.

„Lidi, mám tisíc dolarů, které si může vydělat jeden z vás!“ Hovořil stejným tónem jako dřív. „A pro každého z vás, kdo před soudcem dosvědčí, že ten proklatý Texasan spálil povozy s celým mým majetkem, mám stovku!“

„To by byla jenom ztráta času,“ zabručel Al Norden. „Nikdy jsem neviděl dobrodruha, který by měl v kapse víc než pět dolarů.“

„Ty jsi ale idiot, Nordene,“ odtušil Scott. „Dalhart se stane zetěm Adama Blunta, který se topí v penězích. Starý zaplatí…“

„Ha! Na to jsem opravdu zapomněl.“ Mohutný vozka se usmál a seskočil ze své sítě. „Co myslíte, přátelé? Za tisíc dolarů na osobu se to už vyplatí, ne?“

„Řekl jsem sto!“

„A já tisíc, Scotte,“ opáčil Al Norden. „Můžeš si vybrat: Tisíc – a dostaneš odškodné od Blunta. Sto – a dostaneš tak víš co!“

„Banditi! Vyděrači!“ rozčiloval se Scott.

„Drž hubu, ksindle!“ odsekl Al Norden.

„Jen klid, přátelé!“ řekl Frank Slater naprosto mírným a klidným hlasem. Pod paží držel svou dvouhlavňovou pušku, kterou mohl trefit každého z nich. „Myslím, že jsme si vydělávali dost, když měl pan Scott peníze, že ano? Pro mě je to ještě pořád boss!“

Ukázalo se, že všichni jsou stejného mínění jako ten míšenec. A řekli Scottovi, že jsou ochotní před soudcem vypovědět to, co bude chtít.

Celé město už mluvilo o tom, že Scott obvinil známého dobrodruha Scarface, jen Jesse o tom ještě nevěděl.

Po hádce se Scottem se šel projít. Chtěl se nejdřív uklidnit a pak jít do domu, který vlastnil Adam Blunt a který byl spravován jedním z jeho starých druhů.

Tam soudce přinesl zprávu o obvinění, které u něj vznesl Scott a které svými výpověďmi podepřeli svědci.

„Jeffersone Bentley!“ zuřil Blunt, když mu to chudák soudce řekl. „Víš ty, že Jesse Dalhart je můj zeť?!“

„Hm, bude, řekl bych, že ano?“ opravil ho soudce. „Proto jsem tady! Abych tebe a tvou rodinu varoval před…“

Blunt energickými kroky přišel ke skříni s puškami a vytáhl z ní dvouhlavňovou brokovnici.

„Zmiz!“ zvolal na soudce. „Nebo tě rozstřílím na cucky, ty ksindle! Zeť Adama Blunta že je žhář? Já…“

„…nejdřív bys měl být chvíli ticho,“ skočil mu do řeči jeho švagr Wallace. „Postav tu flintu tam, kam patří, Adame! Není nabitá. A teď k vám, soudce Bentley. Dobře jsem vás poslouchal a teď vy poslouchejte, co vám řekne má neteř, o jejíž pravdomluvnosti, doufám, nepochybujete.“

„Ani v nejmenším, generále.“

„Dobrá, pak tedy vyprávěj, Claire. I to o těch pěti stech mezcích, kteří vezli ty nové henryovky. Ty totiž patří k nákladu oněch dotyčných pěti povozů.“

Potom se opřel o opěradlo židle a vyslechl si to vyprávění ještě jednou. Když si to poslechl soudce Jefferson Michael Bentley, vyšel, celý rudý, ven a vydal se k Jeremymu Scottovi, aby mu oznámil, k jakému rozhodnutí právě dospěl.

Byl ve vítězné náladě, když vycházel z Bluntova domu. Byl přesvědčen, že jednal moudře jak Šalomoun. Blunt se teď na něj nemohl zlobit, protože toho ostouzeče Scotta vypeskoval tak, jak si zasloužil. A nemohl se na něj zlobit ani John Grooper, protože jeho zetě ochránil od toho, aby se kvůli té špinavé historce sám dostal před soud.

Šalomoun z Nového Mexika, z krásného města Santa Fe, měl duši dítěte. Děti si hrají i s chřestýši a škorpiony a těší se z těch skvělých hraček, které by raději měly rozdupat.

To, že se jeho přívrženci po této porážce od něj odvrátili, dohnalo Jeremyho Scotta téměř až k šílenství. Bezcílně se toulal po městě a ani si nevšiml stínu, který jej nenápadně sledoval.

Potom před sebou náhle spatřil muže, kterého nenáviděl tak, jak dosud nenáviděl jenom jednoho člověka. A toho už dávno poslal do pekel.

Scott měl svůj kolt za opaskem kalhot. Bez přemýšlení jej vytáhl a vypálil na muže, který si říkal Scarface.

Udělal to však příliš chvatně a minul.

