John Kirby

Colorado western 119. Zasvěcen smrti

Jeho jméno se v divokém, občanskou válkou zdevastovaném Mexiku stalo legendou: Cisco, muž ze zlatých roklí. Tajuplný jezdec, který se vynořil vždy tam, kde lidé v nouzi a beznaději volali o pomoc. Když uprostřed divočiny nalezl zraněného indiána Ramona a vyslechl si jeho příběh, neváhal ani na okamžik jet do pekla, jež neslo název El Dorado. Byla to jeskyně, v níž byli bezbranní zajatci v okovech vydáni na milost a nemilost opravdovému ďáblovi…

Ramon věděl, že musí utéct. Ještě tuto noc.

Oknem dovnitř pronikal bledý svit měsíce. Ramon stál u mříží, jejichž tyče byly silné jako palec. Venku chodil kolem cely strážný. Jeho kroky zněly tichem noci. V ruce držel pušku a nahlížel do malých okének příbytku otroků.

Ramon se přitiskl k chladné stěně, když strážný procházel kolem nejbližšího okénka, a pohlédl na své tvrdě spící druhy. K smrti vyčerpaní a špinaví muži leželi těsně vedle sebe na staré slámě. Každý z nich měl na noze železný kroužek. Těmito kroužky byl protažen dlouhý řetěz, jenž byl připevněn ke kruhu zapuštěnému do zdi. Ráno, když odcházeli pracovat, se řetěz uvolnil a byl vytažen z okovů.

Ramon a jeho kamarádi byli otroci. Většina z nich byli indiáni Pimové či Navahové. Chytili je vojáci nebo lovci otroků. Prodali je jako dobytek – a teď museli dřít ve zlatém dole pana Longmira. Vysvobodit je mohla pouze smrt.

Ale to už se mě netýká, pomyslel si Ramon. To už je teď minulost. Brzy budu svobodný!

Trvalo mu dlouho, než přepiloval rezavý kroužek na noze. Stálo ho to nekonečnou trpělivost, než se dostal ke kousku zlomeného pilníku. Ale nyní již mohl uprchnout!

Dozorce prošel kolem. Dokončil svůj okruh a Ramon věděl, že se posadí na skálu, zapálí si cigaretu a bude pozorovat okolí. Tak jako pět dalších dozorců s dlouhohlavňovými puškami. Ramon nechal kousek pilníku, dlouhého asi jako palec, ležet ve slámě vedle Manuela, indiána z kmene Pimů. Manuel byl vždy slušný. Přesto mu Ramon o tom pilníku neřekl. Mezi otroky bylo mnoho zrádců. Ten, kdo by odhalil nebezpečný komplot, mohl počítat s úlevami. Jednou byl jeden z otroků propuštěn a stal se strážcem, protože prozradil chystané povstání. Vůdcové povstání byli pověšeni.

Ramon věděl, proč si tajemství pilníku nechal pro sebe.

Plížil se ke dveřím pochmurného příbytku. Chrápání otroků přehlušilo jeho kroky. Dveře nebyly zamčené – na to musel Ramon čekat dlouho. Občas, ale jen velmi zřídka, někdo z dozorců zapomněl zamknout. Někdo, kdo příliš pil a kdo málo dával pozor.

Dnes opět zapomněl zasunout zástrčku. Zřejmě si myslel, že postačí těžký řetěz.

Ramon opatrně pootevřel dveře. U domů důlního personálu, u chat otroků a u stájí pro muly a koně panovalo ticho.

Ramon cítil vítr svobody. Na kraji tábora stál strážný a kouřil. Zamyšleně hleděl na skalnatou poušť. Jeho puška nedbale ležela u jeho nohou v písku.

Ramon tiše vyklouzl ven. Stáhl se do stínu chaty otroků a pak se plížil podél zdi. Srdce mu bušilo, jako kdyby mu chtělo vyskočit z hrudi.

Nikdo si však jeho útěku nevšiml.

Když Ramon dorazil k okraji prostranství, spatřil dalšího dozorce. Seděl ve stínu skály a pušku měl položenou na kolenou. Občas otočil hlavu a pak se ve svitu měsíce zablýskly stříbrné ozdoby jeho sombrera. Jen díky tomu jej Ramon vůbec odhalil.

Indián byl skryt za hromadou stavebního dříví. Kmeny se tam dovážely ze severu. Vyráběly se z nich podpěry pro důl, ve kterém museli dřít otroci.

Ramon pozoroval dozorce, jenž stál mezi ním a svobodou.

Za tím mužem se zvedal skalnatý svah. Tento dlouhý svah, plný balvanů, prohlubní a úžlabin, byl jeho jedinou šancí, jak se nepozorovaně dostat z tábora.

Jenže mezi ním a Ramonem stál tento strážce se svou puškou. Díval se doleva, kamsi za Ramona. Někde poblíž stáje se cosi pohnulo a ozval se tichý šramot.

Teď, nebo nikdy, pomyslel si Ramon.

Přiměl se opustit svůj úkryt a rozběhl se ke svahu. Strážce ještě pořád hleděl ke stájím.

Ramon musel proběhnout kolem něj. Když však běžel, uvědomil si, že ho strážce určitě uvidí. Nemohl proběhnout několik metrů od něj, aniž by si toho všiml.

Z temnoty poblíž stáje se na slabě osvětleném prostranství vynořil stín. Strážný zvedl pušku.

Ramon běžel přímo k němu. Jeho kroky téměř nebylo slyšet. Byl odhodlán a nemínil se nechat zastavit.

Strážný namířil na kojota, který běžel od stáje. Když uviděl, jak zmizel v otevřené krajině, opět sklonil pušku.

To již byl Ramon dva kroky od něj.

Strážce se pokusil znovu zvednout pušku, ale to se jí již chopil Ramon, který se pak na něj vrhl. Oba se skáceli k zemi. Ramon cítil, jak strážce pod ním ochabl. Potřeboval několik vteřin na to, aby pochopil, že strážný se uhodil hlavou do kamene.

Byl jen v bezvědomí. Ještě jednu vteřinu a zmáčkl by spoušť pušky. A celý tábor by byl na nohou.

Ramon mu vytáhl z opasku revolver, i když ještě nikdy nedržel střelnou zbraň v ruce. Ramon byl prostý indián z pohraničí a nikdy neměl dost peněz na to, aby si mohl dovolit luxus střelné zbraně. S dozorcovým dlouhým nožem už toho mohl pořídit víc. Jen velmi krátce si pohrával s myšlenkou, zda nemá toho bezbranného lotra zabít, ale pak tu myšlenku zase zavrhl. Byl rolník, dokud ho neodvlekli lovci otroků. Nikdy nikoho nezabil. A neudělal by to ani nyní přes všechnu nenávist, jež se nahromadila v jeho duši.

Kromě toho by pak ostatní dozorci zdvojnásobili své úsilí při štvanici. Ramon doufal, že to nebudou brát tak vážně, když půjde jen o jednoho uprchlého otroka. Hledat někoho ve skalnaté pustině Siera Tarahamura nebylo snadné.

Ramon si nůž i s pochvou strčil za provázek, jenž mu držel bederní roušku. Víc na sobě mělo jen těch pár otroků, kteří v táboře byli déle než několik týdnů.

Nikdo nepovažoval za nutné jim dávat čisté oblečení.

Ramon sáhl po dozorcově pušce. Muž začal tiše sténat.

Vtom mu za zády třeskl výstřel.

Náraz kulky jej odhodil vedle omráčeného dozorce. Všechno kolem něj se točilo. Odkudsi zdaleka slyšel čísi řev: „Poplach! Uprchlý vězeň! Poplach!“

Ramon necítil rameno, ale mozek mu pracoval. Byl v šoku, avšak věděl, že teď má jen jedinou šanci: běžet!

Klopýtaje zmizel ve stínu skal, zatímco za ním se ozývaly výstřely. Kulky se s hvízdáním odrážely od kamenů.

Dozorce na dvoře s klením sklonil vystřílený revolver. V budovách okolo se svítilo. Otevřely se dveře, z nichž ven vyběhli muži s puškami v rukou.

„Utíkal tam!“ vykřikl dozorce, který střílel na Ramona. ,,Trefil jsem toho ksindla, nemůže utéct daleko!“ Pak přichvátal ke svému napůl omráčenému kolegovi, jenž se začal hýbat v písku. Ostatní dozorci zmateně pobíhali po dvoře. Pokoušeli se spatřit ve stínech kamenitého svahu něco, na co by mohli vystřelit.

Pak se konečně objevil mohutný muž s širokými rameny a černým knírem. V rozepnutých pouzdrech na bocích měl dva revolvery. Vztekle svíral bič z bizoní kůže.

„Co se to tu děje!“ vykřikl. Jeho hlas naháněl okolostojícím husí kůži. Okamžitě se rozhostilo ticho.

„Jeden otrok uprchl, pane Harrisi,“ zvolal dozorce, jenž vyvolal poplach. „Zasáhl jsem ho. Zasáhl jsem ho, ale běžel dál!“

Harris hleděl svýma chladnýma očima do temnoty. Vztekle svými silnými prsty ohnul bič, jeho tvář se však podobala kamenné masce.

„Pak se nejdřív podívejte, kolik jich tu ještě zbylo!“ zařval Harris. „V té tmě ho tak jako tak nenajdeme. Běžte do chat a spočítejte mi všechny hlavy! Prohledejte všechno! Obraťte každé stéblo slámy! Ti parchanti museli mít nějaké nářadí, když utekli!“

Harris chvíli hleděl na dozorce. Ti se rozběhli k chatám otroků, jako by chtěli potlačit revoluci. Ozýval se jejich křik, práskání bičů, varovné výstřely. Otroci byli nahnáni na prostranství mezi chatami, jež bylo obstoupeno po zuby ozbrojenými dozorci. Peóni, většinou šlo o stájníky, museli z chat vynést slámu. Unavení a prochladlí otroci tam stáli a byli pořád dokola počítáni.

Před jednou z budov stáli důlní inženýři, před další houf lehkých dívek. Udiveně a zvědavě hleděli na ten shon. Všude hořely pochodně.

Harris se otočil a přišel ke svému bossovi. Frank Longmire stál vedle dveří své malé vily.

Byl jedním z bossů tábora. Z jeho snědého, pohledného obličeje se nedalo nic vyčíst. Zdálo se, že nevidí ani svého předáka Harrise, ani rozrušené dozorce.

„Kolik jich chybí?“ vykřikl Harris.

„Jeden, pane Harrisi!“ zároveň zvolalo několik dozorců.

Harris si pohrdavě odplivl.