Zato jej jedna z kulek zasáhla. Neporanila ho ovšem těžce. Jessovi stačilo, že tomu šílenci vyrazil kulkou zbraň z ruky.

Scott utekl pryč a zmizel v temnotě.

Jeho stín jej však následoval. Byl to míšenec.

Scott předtím udělal jednu velkou chybu, když se svými kumpány po Bentleyho návštěvě v Grooperově pobočce pohádal na nože. Nazval Franka Slatera zatraceným míšencem. A to neměl dělat.

Ten muž byl v srdci indián. A měl krutý smysl pro humor, tolik typický pro Kiowy. Cosi ho napadlo a právě proto Scotta sledoval.

Scott se dlouhé hodiny toulal městem, avšak Slaterovi to nevadilo.

Pak se Scott vrátil do domu svého tchána a okamžitě se odebral do svého pokoje, aniž by se šel podívat na svou ženu. Už dlouho pro něj nic neznamenala, zato jeho chlapec pro něj byl vším. Tou dobou už Johnny dávno spal.

Frank Slater se v tom velkém domě pohyboval neslyšně. Byl tam často a znal to tam jak své boty.

A tak to, na co měl zálusk, našel, aniž by musel hledat. Byla to velká místnost pod pokojem plukovníka Scotta, v níž byly uskladněno zboží, které při nepozornosti mohlo snadno vzplanout. Klíče od té místnosti měl jen Scott a Grooperův správce.

Míšenec je brutálním způsobem získal od správce. Dával si na čas. Nahoru šel teprve tehdy, když si byl jistý, že dům bude co nevidět v plamenech. Vzal silné prkno z jiné místnosti a zapřel jím kliku Scottových dveří. S úsměvem pak odešel.

Jesse Dalhart zvedl ze země Scottův kolt, když ten muž utekl.

„No, pošlu mu ho po někom,“ zamumlal si pobaveně pod fousy.

Necítil vůči Jeremymu Scottovi, 0 jehož skalp tak dlouho usiloval, nenávist.

„Claire…“ zasněně zamumlal Jesse. „Uhranulas mě, děvče.“

Pomalu kráčel k Bluntovu domu. V tom živém městě panoval hluk a přesto – kdosi volal, že hoří!

Jeho nohy byly opět rychlejší než jeho hlava, rozběhly se správným směrem, ještě než Jessovi došlo, kde to vlastně hoří.

O čtyři bloky dál to uviděl a zůstal stát jak solný sloup, když spatřil plameny šlehající z Grooperovy pobočky.

Obě skladiště nalevo a napravo od domu byly v plamenech a stejně tak i velká stáj vzadu, za rozlehlým dvorem.

Muži s klením ze stáje odváděli zvířata.

O dům se skoro nikdo nestaral.

Zřejmě jenom Jesse viděl ženu, která stála v okně v patře jako zkamenělá a tiskla k sobě plačící dítě.

V Jessovi se probudilo něco, o čem si myslel, že to už dávno odumřelo.

„Ellen! Musíš pryč!“ vykřikl chvějícím se hlasem. „Rychle! Za několik minut může být pozdě…“

Upřela na něj svůj pohled a poznala jej. Vůbec se nedivila, že ji oslovil křestním jménem. Možná mu ani nerozuměla.

„Schodiště…“ vykřikla.

To bylo všechno.

Jesse přiběhl k těžkým dveřím domu a jediným kopnutím je vykopl. Spadl doprostřed plamenů a pak se vydal tím ohnivým peklem ke schodišti, jež hořelo stejně jako vše ostatní, až na vnější zdi, jež byly postaveny z kamenů.

Scarface věděl, že možná riskuje svůj život nadarmo. A přesto to udělal!

Schodiště vedoucí nahoru zatím drželo, bylo stabilnější, než si myslel.

Dveře pokoje, v němž ta žena stála s dítětem u okna, byly otevřené. Pořád tam bez stála a vyděšenýma očima hleděla na plameny, které se blížily k pokoji.

„Ellen! Honem! Pojď! Chceš, aby tvé dítě uhořelo?!“

Rozkašlal se, když zvolal tato slova. Probrala se, teprve když hovořil o chlapci. Vykřikla a rozběhla se k druhému oknu.

Texasan zaklel, vyrazil k ní a chytil ji těsně předtím, než šílená strachem i se svým dítětem vyskočila z okna.

„Co blázníš!“ vykřikl na ni.

Potom ji i s hochem vzal do náruče a vydal se zpátky do ohnivého moře na schodišti.

Schody již podezřele vrzaly, když s nimi klopýtal dolů. A když vyběhl na ulici, na níž už byly stovky lidí, kteří hasili, hořel mu již oděv.

Ženu a dítě mu vzali z rukou, ale o něj, o jeho hořící šaty, spálené vlasy, obočí a řasy se nestaral nikdo.