„Těm zatraceným idiotům by ukradli i nos mezi očima, kdybych za ně nemyslel! To pořád musím na všechno myslet?!“

Harrisův boss jen pokrčil rameny. S rukama lhostejně strčenými v kapsách svého županu řekl: „Hlavně klid, Seane. Za pár hodin toho chudáka zase budeš mít. Jakmile se rozední a budou vidět stopy. Možná dokonce krvácí. A možná že už je dokonce mrtvý. Proč si lámat hlavu kvůli jednomu špinavému otrokovi…“

„Jestli se mu to podaří, dostanou ostatní odvahu,“ zavrčel Harris. „Pak budou všichni snít o svobodě. Nebudou chtít pracovat a budeme je muset pořád bít. A mé lidi unavuje v takovém vedru pořád ty zatracené indiány bičovat.“

„Myslíš, že se mu to podaří?“ zeptal se Longmire takřka lhostejným hlasem. Dal si před ústa ruku a zívl. Vypadalo to, že se nemůže dočkat, až se zase dostane do postele.

„Asi ne,“ odvětil Harris. „Zatím jsem většinu z nich dostal.“

„Dávej pozor,“ řekl chladně Longmire. Najednou jako by z něj opadla veškerá únava. Z jeho štíhlého, svalnatého těla doslova vyzařovala energie. „Jestli toho otroka nechytíš, tak za to dva další pověs. Nějaké, kteří už jsou opotřebovaní. Ostatní si to zapamatují.“

Harris se jen ušklíbl. „Můžeme si dovolit ztratit tři otroky?“

„Ostatní budou muset pracovat o to víc,“ odvětil Longmire. „Kromě toho brzy dostanu další dodávku z hranice. Gringové dobývají indiánské území, a tak se dá koupit spousta Navahů nebo Pimů.“ Longmire se zlověstně usmál. „Jenom si nedělej starosti. A teď jdu zase do postele.“

„Za svítání si vezmu několik mužů,“ řekl Harris, „a vydáme se za ním. My ho dostaneme, bossi.“

Longmire se ve dveřích otočil.

„Rozhodně zítra nech postavit šibenici,“ poznamenal klidným hlasem. „Budeme ji potřebovat. Tak jako tak.“

Ramon měl za zády hory. Když se obrátil, mohl je pozorovat. V tetelícím se vzduchu pouště měly namodralou barvu.

Před ním se táhly nekonečné kopce porostlé trním a kaktusy. Ačkoli měl chodidla ztvrdlá, neboť nenosil boty, spálila se mu od horkého písku. Nohy měl rozedrané od trní a kaktusů. Slunce mu pálilo na hlavu a sežehávalo mu kůži.

To nejhorší však byla bolest v levém rameni.

Už dva dny byl Ramon na útěku. Podařilo se mu zastavit krvácení. Zranění bylo hluboké, ale nikoli nebezpečné. Ramon se skryl do jedné z jeskyní na úbočí Siera Tarahumara. Viděl Harrise a jeho lidi, jak jedou v otupujícím vedru. Ramon žil z rosy a suchých bobulí. Poušť nebylo to nejhorší. Trochu ji znal. Dřív vždy ohrožovala jeho skromné pole. Také pronásledovatelé, ti změkčilí pistolníci a rváči, se dali obelstít. Ramona to stálo mnoho úsilí, ale Harris neznal poušť tak dobře jako on. A přes Harrisovy zkušenosti v lovu lidí byl Ramon o jeden nebo dva triky vpředu.

Neměl však čas ani nezbytné byliny na to, aby si mohl ošetřit ránu. Odmítala se hojit. V tom vedru mu oteklo rameno. Ramon skoro nemohl pohybovat levou rukou. Každý krok v rozpáleném písku pro něj znamenal bolest, jež mu vystřelovala do celého těla.

Hleděl do země a kladl nohu před nohu. Žízeň ho téměř zabila. Revolver a nůž byly těžkým břemenem, ale přesto je vlekl s sebou. Doufal, že bude moci lovit, jakmile se mu zahojí rameno.

Jenže ono nepřestávalo bolet. Naopak, bylo to čím dál tím horší.

Ramon vrávoral. Musel se nutit ke každému kroku. Cloumala jím horečka. Už dlouho nespal. Dnem i nocí šlapal, aby pokud možno získal co největší náskok. Aby se dostal co nejdále od toho proklatého hornického městečka pana Longmira.

Proto neslyšel jezdce, který jel ze západu.

Ten jezdec měl slunce v zádech. Byl to vysoký širokoplecí muž. Nádherný vraník, na němž jel, se v horkém písku pohyboval s elegancí. Měděná kování na sedle a postroji se leskly na slunci.

Jezdcův výraz se téměř nezměnil, když spatřil bezvládnou postavu na zemi. Pouze přimhouřil své výrazné, ostražité oči.

Lehce se pohnul v sedle a krátkým tlakem nohy a holínky a nenápadným pohybem uzdy vraníka přiměl, aby poslušně přišel až k Ramonovi. Muž se rozhlížel po okolních křovinách, pátral po sebemenším pohybu, jenž by mu prozradil past.

Až na běžící ještěrku a odlétajícího ptáka však nic neviděl.

Cisco zastavil těsně u Ramona. Prohlížel si jeho spálenou kůži a ránu na rameni. Nepotřeboval nijak velkou fantazii na to, aby pochopil, co se odehrálo. Jeho ostrému zraku neunikly stopy po bičování na kůži.

Cisco rychle seskočil ze sedla. Když pod jeho holínkami začal křupat písek, indián se pohnul.

Náhle se probudil.

Ramon hekal bolestí a vyčerpáním, ale přesto se otočil. Ve sluncem spáleném obličeji se zaleskly jeho tmavé oči. Neohrabaně sáhl mozolnatou rukou po revolveru za bederní rouškou.

Cisco zůstal stát. Nesnažil se tasit zbraň. Ruce měl volně svěšené a vítr mu povíval pláštěm.

Ramon se zarazil, když mu pohlédl do očí.

Nevěřícně hleděl do Ciscova zarostlého, tvrdého obličeje. Bylo to, jako by jej jeho pohled ochromil.

„Nemáš se čeho bát, hombre,“ klidně řekl Cisco. Pozorně si indiána prohlížel. „Nevím, kdo po tobě jde, ale já to určitě nejsem.“

Indián zasténal: „Ty – nepatříš – k Harrisovi?“ Bylo to spíš konstatování než otázka. Indián zvedl ruku z koltu a opřel se jí o zem. Byl příliš slabý na to, aby vstal.

„Ne,“ odvětil Cisco. Natáhl ruku po láhvi s vodou, kterou měl zavěšenou na měděné hrušce sedla. „Vsadím se, že máš žízeň, amigo.“

Indián se usmál. „Na to můžeš vzít jed, amigo.“ Pokusil se vstát, ale jediné, čeho dosáhl, bylo to, že se o něj opět pokoušely mrákoty.

Cisco k němu rychle přistoupil. Podal mu láhev a pak přihlížel, jak indián pije.

Ramon pil lačně, ale nevylil ani kapku. A nepil příliš. Věděl o tom, jak je v té krajině voda důležitá.

„Potřeboval bys ošetřit ránu,“ řekl Cisco. „A myslím, že máš horečku a velké bolesti.“

„Všechno, co potřebuju, je voda,“ odpověděl Ramon. „O všechno ostatní se můžu postarat později.“

„S výjimkou toho tady,“ vážným hlasem poznamenal Cisco a ukázal na ránu. Ramon sebou cukl, jako by se bál, že se ho dotkne. Už to Ciscovi prozradilo, že rána je zanícená.

Mlčky ze sedlové kapsy vytáhl malou lahvičku a balíček obvazů. Ramon na něj nedůvěřivě hleděl. Chtěl proti tomu bílému léku protestovat, ale něco na tom cizinci jeho protest udusilo už v zárodku.

Když Cisco otevřel lahvičku, indián vytřeštil oči. „Znám tu vůni,“ zamumlal. „To jsou posvátné byliny, které náš šaman…“ Zasténal, když jej ta tekutina začala pálit v ráně. Když pak promluvil znovu, nevěřícně hleděl cizinci do tváře. „Ty jsi běloch,“ řekl. „Odkud znáš ten mocný lék? Znám jenom jednoho šamana, který ho dokáže připravit. A to tajemství předá jen svému vlastnímu nástupci.“

Cisco se lehce usmál. Pečlivě mu obvázal rameno čistým obvazem a řekl: „Možná i já znám jednoho šamana.“ Pečlivě svázal konce obvazu a dodal: „Ten otok by měl rychle ustoupit. Když budeš mít štěstí, rána se brzy zahojí. Ale musíš si odpočinout.“

Ramon zavrtěl hlavou. „Na to nemám čas.“ Vypil ještě doušek z láhve, pak ji zavřel a podal ji Ciscovi. „Díky, amigo.“

Cisco zavrtěl hlavou. „Nech si ji. Já mám ještě jednu a plný měch vody. Můžu ti dát i nějaké jídlo. Ale udělej mi jednu laskavost.“

Ramon zůstal sedět v prachu. Pozoroval láhev ve svých rukou. „Když to půjde…“

„Pověz mi, kdo tě postřelil.“

„Nikdo,“ opáčil Ramon. Nepohlédl na Cisca. Nejistě se zvedl. Sáhl si na ovázané rameno a zamumlal: „Za všechno ti děkuju. Ale teď musím dál.“ Chtěl vyjít, ale Ciscův hlas jej zarazil: „Počkej!“

Indián se neotočil. Hleděl na fialovou oblohu před sebou. Nic neřekl.

„Bojíš se, že bych tě mohl přivést zpátky, že je to tak?“ klidným hlasem se zeptal Cisco. „Protože ten, před kým prcháš, by mi pak vyplatil odměnu.“ Cisco se tiše zasmál. Úsměv indiána uklidnil. „Kdo je ten Harris?“

Ramon pokrčil rameny. „Jeden z těch, kdo mě pronásledují.“

„Je to otrokář?“ otázal se Cisco.

Indián se prudce otočil, jako by jej někdo udeřil. Jeho tvář se zkřivila bolestí. Rukou trhl ke zraněnému rameni. „Odkud to víš?“

Cisco nehnul ani brvou. „Je snadné to poznat. Máš kroužek na noze, i když jím není protáhlý řetěz. Je vidět, že tě často bili. Nejsi pokrytý jen prachem pouště. Pracovals v dole, že ano?“

Ramon přikývl.

„A ten důl leží tam v těch horách?“ Cisco ukázal na mohutný, tmavý masiv v houstnoucí temnotě.

Ramon opět přikývl.

„Dám ti návrh,“ řekl Cisco. Pohlédl k horám a chvíli naslouchal zvukům noci. „Ty mi řekneš všechno o těch lidech, kteří tam dělají své špinavé kšefty, a já ti dám jídlo, léky a dostatek peněz na to, aby ses mohl vrátit domů. Bueno?“

Ramon pohlédl do jeho tváře. V houstnoucím šeru z ní toho moc vidět nebylo.

„Proč jsi tak velkorysý?“ zeptal se indián.

„Pověz mi to, jsem zvědavý,“ řekl usmívající se Ramon. Něco v tom úsměvu Ramona na nejvyšší míru znepokojilo. Přesto řekl: „Povím ti všechno.“

Koneckonců, pomyslel si Ramon, ten úsměv se netýká mě. Týká se Harrise a jeho bosse.

Bylo to vůbec poprvé, co Ramon svým bývalým pánům nezáviděl.

Tábor byl velký.

Vlastně to ani nebyl hornický tábor, spíš městečko. Svým velkým dalekohledem mohl Cisco pozorovat budovy. Byly jich dva tucty. Tři z nich byly podlouhlé chaty otroků. Do dolu vedl velký vchod. Za úsvitu do něj hnali otroky.

Je to jako tlama nějaké nestvůry, pomyslel si. Díval se dalekohledem a přihlížel, jak otroci vycházejí z dolu. Bylo tam velké množství ozbrojených strážců. Cisco odhadoval, že jich jsou nejméně dva tucty. Byli dobře ozbrojení. Jejich zadovky je chránily nejen před otroky, ale i před bandity a indiány.

Před největší budovou ve městě se třepotala žlutočervená vlajka. V tom domě, šlo o krásnou vilu, patrně žil boss toho dolu. Bílá štuková výzdoba a malá zahrada v kamenité a rozpálené krajině působily poněkud nepatřičně.

Vedle vchodu do dolu viseli na šibenicích dva oběšenci. Otroci, když je ráno vedli do práce a potom když je vyčerpané vedli zpátky, na ně museli hledět.

Pokaždé když Cisco viděl mrtvé, se v jeho očích objevilo podivné tvrdé světlo.

Ramon mu vyprávěl o lovcích otroků. Přepadli Ramonovu vesnici a zabili všechny kromě dětí, výrostků a mladých žen. Ramonovi bylo tenkrát šestnáct. Musel tři roky dřít v dole. Vyprávěl Ciscovi o podmínkách, které tam vládly.

Jen ti nejsilnější a nejtvrdší muži vydrželi tak dlouho jako Ramon. Pro Longmira, majitele dolu, bylo důležité pouze zlato. Otroci byli levní. Nahrazoval je jako opotřebované nářadí.

A před třemi měsíci Longmire zřídil nový důl. Tady, uprostřed pouště. Na okraji Siera Tarahumara, kam se bílý muž odvážil jen zřídka. Longmire svůj tábor nazval El Dorado. Už jen to svědčilo o nadějích, které do dolu vkládal.

Potom Cisco zase dalekohled sklonil. Hluboko v údolí stáli otroci na slunci. Dozorci hekticky pobíhali kolem nich a počítali je. Skupina placených horníků a inženýrů popíjela v hospodě, i tu tam měli. Otroci dostávali jen vodu a kukuřičnou kaši. A rány? Těch bylo vždycky dost.

Cisco uvažoval. Co by se stalo, kdyby měl Longmire úspěch? Kdyby tam našel zlato?

Postavily by se tam stovky domů. Ticho hor by ustoupilo čilému ruchu a nádheře hornického města.

A do šachet by byly nahnány nekonečné kolony otroků.

Otroctví ještě nebylo vymíceno. A v Mexiku zuřila válka.

Cisco obezřetně kráčel skalnatou krajinou. Daleko před ním se na nebi vznášel orel. Ramon uprchl před několika dny. Nyní již byl určitě daleko. Cisco mu dal všechno, co potřeboval, kromě koně. Přinejmenším jeden otrok byl teď zachráněn. Osud ostatních Cisca zneklidňoval víc.

Nechal koně v nedalekém kaňonu. Nacházel se více než kilometr od Longmirova El Dorada. Bylo jisté, že tam tak rychle někdo nezabloudí. Cisco považoval za důležité, aby o jeho přítomnosti nikdo nevěděl.

Potřeboval dobrý plán a spoustu peněz, pokud chtěl dosáhnout toho, co si předsevzal.

Nevěřil, že by mělo smysl mluvit s majitelem dolu. Ten, kdo si drží otroky, má zřejmé pevné mínění o právech lidí. A povstání, které by případně vyvolal, by zase vedlo pouze ke krveprolití.

Cisco byl zahloubán do svých myšlenek, když se mezi skalami a trnitými keři vracel zpátky do kaňonu. Vraník se neklidně pohyboval a nahlas frkal.

Cisco se zastavil. Ptal se, proč ještě neviděl Harrise. Ramon mu ho podrobně popsal a Cisco hornický tábor pozoroval již několik dnů.

Když spatřil muže, kteří se objevili mezi skalami, věděl, proč Harrise v El Doradu nezahlédl.

Harris se šklebil a nervózně si rukou mnul bradu. V pravé ruce držel kolt. Vedle něj stáli dva snědí muži. Vypadali jako indiáni. Mnozí z nich byli rádi, když se mohli dát najmout do služeb bílých jako stopaři a zvědové.

I oba indiáni byli ozbrojení. Krátké hlavně jejich karabin mířily přímo na Ciscovu hruď.

Smůla, pomyslel si Cisco. Přesto lhostejně hleděl na ty muže a ti mu jeho pohled chladně a výhružně opětovali. Šance, že jeho vraníka nikdo nenajde, byly velké. Mám smůlu, pomyslel si Cisco, nic než smůlu.

„Dobrý den, pane,“ řekl Harris. Jeho hlas zněl zastřeně. „Co je důvodem toho, že jste nás poctil svou návštěvou, pane?“ otázal se a přivřenýma očima si prohlédl Ciscovy šaty.

Nejen ploché sombrero z kukuřičných listů s širokým okrajem a jemné boty z nejlepší kůže vzbudily Harrisovo podezření. Hleděl na měděnou přezku na Ciscově opasku, jako by byla z toho nejryzejšího zlata. Také rukojeť velkého nože za opaskem se narudle leskla a knoflíky na kožené vestě pod rozepnutým pláštěm měl cizinec též měděné. Jen oba revolvery, které Cisco nosil, měly tmavou barvu oceli a železa.

„To se tu člověk nesmí procházet?“ zeptal se Cisco. Pomalu se vydal ke svému koni, jako by tam Harris a jeho kumpáni ani nebyli.

„Takové kvítko jako ty rozhodně ne!“ odsekl Harris a palcem natáhl kohoutek koltu. Výhružně zvedl hlaveň. „Další krok bude tvůj poslední, hombre.“

Cisco pohlédl do jeho malých očí a poznal, že Harris by neváhal ani na oakmžik a uskutečnil by svou výhrůžku. Byl to člověk, kterému dělalo radost zabíjet.

Harris kývl hlavní koltu na dalekohled, jenž Cisco držel v ruce. „S tím se dá vidět daleko, že?“ procedil mezi zuby.

„Když si ho člověk dobře zaostří, tak ano,“ klidně odvětil Cisco. „Chceš ho snad koupit, hombre?“

Harris se zlověstně usmál. „Ty jsi vtipálek, že ano?“ Potom mu úsměv z tváře zase zmizel. Tvrdým hlasem řekl: „Povím ti, co si myslím, amigo. Vypadáš jako někdo, kdo má peníze. Přesto se potuluješ po horách jako poslední vaquero. A máš i hezký dalekohled. Motáš se tu celé dny. Povím ti, co si o tobě myslím, příteli!“

Harris na něj vyzývavě hleděl, ale vousatý dlouhán mlčel.

„Jsi prašivý pistolník a někoho tu hledáš, číháš tu ve skalách, abys ho mohl oddělat. Je to tak?“

„Máš příliš velkou fantazii,“ řekl Cisco. „Ale můžu tě uklidnit. Nemám v úmyslu nic takového.“ Přemýšlel, zda by na něj Harris vystřelil. Zatím to tak nevypadalo. Pistolník uvažoval, co má dělat. A kdyby vystřelil, musel by se rozhodnout i Cisco. Šance, že by je všechny mohl postřílet, nebyla nijak malá. Nevěděli, jak je rychlý. Na druhé straně neměl ani on tušení, jak rychlý je Harris. A tomu stačilo jen zmáčknout spoušť.

Harris svraštil čelo a odplivl si do prachu. Vzhlédl k obloze. Brzy se stmívalo. Na východě již byla obloha temně modrá.

Harris opět pohlédl na přezku Ciscova opasku.

„Ta měděná rytina mi je nějak povědomá,“ zavrčel. „Slyšel jsem o jednom slavném pistolníkovi. O muži se zálibou v mědi. Ale nemůžu si vzpomenout na to, co jsem o něm slyšel.“ Harris se znovu usmál. „Jestli budeš mít smůlu, tak si brzy vzpomenu. A do té doby zůstaneš s námi, hombre!“

Cisco jen pokrčil rameny. „Když tak toužíš po mé společnosti, pokusím se cítit polichoceně.“ Chladně pohlédl Harrisovi do očí a ten po chvíli uhnul pohledem.

„Seberte mu zbraně!“ zavrčel. „Při sebemenším odporu ho oddělejte!“

Harrisovi indiáni mu prohledali dokonce i sedlové brašny. Cisco musel uklidnit koně, aby ty muže vůbec pustil k sobě. Nechtěl, aby Harrisovi kumpáni koně zastřelili.

Harris mu osobně ze sedlového pouzdra vytáhl dlouhohlavňovou karabinu. Prohlédl si její přesný zaměřovací mechanismus, načež si zbraň pověsil na rameno a zazubil se, jako kdyby vyhrál nějakou cenu. Hlavní koltu se lehce dotkl Ciscovy brady. Musel na něj vzhlédnout, protože byl menší. „Jestli nejsi zabiják, amigo, tak sním smeták.“

Cisco na něj lhostejně pohlédl. „Dobrou chuť.“

Harris přivřel oči. Vypadalo to, že přemýšlí, jestli ho má udeřit. Nebyl to člověk, který by si nechal líbit takové posměšky.

„Jedno ti slibuju,“ zasyčel. „Ty tvoje zatracené vtípky tě brzy přejdou, hombre!“

V tom okamžiku jeden z indiánů vyděšeně vykřikl. Harris se otočil.

Indián mu ukázal kožený váček. Šňůrka, kterou byl svázán, byla roztržená. V houstnoucím šeru večera se zatřpytil zlatý prach a nuggety.

Harris se zahleděl na obsah toho pytlíku. V jeho tváři s hrubými rysy zacukalo. Po chvíli takřka násilím odtrhl pohled od zlata. „Dej to do mých sedlových brašen!“ nařídil mu. „A nepřej si mě, jestli si schováš jediné zrnko!“ Harris pomalu odešel, přičemž stále mířil na Cisca. „Dávejte pozor na toho měděného ksindla! Dělejte, jedeme!“

Od skal se odrážela ozvěna jeho hlasu.

„To měl u sebe?“ udiveně zamumlal Longmire. Potěžkal váček se zlatem v dlani a dodal: „To je zlata za několik tisíc pesos.“

„Našli jsme jeho stopy, když jsme hledali toho špinavého indiána. Potuloval se tu už pěkně dlouho. Má velký dalekohled. Něco kuje, bossi.“ Harris hleděl na Franka Longmira pohledem, v němž se zračilo očekávání.

Longmire postavil váček na svůj psací stůl. Petrolejová lampa vrhala mihotavou zář na stěny. Drahý leštěný nábytek se leskl.