Jen jeden malý starý chlapík se tam náhle objevil a vylil na Jesse, jenž už začal vrávorat, vědro vody, pak druhé, třetí a čtvrté.

Možná by ho poléval i dále, kdyby ta žena náhle hystericky nevykřikla: „Můj muž! Nahoře! Jeremy! Pomozte mu přece! Můj Bože – pomozte mu!“

Old Burt pustil poslední vědro, které právě vylil na Jesse, na zem a pohlédl k domu, stejně jako Jesse.

„Ten si může pomoc nanejvýš sám,“ zavrčel starý traper. „Dovnitř se nikdo nedostane…“

„Skočte, Scotte!“ zvolal Jesse.

Jeremy Scott na okamžik zapomněl na svůj strach a pohlédl dolů na toho muže s jizvou. A pak se mu vybavila ta vzpomínka, když slyšel ten chladný hlas, jenž po všech těch letech ještě stále uměl dávat příkazy. Už věděl, kdo to je.

„Skočte, Scotte!“

„Nemůžu…“ vyhrkl Jeremy Scott. „Mám – nohu – zaklesnutou – pod trámem!“

Jesse Dalhart přemýšlel jen zlomek vteřiny. Scottovi hrozilo, že uhoří a možná by to pro něj byl spravedlivý trest za to, co ve svém životě spáchal.

„Tati!“

Ještě nikdy neslyšel Jesse v hlasu nějakého člověka tolik lítosti, bolesti a strachu jako v hlasu toho dítěte.

Hnal ho vpřed, do plamenů. Neohroženě se vydal se po schodišti, které se za ním s rachotem a ve sloupci dýmu a jisker zřítilo, k pokoji, v němž byl uvězněn Jeremy Scott, jenž měl nohu zavalenou trámem, který se zřítil ze stropu.

Až nahoře Jesse uviděl prkno, kterým byla zapřena klika dveří. A tak pochopil, proč ten požár vypukl.

Odkopl to prkno, vyrazil dveře a přikutálel se až ke Scottovým nohám. Vstal a holýma rukama chytil hořící trám.

Zvedl jej ze Scottovy nohy a odhodil jej za sebe.

„Ven, Scotte!“

„Já – nemůžu…“ zasténal přidušeným hlasem. Muž, který ve své slepé nenávisti zničil majoru Randolphu Prattovi život. A právě tento člověk jej nyní zvedl a pustil z okna, když viděl, že dole asi dvacet lidí drží nataženou plachtu od vozu.

Jesse nyní stál v hořícím okně.

Slyšel naříkavý hlas volající jeho jméno. Hlas Claire, kterou si měl za tři dny brát.

Viděl, že plachta se znovu napnula. Doba, jež uplynula od chvíle, kdy do ní pustil svého úhlavního nepřítele, mu připadala jako věčnost.

Lehce se přehoupl přes parapet okna.

„Už jdu, Claire!“ zvolal těsně předtím, než skočil.

Potom se vrhl dolů. Zpátky do života!

V tom samém okamžiku, kdy skočil, třeskl výstřel.

Střelec se potom bleskově otočil a chtěl prchnout jako štvaná zvěř. Při tom však vrazil do starého zvěda, který už vlastně měl být dávno mrtvý!

Frank Slater vystřelil z koltu.

A byl tam ještě i Old Burt. Frank Slater se otočil jako vzteklá puma. Starý lovec mu vyrazil z rukou pušku i nůž a potom se Slater skácel na zem.

Burt vzal zbraně k hořícímu domu.

Pak se mlčky otočil a přišel k místu, kde klečela Claire, jež držela v rukou hlavu svého milovaného muže.

Neplakala, i když potlačené slzy ji musely dusit.

„Škoda…“ zasténal Jesse. „Bylo – by – to – s tebou – určitě – nádherné…“

„Jen klid, Texasane,“ řekla a usmála se tak jako on. „ Co nevidět tu bude doktor. A naše svatba – no, oslavíme ji, až budeš v pořádku…“

Vyrostla mezi muži a věděla, jak mluví.

Texasan se na ni usmál.

Slyšel, jak Jeremy Scott křičí bolestí, když mu lékař musel ještě na ulici operovat nohu. Musel to udělat, aby zachránil jeho život.

Pak leželi v malém pokoji v lékařově domě vedle sebe.

Jejich ženy je navštívily společně a byl tam i ten malý chlapec, který volal na svého tátu, když byl v plamenech.

Scott se několikrát pokusil se Scarfacem o všem promluvit. Texasan však na něj vždy jen pohlédl, když začal. A tak Scott raději pomlčel.

Uzdravili se – oba.

Jeremy Scott se naučil žít i bez nohy, když mu udělali protézu.

Nerozloučili se sice jako přátelé, ale ani jako nepřátelé. Jeremy Scott se ten den stal jiným člověkem.

A Jesse Dalhart časem zapomenul na to, co mu udělal.

Nejdřív mu při tom pomáhala Claire a pak jeho děti.