„Takže ty si myslíš, že to je pistolník?“

Harris energicky přikývl. „Jeden z těch, které najali vaši konkurenti. Možná vědí víc než my. Možná chtějí celý kraj pro sebe, protože tu je víc zlata, než se nám může zdát.“

Longmire si nevrle odfrkl. „Něco se mi na tom nelíbí. Říkáš, že má na sobě samou měď? Na sedle, na opasku a všude?“

„Jeho kůň také stojí za to. Je to nejlepší andaluský chov. A jeho boty! Ten muž není chudý. Je to nájemný pistolník, hodně drahý nájemný pistolník.“

Longmire nerozhodně kýval hlavou. Klesl do měkkého čalouněného křesla a řekl: „Ech, jsou možná i jiná vysvětlení, Seane. Příjemnější.“ Longmire se pousmál. „Myslím, že ten měděný chlapík mě zajímá. Přiveď ho sem.“

„Buďte opatrný,“ radil Harris. „Kdo ví, jaké eso má schované v rukávu.“

„Sakra, to se snad mám schovávat?“ zalapal Longmire po dechu. „Přiveď mi ho sem.“ Vytáhl zásuvku a na stůl položil velký revolver Le Mat. Pravou ruku měl položenou na jeho pažbě.

Harris otevřel dveře a Cisco vešel do kanceláře. Následovali jej dva osobní strážci. Ti však zůstali stát u dveří.

Cisco si majitele dolu dlouze měřil pohledem. Longmire byl zhruba v Ciscově věku, vysoký, štíhlý a pohledný. Jeho dokonalou kštici nekazil jediný šedivý vlas. Longmire měl černé a pronikavé oči. Opřel se o opěradlo své židle a po chvíli mlčení řekl:

„Myslím, že vím, kdo je ten pistolník, Seane.“ Přitom upřeně hleděl na Cisca. Ten nehnul ani brvou.

„Říká se mu Cisco,“ poznamenal Longmire.

Harris sebou trhl.

„Slyšel jsem o něm několik příběhů. Ten popis na něho sedí. Hlavně to s tou mědí.“

Longmire se pousmál a pohrávaje si s bílým psacím perem řekl: „Měděný muž. Často se objevuje tam, kde nějaká pakáž potřebuje pomoc. Nějaký hacenando likviduje campesinos, kteří se mu nehodí. Nikdo se neodváží proti němu bojovat. Pak přijde Cisco a pomůže campesinos.“ Longmire na Harrise vrhl ostrý pohled. „Ten Cisco, Seane, už svrhl jednoho zkorumpovaného guvernéra!“ Longmire pomalu vstal a mávl rukou s psacím perem. „Seane, náš přítel je mnohem nebezpečnější než špičkový pistolník. I brilantního zabijáka můžeš přeplatit. Ale tohoto ne.“ Longmirovi se chvěl hlas nenávistí. „Je totiž posedlý. Věří ve spravedlnost. Takového můžeš zastavit jen kulkou.“

Harris udiveně pozoroval gesta svého bosse. Tak rozrušeného ještě Longmira snad nezažil.

„Já jsem slyšel jen to, že střílí rychleji než kdokoli jiný,“ řekl Harris. „Ale máte pravdu, pane Longmire. Cisco – to bylo to jméno, které se mi nemohlo vybavit.“ Harris na Cisca vrhl zachmuřený pohled. „Mám ho oddělat?“

Longmire zavrtěl hlavou. „Zešílels, Seane?“

Harris byl zaražený. „Ale řekl jste přece, že…“

Longmire se sebejistě usmál. Přistoupil k psacímu stolu a ukázal na váček se zlatem. „Podívej se na to! To měl u sebe! Tam, kde to vzal, toho asi bude víc, nemyslíš?“

Poklepal Harrisovi na rameno a dodal: „Takže na našeho měděného muže dej pozor, ano?“

Cisco se posadil na židli pro návštěvníky a natáhl si nohy. „Takže vy si myslíte, že mám zlato.“

Harris se na něj chtěl obořit, ale Longmire podsaditého pistolníka zadržel. Longmire si Cisca prohlížel pronikavým pohledem. Majitel dolu prsty hladil zlatý prach.

„Toto zlato,“ řekl Longmire, „Pochází z nějakého dolu. Ještě nebylo zpracováno.“ Těžkal v dlani nugget velký jako hrách a doslova provrtával Cisca očima. „Kde jste vzal to zlato, hombre?“

„Řekl bych, že vám do toho nic není,“ odvětil Cisco.

Harris zavrčel a chtěl zakročit. Dlouhán však na něj vrhl varovný pohled. Harris zaváhal. Náhle už si svou převahou nebyl tak jistý.

„Myslím, že vlastníte důl někde v horách,“ řekl Longmire. Zvedl ruku ze zlata a velmi pomalu sáhl po revolveru na stole. Potěžkal jej v dlani a úkosem pohlédl na Cisca. „Povězte nám, odkud je to zlato, a já vás nezastřelím. Rozuměl jste, příteli?“ Longmire se zašklebil jako vlk. Jeho hlas však zněl takřka dobrosrdečně.

Harris sevřel rukojeť biče, který nosil za revolverovým opaskem. „Jenom mi toho chlapa nech!“ zavrčel.

Cisco si ho nevšímal. Sledoval Longmira. „Nechat to zvíře bez dozoru se vám nemusí vyplatit, Longmire,“ klidně poznamenal Cisco. „To sám dobře víte.“

Jeho klid Longmira rozzuřil. V jeho černých očích se objevily jiskry hněvu.

„Proč ne?“ ostře se otázal. „Odveď ho, Harrisi, a dělej si s ním, co chceš!“

Cisco byl rázem na nohou. Stalo se to tak rychle, že Harris sebou bezděky trhl. Oba strážci sáhli po koltech.

Několik vteřin byli všichni strnulí. Bylo jasné, že Cisco se bude bránit. Nebylo možné ho jen tak zneškodnit. Situace byla nejasná. Proto Longmirovi muži znervózněli.

Do ticha se ozvala slova nějaké ženy.

„Tak s ním prostě uzavři obchod!“

Cisco se opatrně ohlédl. Ve dveřích stála žena. Její blonďaté vlasy sahaly až po kožený límec jezdeckého kabátu. Měla anglické jezdecké holínky a americkou jezdeckou sukni. Její modré oči byly upřeny na Cisca.

Ten se zdvořile uklonil. „Slečno…“

Longmire na ni vrhl chladný pohled. „Ty už jsi zpátky?“

„Venku jsem se nudila,“ řekla. „A je tam horko. Chtěla jsem se podívat na tvého zajímavého hosta.“ Pohlédla na Cisca a dodala: „Jmenuji se Milesová. Wendy Milesová.“ Měla anglický přízvuk. „Jsem z Bostonu.“ Při těchto slovech se pousmála.

„Tomu chlapíkovi se říká Cisco,“ podotkl Longmire. „Doufám, že už ho nikdy neuvidíš. Náš obchod totiž bude velmi brzy uzavřen.“

„Měla jsem úplně jiný dojem,“ nevzrušeně namítla. „Ještě stále si myslím, že by ses neměl pokoušet ho zabít. Vypadá jako profesionál, Franku.“

„Neměla by se do toho míchat!“ odsekl Harris.

„Myslím, že slečna Milesová má pravdu,“ řekl Cisco. „Nemůžete se ke všemu dostat zadarmo, Longmire.“

„Proč ne?“ zavrčel Harris.

Longmire ho ignoroval. Zamyšleně si potěžkal v ruce těžký kolt a pak jej položil na stůl.

„A vy byste byl ochoten se mnou uzavřít obchod, pane Cisco?“ otázal se nyní zdvořilým tónem. Bylo to, jako by s revolverem odložil i svou brutalitu.

„Zdá se mi, že v této situaci mi nic jiného nezbývá,“ zněla odpověď.

„Tak vidíte!“ zvolala Wendy Milesová. Posadila se na jednu ze židlí a dodala: „Co jsem vám říkala?“

„Třetinu pro vás, dvě třetiny pro mě,“ přátelsky řekl Longmire a opět si sedl za svůj psací stůl. Nyní se již opět cítil jistě. „Koneckonců bychom vás mohli prostě a jednoduše oddělat. Mohli bychom celou tuto záležitost předat panu Harrisovi.“ Při tom se Longmire zlomyslně usmál.

Cisco si zkřížil ruce na prsou. Neposadil se. Namísto toho pohlédl na Longmira a řekl: „Tímto tónem už jsme se bavili. A k ničemu to nevedlo.“

„Takže chcete větší podíl z toho dolu,“ konstatoval Longmire.

„Z mého dolu,“ klidně podotkl Cisco. „Já vám ukážu to místo, vy tam budete těžit. Zisk si rozdělíme. Fifty fifty.“

„To zní férově,“ prohodila Wendy Milesová.

„Mohla bys, prosím, držet jazyk za zuby?“ zavrčel Longmire, který se ovládal jen s vypětím všech sil. „Omlouvám se, pane Cisco.“

„Raději byste se měl omluvit dámě,“ chladně odtušil Cisco.

„Doufám, že v budoucnu mému vztahu s Wendy porozumíte lépe,“ řekl Longmire. „Já vím, jak s ní musím jednat. Každopádně jsme teď partnery, pane Cisco. Momentálně vám to tak nepřipadá, ale jednoho dne nad tím budete pociťovat spokojenost.“ Longmire se chladně usmál. „Zítra časně zrána vyjedeme. Vy, já a několik mých mužů. Ukážete mi svůj důl. Pak sepíšeme smlouvu.“

Cisco mlčel. Věděl, co si o Longmirových slibech má myslet.

„Pan Harris vám na noc dá vhodnou místnost v tomto domě,“ dodal Longmire. „Několik ozbrojených mužů bude neustále poblíž k vaší ochraně. Chci vás poprosit, abyste dům do našeho odjezdu neopouštěl. Dobrou noc, pane Cisco.“

Cisco šel ke dveřím. Harris jej následoval. Cisco věděl, že Longmirovi nemůže věřit. Neprozradil by mu, kde je ten důl, i kdyby mohl.

Čekala jej jízda do hor. Bylo jasné, že půjde o smrtící hru. A kdo bude mít lepší nervy, vyhraje.

Sotva se za Ciscem zavřely dveře, řekla Wendy: „Já samozřejmě pojedu s vámi.“

Longmire na ni vrhl zlomyslný pohled. „Jak, prosím?“

„Zítra pojedu s vámi,“ řekla Wendy ještě jednou, tentokrát velmi pomalu.

Longmire přivřel oči. Prsty bubnoval po desce stolu. „To je absolutně nemožné, zlato.“

„Myslíš, že mám chuť tady na tebe čekat? Se všemi těmi primitivními dozorci, kteří na mě čumí jako na nějakou levnou couru?“ V jejích modrých očích se hněvivě zajiskřilo.

Longmire byl v pokušení jí říct: „Ty jsi levná coura,“ ale nechal to být. Wendy by to nestrávila a on neměl chuť si hledat novou milenku.

„Ten muž je nebezpečný,“ řekl. „Pokusí se nás podvést. Proto tě nechci mít poblíž.“

Wendy se usmála. Přišla za něj a začala mu vlídně mnout ramena. Předklonila se a zašeptala: „Máš strach, že bych mohla být svědkem vraždy.“

Longmire měl co dělat, aby vypadal lhostejně. „Možná,“ řekl po delším váhání.

„Nedělej si starosti,“ vlídně odvětila Wendy. „Já už jsem viděla jiné věci.“

Longmire uvažoval. Nelíbilo se mu, jak Wendy pokukovala po tom cizinci. Snad by toho však mohl nějak využít. Snad by na Cisca mohl zaútočit ze dvou stran.

„Dovol mi jet s vámi,“ naléhala Wendy. „Víš, jak dobře umím střílet. Mohla bych vám být užitečná.“

„Slib mi, že uděláš všechno, co ti řeknu,“ opáčil Longmire vážným hlasem. Otočil se a pohlédl Wendy do obličeje. „Všechno, rozumíš.“

Váhala. Pak se rozesmála a prohodila: „Ano, slibuju to. Spokojený?“

Longmire ji přitáhl k sobě a políbil ji.

„Moc,“ řekl. „Moc spokojený…“

Za úsvitu vyšli ven. Koně stáli v řadě vedle sebe. Vedle nich stálo několik soumarů.

Od příbytků otroků zněly hlasy dozorců. Otroci vrávorali ven. Postavili se do řady a každý dostal na snídani misku kaše. Neustále na ně mířily pušky. Harrisovi lidé po Ramonově útěku již nemínili riskovat.

Cisco pozoroval dění v táboře s kamennou tváří. Jeho oči byl ledově chladné. Longmire stál vedle něj a samolibě se usmíval. Měl na sobě anglický jezdecký oděv, na hlavě bílou tropickou helmu. Vysoko na pravém boku se mu houpal americký revolver. Byl natočený pažbou dopředu.

Za Ciscem stál Harris s osmi muži. Nespustili Cisca ani na okamžik z očí.

Všichni stáli před vchodem vily a čekali na Wendy Milesovou.

„Přemýšlím, co tu vlastně chcete, Cisco,“ řekl Longmire. „Proč jste čmuchal kolem mého města?“

Cisco na něj pohlédl úkosem a odvětil: „Můžeme to nazvat zvědavostí.“

Longmire se pobaveně zasmál. „Ech, pane Cisco, vždyť vy máte něco za lubem. Teď, když jsme partneři, si to přece klidně můžeme přiznat.“

„Možná jsem s vámi chtěl uzavřít obchod,“ posměšně odpověděl Cisco. Ukázal na otroky, kteří spěšně pojídali řídkou kaši. Netrpělivě čekali na dozorce. Ti jim nemínili poskytnout jednou vteřinu odpočinku.

„Kdybych od vás koupil tyto lidi, všechny najednou – dal byste mi je?“ zeptal se Cisco klidným hlasem.

„Záleží na ceně,“ řekl Longmire. Pohlédl Ciscovi do očí a dodal. „A ta by byla vysoká. Velmi vysoká!“

„Nezajímá vás, jak se ti lidé cítí?“ zeptal se Cisco.

Longmire zavrtěl hlavou. „Proč by se měl indián cítit dobře? Tito lidé nemají ani vzdělání ani ctižádost. Jenom jim prospěje, když jim dáme práci.“ Longmire poklepal Ciscovi ukazováčkem na rameno. „Vy jste přece ten lidumil, že ano? Málem jsem na to zapomněl.“ Několik vteřin se v Longmirových očích zračila chladná nenávist.

Longmire se otočil. Viděl, že z domu přichází Cindy. Měla na sobě ploché sombrero a mexické jezdecké šaty. Na švech kožených kalhot jí cinkala stříbrná concha. Pod paží držela zkrácenou brokovnici.

„Už jsi tady?“ zamumlal Longmire a pak zavelel. „Do sedel!“

Když vyjížděli z tábora, doprovázelo Cisca několik ozbrojenců. Ani se neptal na své zbraně. Věděl, že Longmire by se mu vysmál.

Cisco však nebyl odkázaný na zbraně.

Tábor zůstal za jejich zády. Když se přiblížili k horám, Cisco převzal vedení.

Před nimi se tyčily vysoké skály. Zpoza jejich rozeklaných okrajů stoupalo slunce.

Kraj byl divoký a krásný.

A byl Ciscovým spojencem.

Kolem poledne měli siestu ve stínu seschlých stromů. Urazili několik mil a dostali se při tom poměrně vysoko. Kolem byly jen holé skály a suché křoviny. Vedro bylo takřka nesnesitelné.

Longmire si utřel pot z čela. Dělal to každých několik minut, i když to bylo zbytečné.

Cisco na majitele dolu vrhl jen krátký pohled. Potom pohlédl dolů do údolí, jímž dopoledne projeli. Vzduch kolem se tetelil. El Dorado, Longmirovo hornické město, už neviděli.

Longmire se posadil vedle Cisca.

„Vám se asi náš obchod nelíbí, že?“ zeptal se Longmire.

Cisco pokrčil rameny. Aniž pohlédl na Longmira, řekl: „Máme před sebou náročnou jízdu. Raději odpočívejte.“

„Proč bych vás měl podvést, když mám důl?“ zeptal se Longmire. „Je toho přece dost pro nás oba, ne?“

Cisco mlčel. Posunul si klobouk do tváře. Vypadalo to, že spí.

Longmirovi trhlo ve tváři. Zlobně pohlédl na muže vedle sebe a řekl:

„Já nejsem bandita. Longmire je dobré jméno. Byli jsme chudá rodina. Jen jméno nám zůstalo. Já, pouze já sám jsem tomu jménu znovu pomohl získat dobrý zvuk. A toho jsem dosáhl jen tvrdou prací. Peníze mi nespadly z nebe, Cisco!“

„Díky vám se vaše rodina zase dostala k bohatství,“ poznamenal Cisco.

„To bylo obtížné,“ samolibě řekl Longmire. „Juarez a jemu podobní mi to nijak neulehčovali. Ale dokázal jsem to. I když Francouzi odejdou a Juarez se dostane k moci, budu mít dost moci a peněz. To mi už nikdo nemůže vzít! Proč bych vás měl chtít podvést, Cisco?“

„Abyste získal ještě větší bohatství,“ odpověděl Cisco. „Abyste mohl mít ještě víc otroků. Ale žádný strach – já už se pojistím.“

Longmire na něj vrhl rozzlobený pohled. „Uzavřeli jsme přece obchod! To byste měl mít na paměti. Jestli mi nedůvěřujete, tak prosím. Ale dodržte svou část dohody, jinak se vaše kosti tady budou bělat na slunci, příteli!“

Cisco mlčel.

Longmire domluvil a odešel. Pak se zastavil před Wendy. Ležela na dece ve stínu keře a vypadala, že spí. Když však uslyšela Longmirovy těžké kroky, vzhlédla k němu. Longmire si sedl vedle ní na deku. Znovu si utřel pot z čela. Měl propocený celý kabát.

„Měl bys raději odpočívat a ne tu pořád chodit sem a tam,“ ospale zamumlala Wendy. „Ten tam ví, proč spí.“ Kývla na Cisca. Zdálo se, že ze svého okolí nic nevnímá. Tvář měl skrytou pod ponchem. Pistolníci, kteří na něj měli dávat pozor, na něho závistivě hleděli.

„ S tím člověkem není řeč,“ zavrčel Longmire. „Nejhorší je to, že není hloupý. Je zatraceně rafinovaný, zlato. Ten neprozradí ani slovo o svých skutečných plánech, dokud nás všechny nepřeveze.“

„Pak s ním nemluv,“ odvětila Wendy. Dala si ruku pod tvář a zavřela oči. Longmire hleděl na její ňadra, jež se zřetelně rýsovala pod tenkou bavlněnou košilí.

„Já jsem obchodník,“ řekl Longmire. „Nejsem hráč. Chci přesně vědět, co všechno se tu odehrává. Já s tím mužem nehraju žádnou hru. Musím ho přimět, aby mě opravdu přivedl ke svému dolu. A proto musím vědět, co si myslí.“

„Máš ho ve své moci.“ Wendy na něj chladně pohlédla. „A máš Harrise. Myslím, že Harris je hrdý na to, že dokáže každého vymačkat jako citron.“

„Všechno v pravý čas a na pravém místě,“ odsekl Longmire. „Teď chci zkusit něco jiného.“

„A až budeš mít ten důl, tak Cisca odděláš.“

Longmire se zamračil. „To si opravdu myslíš, že jsem tak zlý?“

„Zatíms výrazy ,dobrý‘ a ,špatný‘ nepoužíval. Proč bys měl Ciscovi přenechat polovinu dolu? K čemu máš Harrise?“

Longmire se pobaveně zasmál. „Zases mě jednou prohlédla, miláčku!“ Pak zvážněl a pohlédl na ni takřka výhružně. „Někdy mi to připadá, jako kdybys mi četla myšlenky.“ Výraz jeho tváře prozrazoval, že se mu to nijak nezamlouvá. Jeho oči říkaly: Drž se zpátky, jinak se ti povede špatně!

„Proč mu vlastně nechceš nechat polovinu dolu?“ otázala se Wendy. „Při tvém bohatství…“

„Je to věc principu,“ opáčil Longmire. „Jestli dáš každému, co mu patří, pak tobě samému nezůstane nic. Často musíš dávat podíl svým vlastním lidem, protože by se ti to jinak nemuselo vyplatit. Ale u něj – kdo se o něho bude starat? Copak jsem idiot, který nechá ležet zlato v poušti?“

„Ale já si myslím, že ten člověk tě zajímá,“ váhavě řekla Wendy.

Longmire přikývl. „Je výjimečný. Obklopuje ho mýtus. Prý dokáže věci, které normální smrtelník nesvede. Údajně ho nikdo nemůže vyřídit. Prý vlastní neuvěřitelné bohatství. Nikdo neví, kdo to je, odkud přišel a kde vlastně žije. Slyšel jsem, že to je duch, přízrak.“ V Longmirových očích se objevily jiskry prozrazující chamtivost. „Přitom je očividné, že to je člověk. Možná ne takový jako ty nebo já, ale bezpochyby je to člověk. Jak se mu podařilo se obestřít takovými mýty? Rád bych to věděl.“

Wendy si odpustila smích. Longmire by to nestrpěl.

„Chceš se stát slavným?“ zeptala se ho.

Longmire pokrčil rameny. „Mohlo by se to ukázat jako užitečné.“ Vrhl na ni pronikavý pohled a dodal:

„Poslouchej! Chci, aby sis s ním promluvila. Vytáhni z něho, co budeš moct. Nejsi přece padlá na hlavu. Ty víš, jak z mužů dostat to, co potřebuješ.“

Wendy se ušklíbla. „Ó ne! S tím na mě nechoď!“

Longmire ji chytil za rameno. V jeho očích byl náhle ledový výraz. „Uděláš, co ti řeknu!“ zavrčel. „Říkalas, že pojedeš s námi. Teď jsi tady. Už je pozdě na to, abys couvla.“

Wendy váhala. Teprve když přikývla, Longmire ji pustil. Bolest jí vehnala slzy do očí.

Longmire se zamračil a pohladil ji po tváři. Výraz jeho očí jí nedovolil, aby ucukla. Zračilo se v nich něco nevýslovně zlověstného.

„Vytáhni to z něho,“ zašeptal Longmire. „A pořád mysli na jedno: Patříš mně. Rozumíš?“ Upřeně hleděl do jejích chladných černých očí.

Wendy opět přikývla.

Dobře věděla, že Longmire má pravdu.

Aspoň v této chvíli.

Když se setmělo, zastavili se v úzkém dlouhém kaňonu. Nic tam nerostlo, při každém kroku se ze země zvedal prach, který v horkém vzduchu dlouho vířil. Na stěnách kaňonu se načervenale leskly žíly obsahující měď.

Cisco při jízdě v kaňonu pozoroval Longmira. Ten tuto zvláštnost již očividně znal. Siera Tarahumara byla na některých místech velmi bohatá na nerosty. Nebyla tam jen měď, ale i stříbro a zlato. Přesto se na většině nalezišť nevyplatilo těžit.

Harris nespouštěl z očí okraje kaňonu. Lesknoucí se žíly jej nezajímaly. V ruce uvolněně držel pušku.

„Myslíš, že tu jsou indiáni?“ zeptal se Longmire svého předáka. Harrisova ostražitost jej znervózňovala.

„Určitě tu jsou,“ zabručel Harris. „A nechci se to dozvědět až tehdy, když mi šíp provrtá tělo.“

„Indiáni, kteří žijí v tomto kraji, na cizince nestřílejí,“ poznamenal Cisco. „Kromě toho jich v sieře žije jen několik.“

„To tvrdíte vy,“ řekl Longmire. „Odkud mám vědět, že nás nevedete do pasti? Vaši kumpáni mohou číhat všude.“

„Chci jen zabránit tomu, abyste stříleli na nevinné lidi, kteří vám náhodou zkříží cestu,“ řekl chladně Cisco. Znal lidi, kteří tam žili. Pobýval mezi nimi dost dlouho. Jednu dobu byl velmi rád, že se tam mohl skrýt. Daleko od všech lidí, které znal, se pokusil nalézt sám sebe. Ale to už bylo dávno. Tato jízda do Siera Tarahumara měla jiný cíl.

Cisco sesedl u jedné bahnité tůně. „Myslím, že bude lepší si tu odpočinout,“ řekl. „Brzy bude tma.“

Harris pohlédl na tůň a uznale přikývl. „Voda je tu také. Podívejme. Vypadá to, že se tu dobře vyznáš, amigo.“

„Ano,“ prohodil Cisco. Přivedl svého koně k vodě, nechal ho, aby se napil, a odsedlal ho.

Pak se posadil na oblý balvan a opřel se zády o stěnu kaňonu. Ta byla po tom horkém dni ještě teplá. Harris a několik jeho lidí si Cisca neustále prohlíželi. Malý bledý muž v pestrém ponchu začal rachotit pánvemi. Ostatní mu říkali Ben. Vypadalo to, že to je Longmirův kuchař. Velký revolver, jenž se mu houpal u boku, však svědčil i o jeho jiných schopnostech.

Náhle se vedle Cisca objevila Wendy.

Cisco si posunul klobouk do týla a pohlédl na ni.

„Přemýšlím, proč jste prostě a jednoduše nezmizel,“ zeptala se mladá žena.

Cisco se pousmál. „Zeptejte se Harrise.“

Wendy zavrtěla hlavou. „Nevypadáte jako někdo, kdo by měl mít z Harrise strach. A nemám ani dojem, že byste spřádal plány na útěk.“ Zvedla ruce, jako by se chtěla před něčím bránit. „Ne, nemějte strach, nemusíte mi nic vykládat o svých plánech. Ano, to je na takových plánech to důležité: To, že o nich nikdo neví.“

„Co říká Longmire na to, že jste tady?“

„Sedí tam. Co by proti tomu měl podniknout?“ Wendy pohlédla na Longmira. Majitel dolu seděl u ohně. Olejoval si revolver a ani jednou na ně nepohlédl.

„Mohl byste zmizet, kdybyste chtěl,“ řekla Wendy. Opřela se o skálu vedle Cisca a vrhla pohled plný chladného pohrdání na Harrise a jeho lidi. „Vy se tu vyznáte. Ale zdá se, že se vám ta jízda líbí.“

„Proč také ne?“ otázal se Cisco. „Udělal jsem dobrý obchod s Longmirem. Sám bych to zlato z dolu nikdy nedostal.“

„Kdybyste ho odtud chtěl dostat, tak už byste to přece udělal, ne?“ zeptala se Wendy.

Cisco na ni vrhl zamyšlený pohled. „Možná jsem měl na starosti něco důležitějšího.“

Na chvíli mezi nimi zavládlo ticho. Od ohně se ozýval smích mužů a praskání opékané slaniny. Linula se odtud příjemná vůně.

Wendy řekla: „Je mi jasné, že víte, že z vás mám něco vytáhnout.“

Cisco hleděl do deset kroků vzdáleného ohně. Po chvíli přikývl.

„Nikdy bych vám to neřekla, kdybych s vámi nechtěla mluvit,“ řekla Wendy. „Zajímáte mě. Jste první muž, kterého znám, který není posedlý zlatou horečkou nebo chtíčem. Kdybych to tak mohla říct o jiných. Vy přemýšlíte jinak. Máte jiné cíle než ostatní lidé.“

„Vypadá to, že se pohybujete v zajímavých kruzích,“ řekl Cisco. „Ale nevěřím, že jsem tak mimořádný, jak si myslíte.“

Wendy si jej zkoumavě prohlížela. V záři ohně měly její modré oči záhadný výraz. „Pocházím z Bostonu,“ řekla. „Z dobré rodiny, dalo by se říct. Mám velmi dobré vychování. Ale neměla jsem chuť se vdát za nějakého dobře vychovaného bohatého muže kvůli obchodům, které možná chtěl dělat můj otec. Připadalo mi, že mě vždycky považoval za druh obchodního kapitálu. Zkrátka a dobře utekla jsem z domu. A lidé, které jsem tehdy znala, byli stejně chamtiví a bezohlední jako gauneři, které jsem poznala později. Jako žena nemám být víc než hezký majetek. Ale to nedovolím.“

„A teď jste u Longmira. Jako jeho majetek,“ podotkl Cisco. „Není to tak, slečno Milesová?“

Wendy na něj vrhla hněvivý pohled. „Jsem svobodná. Přinejmenším tak svobodná jako vy. Je jedno, co si o mně myslí Frank. Jestli věří, že mě má v hrsti, tak se mýlí. Uteču mu, když budu chtít.“

„Pokud vás nechá utéct,“ prohodil Cisco. „Myslíte, že Longmire si od vás nechá něco líbit? Člověk, který je zvyklý mít otroky?“

„S tím na mě nechoďte,“ rozzlobeně řekla Wendy. „Já jsem ze Spojených států. Kvůli otroctví jsme vedli tu zatracenou občanskou válku. Já už jsem toho o otroctví slyšela dost, to mi můžete věřit!“

„A co je s otroky, které Longmire dennodenně mučí přede dveřmi vašeho domu, to vás nezajímá?“ chladně se otázal Cisco. „Nezajímá vás to, dokud vám platí váš přepych. Říkáte, že ostatní lidé jsou chamtiví. A vy?“

„Pokud se chce člověk udržet nad hladinou, musí být tvrdý,“ opáčila Wendy. „A někdy musí odložit jisté ohledy.“

„Jste tvrdá k nesprávným lidem,“ klidně řekl Cisco. Jeho hlas nezněl vyčítavě. „Indiáni, které Longmire mučí, vám nic neudělali.“

Wendy chvíli mlčela. Potom řekla: „Samozřejmě je to nespravedlivé. Je to špatné. Ale pro mě je důležitější dobře žít. Kdo chce být svobodný, musí za to bojovat.“

„Někteří lidé jsou příliš slabí na to, aby bojovali.“

„Pak je to jejich vlastní vina!“ odsekla Wendy. „K čertu, přece nemůžu pořád myslet jen na ostatní!“ Nakvašeně se otočila a odešla.

Cisco za ní zamyšleně hleděl.

O několik minut později Ben zvolal, že je hotová večeře.

„Pomalu ztrácím trpělivost,“ řekl ostře Longmire. Svou tropickou helmu už dávno vyměnil za lehké sombrero. V tradiční pokrývce hlavy vypadal tvrději a odhodlaněji.

Cisco předstíral, že si jej nevšímá. Napjatě pozoroval úzkou křivolakou stezku, po níž jeho vraník opatrně kráčel. Napravo se k nebi zvedala vysoká červená skála. Nalevo od stezky se táhl strmý, nebezpečný suťový svah. Ten sráz byl hluboký více než jednu míli. Pokud by se tam někdo zřítil dolů, ztratil by přinejmenším koně. A pokud by takový pád přežil bez těžkých zranění, mohl by mluvit o štěstí.

Longmire jel těsně za Ciscem. Byl celý zpocený, a to nejen kvůli vedru. Křečovitě svíral uzdu.

Teprve když se ocitli v bezpečnějším terénu, otevřel Longmire opět ústa. Jeli bok po boku rozlehlým, vyschlým údolí. Neviděli nic než písek a kameny, kam oko dohlédlo.

„Jedeme tou zatracenou pustinou už skoro týden!“ poznamenal Longmire. Jeho šaty a tvář byly pokryty vrstvou šedého prachu. „Nechcete mi, doufám, tvrdit, že by to mohlo trvat ještě další týden!“

Cisco se unaveně usmál. „Kdyby se k tomu dolu dalo tak snadno dostat, tak by ho asi našel někdo přede mnou.“

„Harris říká, že se pořád motáme dokola. Doufám i za vás, že nemá pravdu.“

„Jestli Harris tak dobře ví, kam máme jet, proč vás nevede sám?“

„Chci vás jen varovat, příteli,“ řekl Longmire. „Jestli i já získám dojem, že nás chcete vodit za nos – jediná překážka, která vás dělí od Harrisova biče, jsem já, to je vám, doufám, jasné?“

Cisco se usmál. „Myslel jsem si, že jsme partneři?“

„Ten, kdo mě chce vodit za nos, není můj partner.“ Longmire se otočil v sedle. Blížil se dusot kopyt. „Ech, Harris,“ řekl Longmire. „Doufám, že něco zastřelil. Už mám plné zuby těch blafů se slaninou a tortillami!“

Cisco mlčel. Věděl, že indiáni v těchto horách někdy musejí jíst úplně jiné věci, než jsou slanina a tortillas. Přesto ho vzali mezi sebe a živili ho tenkrát, když před mnohá lety ještě měl jméno John Beduregard. Byl zraněn, jeho žena byla zavražděna bandity a jeho usedlost byla vypálena. Indiáni mu zachránili život. U nich se za ty roky změnil v jiného člověka, který si začal říkat Cisco. A pak chtěl ostatní uchránit bezpráví, které sám zažil. Bezpráví, jaké například museli snášet Longmirovi otroci.

Však já ti už brzo srazím hřebínek, pomyslel si Cisco. Já už se postarám o to, aby ses těšil na to, až budeš moct své otroky propustit na svobodu, můj milý Longmire!

Ale zatím to tak daleko nedospělo.

Cisco viděl, že Harris nic neulovil. Zastavil svého zpěněného koně těsně Vedle Longmira. Musel ho hnát, i když panovalo velké vedro.

„Musím s vámi mluvit, bossi,“ stroze řekl Harris.

Longmire na Harrise vrhl udivený pohled. Pokrčil rameny a řekl: „Bueno.“ Pak oba muži odjeli ke konci kavalkády. Daleko od Cisca.

Jeden z Harrisových lidí mávl rukou s koltem. „Dělejte, jedeme!“

Cisco opět pobídl vraníka. Slyšel, jak k němu přijíždí Wendy. Přemýšlel, co tak může mít Harris za lubem.

„Harris ze sebe někdy dělá důležitého,“ řekla Wendy téměř vesele. Zůstala vedle Cisca. Vypadalo to, že vedro jí vadí méně než většině ostatních. „Připadá mi, že vás má rád ještě méně než mě. Dávejte si na sebe pozor, Cisco!“

„Chcete mi dát nějakou radu?“

Wendy na něj lstivě pohlédla. „Když mi povíte, jaké je vaše opravdové jméno?“

„Mohl bych vám říct ledasjaké jméno.“

„Vy jste ale tajnůstkář.“

„Možná pro to mám důvod.“ Cisco pomyslel na zlato. Na zlato, které patřilo indiánům, jimž bylo k ničemu. Věděli, kam vede zlatá horečka. Také Cisco už to věděl. Důstojník jménem John Cisco měl před mnoha lety jen nejasné tušení. Měl mnoho snů a plánů tak jako většina normálních lidí. V tom dole, po kterém tak toužil Longmire, bylo dost zlata na to, aby si koupil celý kraj. Ale to Cisco nechtěl. Chtěl jen tolik zlata, kolik potřeboval na skromný život. A aby jeho pomocí mohl zmírnit utrpení a bolest, na které narazil. Nemínil si za to zlato stavět mramorové vily a kupovat zlaté vany.

„Přesto vám dám jednu radu,“ řekla Wendy. „Ukažte Frankovi něco, co ho uspokojí. Není trpělivý. V poslední době příliš často dostal to, na co měl chuť.“

„Obavám se, že to je jeho problém,“ řekl Cisco. „Ale děkuji vám.“

„Frank je nebezpečný člověk,“ vážným hlasem poznamenala Wendy. „Nepodceňujte ho. Většinou za sebe nechá špinavou práci dělat hlupáky, jako je Harris. Ale když to musí být, sáhne sám po zbrani. Za svých divokých dob vydělal spoustu peněz. Když byl mladší, býval obávaným bojovníkem.“

Cisco pohlédl na Longmira a na Harrise. Rozčileně spolu hovořili. Po chvíli uviděl, že Harris zachmuřeně přikývl. Pak Harris pohlédl na Cisca. A nebyl to nijak přátelský pohled. Potom Harris otočil svého koně a vydal se cestou, kterou tam přijel. Longmire ještě dlouhou dobu hleděl za svým předákem. Jeho tvrdá tvář vypadala ustaraně.

Wendy měla ty samé myšlenky jako Cisco. „Že by nám byl někdo v patách?“ podotkla.

„Nevím proč.“

Longmire se vrátil do čela kolony. Kopyta koní rozrývala prach vyschlého koryta. Údolí, kterým projížděli, se pomalu rozšiřovalo.

„Co Harris viděl?“ zeptal se Cisco bez vytáček. „Snad bych vám mohl pomoct.“

Longmire se trpce zasmál. „Vy jste ten poslední, kdo by mi mohl pomoct!“ Vrhl na něj nedůvěřivý pohled a dodal: „Stále více získávám pocit, že nás chcete převézt!“

„Kvůli tomu, co vám řekl Harris?“

Longmire jen pokrčil rameny. Po delší chvíli řekl: „Uvidíme. Nebude to trvat dlouho a pak už budu vědět, na čem jsem.“

Cisco mlčel. Výraz Harrisovy tváře se mu vůbec nelíbil. Přemýšlel, proč Harris sám vyjel do hor.

Harris vytáhl svou bubínkovou pušku Colt ze sedlového pouzdra. Svého koně nechal ve stínu převislé skalní stěny. Dlouze si lokl z kůží potažené plechové láhve, načež se odhodlaně vydal do kamenitého svahu. Panovalo úmorné vedro.

Harris nemusel hledat dlouho.

Za jedním mohutným bludným balvanem se posadil do horkého písku. Z balvanu sálalo teplo jako z kamen. Harris měl výhled na malou rokli na druhé straně. Táhla se pod ním. Zatím nespatřil sebemenší pohyb.

Harris se přinutil nesáhnout po láhvi s vodou. Postrčil si sombrero do čela. Po zarostlé tváři mu stékaly krůpěje potu. Pouze jeho oči byly ledově chladné.

Natáhl kohoutek pušky a položil si ji na koleno.

Čekal.

Po půl hodině spatřil muže.

Byli to čtyři indiáni. Všichni byli malí a snědí jako většina horských indiánů v tom kraji. Měli na sobě mokasíny s vysokou podrážkou, bederní roušku, luk a toulec s šípy. Na opasku každého z nich visel měděný nůž. Červený kov se na slunci leskl.

Harris si vzpomněl na Ciscovy měděné knoflíky. Ostražitě a bez hnutí indiány pozoroval. Zdálo se, že mají nevelký zájem o stopy, které tam byly vidět. Občas se zastavili a tiše se bavili. Bezpochyby však kráčeli po stopách Longmirova houfu.

Harris ty indiány objevil náhodou. Při jeho výzvědné jízdě si jej nevšimli. Harris počkal a indiáni prošli kolem něj. Byl si jist, že pronásledují jejich kolonu.

Okamžitě o tom dal vědět Longmirovi. Majitel dolu byl velmi ustaraný a nedůvěřivý. Podezříval Cisca z toho, že má pomocníky, kteří jim teď jsou v patách. Harris se škodolibě zasmál. Longmire řekl: „Nedivil bych se, kdyby na nás ten cizinec poštval rudokožce. Vede nás do léčky. Nebo přijdou uprostřed noci a podříznou nám hrdla!“

Na to by těch pár špinavých divochů přece jen nestačilo, pohrdavě si pomyslel Harris. Vždyť to není nic než banda líných otroků, které musím neustále mlátit.

Harris opatrně zvedl pušku. Klečel u okraje velkého bludného kamene. Pomalu si pažbu dlouhohlavňové pušky opřel o rameno.

Indiáni si ničeho nevšimli.

Uprostřed rokle še zastavili. Jeden z nich zvedl kámen. Mlčky si jej prohlížel. Pak jeden z nich něco krátce poznamenal.

Harris namířil na hlavu indiána, který byl od pohledu nejsilnější. Měl bílou čupřinu ve vlasech. Ti čtyři muži už nebyli mladí. Měli vlasy po ramena a vrásčité obličeje.

Roklí zaduněl první výstřel. Než se muž svalil na zem, vypálil Harris ještě jednou. I nyní trefil. Ozvěna výstřelu se odrážela od skal.

Oba zbylí muži se rozběhli pryč. Byli rychlí a běželi přikrčeni a rychle jako plachá zvěř.

Harris zaklel.

Vystřílel celý bubínek pušky. Její pažba mu neustále narážela do ramene. Kvůli kouři z výstřelů toho moc neviděl.

Když vystřílel pušku, sňal si z hlavy sombrero a zamával jím. Hučelo mu v uších.

Čtyři indiáni bezvládně leželi v rokli. Dva z nich u kamene, který nalezli. Oba další o kousek dál, poblíž konce rokle. Harris si místo pro svou léčku vybral dobře.

Na dně rokle se ti indiáni neměli kde schovat.

Harris si nasadil sombrero na hlavu a lokl si vody. Pak vytáhl z pouzdra revolver a vydal se do rokle.

Tiše si hvízdal, když kráčel po kamení. Revolver se mu volně houpal v ruce. Po těch výstřelech nyní panovalo ticho, v němž byl každý zvuk slyšet.

První dva muži, které zasáhl, byli mrtví. Harris kolem nich jen prošel.

Také třetímu indiánovi věnoval jen krátký pohled.

U čtvrtého se zastavil. Vypálil na něj jen jednu kulku, tu poslední. Indián ležel na břiše a jednu ruku měl pod sebou. Pod ním se rozšiřovala kaluž krve.

Harris ho nohou převalil na záda.

A vtom indián ožil j ako postřelená puma a bleskově se otočil. Harris sebou trhl. Indián ho chytil za botu, kterou ho předtím kopl do ramene. Harris zvedl kolt. Indián trhl jeho nohou a Harris spadl na zem. Hekal strachem a zlostí.

Zraněný indián se na něj vrhl. V ruce se mu zablýskl měděný nůž.

V poslední chvíli se Harrisovi podařilo vypálit z koltu.

Kulka indiána trefila do pravého ramene a on se zhroutil na zem, nůž mu vyklouzl z ruky. Harris se s klením odplazil pryč a namířil mu na hlavu.

Pak si to ale rozmyslel. Vyskočil a odkopl nůž. Usmál se, když se indián sténaje pohnul.

„Jsi houževnatý, co?“ podotkl Harris. „Jako ten Cisco.“

Zraněný na něj hleděl strnulým zrakem. Jeho tvář neprozrazovala, že by jeho slova chápal. Zračil se v ní pouze strach.

„Ty patříš k Ciscovi, že ano?“ zavrčel Harris.

Indián pohlédl do hlavně revolveru, načež se podíval Harrisovi do očí.

„Odpověz mi, bastarde!“ rozzuřeně vykřikl Harris.

Indián mlčel. Hleděl do země a začal si mumlat nějakou píseň ve svém jazyce. Očividně se loučil se životem.

Harris se divoce rozesmál. „Tak rychle to za sebou mít nebudeš, rudokožče,“ tiše řekl. „Já se vždycky dozvím to, co chci.“

Brzo ráno Harris přijel k ostatním. Všichni již sedlali koně. Nocovali v úzkém arroyu.

Harris vypadal unaveně, ale měl dobrou náladu. Okamžitě se rozjel k Longmirovi. Ciscovi nevěnoval jediný pohled.

Přesto se k nim dlouhán vydal.

Harris opatrně seskočil ze sedla a sdělil Longmirovi: „Ten člověk by měl zmizet!“

Longmire něco zavrčel.

„Já nezmizím,“ chladně řekl Cisco. V pohledu, který upřel na Harrise, bylo cosi výhružného. „Dozvím se teď, co Harris celý den dělal?“

„Já jsem zvědavý tak jako ty,“ odvětil Longmire. Vypadalo to, že má špatnou náladu. Jeho oděv byl roztrhaný a špinavý. I když se dosud každý den pečlivě holil, nyní na to rezignoval. Jeho tvář pokrývalo strniště vousů. „Pověz nám, co se stalo, Seane!“ vyzval ho Longmire.

Harris pohlédl na Cisca a zaváhal. Pak se zachvěl a řekl: „Postaral jsem se o ty čtyři muže, jak jste mi přikázal, pane Longmire. Byli to indiáni.“

Longmire netrpělivě vysunul hlavu jako sup. „A co dál?“

„Místní divoši,“ řekl Harris. „Jenom byli zvědaví. Tři z nich jsem oddělal a posledního jsem si podal. Trvalo to dlouho, než konečně promluvil.“ Harris pokrčil rameny. „Jak jsem řekl – byli na lovu, když nalezli naše stopy, a vydali se za námi ze zvědavosti. Jméno Cisco nikdy neslyšeli.“

„Jsi si úplně jistý?“ zeptal se Longmire.

Harris se potměšile usmál. V jeho tmavých malých očích se zlověstně zajiskřilo. „Znáte mé metody, bossi. Ten chlap řekl všechno, co věděl. Za to ručím!“

„Takže ti čtyři indiáni jsou teď mrtví,“ chladně poznamenal Cisco.

„Máš snad něco proti?“ podrážděně zavrčel Harris a rozčileně pohlédl na Cisca. Ruce měl položené na pažbách svých dvou revolverů.

„Ovšem,“ odpověděl Cisco tvrdě. Longmire před ním nenápadně ustupoval. Z Cisca na chvíli vyzařovala hněvivá odhodlanost, která zneklidňovala i Harrise. Chvíli to vypadalo, že Cisco se na zavalitého pistolníka vrhne. Harris křečovitě sevřel pažby revolverů. Na okamžik se v jeho tváři objevil strach. Ciscův pohled jej mrazil.

Trvalo to jen několik vteřin.

Potom se Cisco opět ovládl. Věděl, že nemá smysl chtít si to tam s Harrisem rozdat. Harrisovi lidé zpozorněli. Ciscovi na záda mířilo několik pušek. Kromě toho chtěl Cisco víc než jen potrestat jednoho vraha. Vyvolat boj nyní by nemělo smysl.

Cisco si oddechl. Jeho tvář se uvolnila, pouze v očích měl nepřátelský výraz. Tiše, ale zřetelně, řekl: „Varuju tě, Harrisi. Už nikdy v mé přítomnosti nedělej takové věci! Mohl bys na to doplatit životem. Zabil bych tě.“ Potom se otočil a odešel.

Harris na něj zaraženě hleděl. Rychle se však vzpamatoval. Jeho tvář byla sevřena zlostí.

„A jak, ty bastarde?!“ vykřikl. „A jak?“

Cisco se ani neotočil. Harris sám znal odpověď na svou otázku. Ve chvíli, kdy Cisco strnul, se ukázalo, že nemá žádnou zbraň, kterou by svého soka mohl vyřídit.

„Nech ho na pokoji,“ řekl Longmire k Harrisovi. „Neprovokuj ho.“

„Ten parchant mě dohání k zuřivosti,“ vyhrkl Harris. „Kdo, si myslí, že je? Kdybych mu udělal kulkou díru do břicha, tak bude krvácet jako každý druhý.“

„Nech ho na pokoji,“ opakoval Longmire, tentokrát ještě ostřejším tónem, a pohlédl na Cisca. Ten si už sedlal koně. Harrisovi lidé jej nespouštěli z očí. Cisco v žádném případě nemohl slyšet, o čem se Harris s Longmirem baví.

Longmire se spiklenecky usmál. „Musíš mít trochu trpělivost, Seane. Jakmile se dostaneme k tomu zlatu, už ho nebudeme potřebovat. Pak se ho zbavíme.“

Harris pohlédl Ciscovi na záda.

„Mám sto chutí ho odkrouhnout už teď!“

„Trpělivost, Seane,“ řekl Longmire zdánlivě lhostejně. „Ta chvíle přijde. Možná dřív, než si myslíš…“

Cisco celé dopoledne udával ostré tempo. Vedl ostatní hornatou krajinou. Jízdu velmi ztěžovalo vedro. Neustále museli sesedat, aby ulevili svým koním.

Harrisovi pistolníci proklínali muže v bílém plášti, který byl, jak se zdálo, neúnavný. I on se potil, ale když museli jít po svých, pohyboval se s lehkostí indiána. Vraník jej následoval, aniž mu toho musel mnoho říct.

Longmire a několik pistolníků měli se svými koňmi více těžkostí. Longmira jeho jankovitý hřebec jednou málem shodil do rokle. Zvíře se zdráhalo jít po úzké stezce na kamenitém svahu. Longmire klel a bil koně bičem, což mu moc nepomohlo. Cisco se vrátil a musel jeho koně uklidnit.

„Jestli budete se svým koněm zacházet tak brutálně, tak ho brzy už nedokážete zkrotit vůbec,“ chladně řekl Cisco.

„Strčte si své rady za klobouk!“ odsekl Longmire. Jeho snědá tvář byla zrudlá vedrem a vztekem. Křečovitě svíral svůj jezdecký bičík.

Cisco pokrčil rameny. Poplácal nervózního hřebce po krku a promluvil k němu. O několik minut později se zvíře bez odporu zase vydalo po stezce.

O hodinu později měli siestu ve stinném borovém lesíku. Na dně křivolakého kaňonu se shromáždilo dost vody na to, aby udržela při životě bor a několik keřů a kaktusů.

Longmire a jeho lidé vyčerpáni leželi ve stínu.

Wendy přišla k Ciscovi, jak to při zastávkách většinou dělala. Mnohdy zůstávala s ním i během jízdy. Vypadala unaveně, ale nikoli vyčerpaně.

„Ráda jezdím horami,“ řekla. Posadila se do trávy vedle Cisca a dodala: „V poslední době jsem to často dělala. Teď jsem tomu velmi ráda. Jinak bych to nevydržela.“

Cisco mlčel a přivřenýma chladnýma očima pozoroval Harrise. Pistolník právě kontroloval kopyta Longmirova ryzáka. Harris se potil, jako by seděl před vysokou pecí.

„Vy Harrise nesnášíte, že ano?“ tiše se zeptala Wendy. „Hodně ho nesnášíte.“

Cisco na ni úkosem pohlédl, ale mlčel dál.

„Myslím, že se zlobíte i sám na sebe,“ podotkla Wendy. „Protože jste tomu nedokázal zabránit. Totiž těm Harrisovým vraždám. Co myslíte, jak jsem se cítila, když Frank nechal pověsit ty dva otroky? Tenkrát když utekl ten indián. Pokoušela jsem se mu to rozmluvit. Ale Frank v takových věcech nesnese odpor.“

„Opravdu?“ otázal se Cisco.

Wendy si ironické poznámky nevšímala. „Poslouchejte, my jsme přece nevěděli, co má Harris v úmyslu. Asi si myslel, že ti čtyři indiáni patří k vám. Proto vám o nich nic neřekl. Jak jsme mohli vědět, co chce Harris udělat?“

„Harris už to podruhé neudělá,“ chladně řekl Cisco. Zamlčel, že lituje toho, že tak dlouho nesmyslně jel horami. Kdyby si pospíšil, byli by ti čtyři muži teď naživu. Jenže on měl své důvody, aby jel tak dlouho. Chtěl v klidu provést svůj plán. A každá uspěchaná změna pro něj mohla být smrtící.

„Jak byste chtěl Harrisovi zabránit, aby něco takového provedl znovu?“ otázala se Wendy. „Tomu chlapovi dělá potěšení zabíjet lidi. Když znovu potkáme někoho, kdo mu bude připadat podezřelý, Harris zabije i jeho.“ Její modré oči zvážněly. „Ale jestli pojedeme rychle k vašemu dolu, možná se tomu dá zabránit.“

„Můžete Longmirovi říct, že brzy budeme u cíle,“ lhostejně řekl Cisco, aniž na ni pohlédl.

„Tak jsem to nemyslela!“ vyděšeně zvolala Cindy. „Dala jsem vám pár rad, to nepopřete,“ tiše dodala. „Nikdy jsem se nepokusila vás podvést.“

Cisco jí náhle pohlédl do očí. „Co udělá Longmire, až přijedeme k dolu?“

Wendy sebou trhla a zahleděla se do země.

„Myslel jsem si to,“ řekl Cisco po delším mlčení.

„Poslouchejte!“ vyhrkla Wendy. „Frank je obchodník. Zabít vás by byl zločin. On není…“

Odmlčela se uprostřed věty. V očích měla hořký výraz. Sevřela rty a sklonila hlavu.

Cisco pohlédl na Longmira a Harrise. Oba seděli vedle sebe a živě se bavili.

„To jste přece věděl od začátku!“ řekla Wendy. „Nevykládejte mi, že jste Longmirovi někdy věřil! Přesto jste se nepokusil uprchnout. Vedete nás do hor. Je to všechno jen lest, abyste mohl uprchnout? Nebo vám jde o víc? Chcete nás tu všechny zabít? K čertu, teď mi připadá, že to vy jste sem přivlekl Longmira – a nás – a ne on vás.“

„Longmire to považuje za hru. Nebo považoval…“ klidně poznamenal Cisco. „Možná se tak na to dívám i já.“ Náhle se usmál. Byl to tvrdý, ale ne zlý úsměv. „Možná mám za lubem něco úplně jiného. Pátrejte po tom. Možná se vám to podaří zjistit.“ Cisco po krátkém mlčení dodal: „Mimochodem už o Longmirovi nemluvíte jako o Frankovi. Už je to pro vás jen Longmire.“

„No a co?“ ostře odtušila Wendy Milesová. „Co by to mělo znamenat?“

„To musíte vědět vy sama,“ řekl Cisco.

Wendy si povzdechla a zavrtěla hlavou.

„Myslím, že vím, co chcete,“ poznamenala. Vzhlédla do suchých větví borovic. Mezi jehličím prosvítalo slunce. „Není příliš těžké na to přijít.“ Vstala a Cisco na ni zdánlivě lhostejně pohlédl. Doufal, že si jeho neklidu nevšimla. Wendy Milesová byla chytrá. Bylo docela dobře možné, že jeho plán prohlédla.

„Možná o tom řeknu Frankovi,“ podotkla. „A možná také ne.“

Vítězoslavně se usmála a odešla.

Ve větvích stromů zpívali ptáci. Mezi vysokými keři bylo jezírko s průzračnou vodou. To malé údolí mezi skalami bylo plné života.

Dobře naladěný Longmire seděl na břehu. Umyl se a oholil. Pozoroval vlnky na hladině jezírka, od níž se odrážel měsíční svit. Údolím vanul chladný vítr.

„Musím přiznat, že teď ta věc vypadá jinak,“ řekl Longmire. Klackem cosi čáral do hlíny na břehu jezírka. Wendy seděla vedle něj a mlčela. „Nikdy bych nebyl pomyslel, že tu v horách jsou taková hezká údolí,“ dodal Longmire. Pohlédl k táborovému ohni. Tam seděli Harris a jeho lidé. A samozřejmě také muž, na kterého dávali pozor. Cisco.

„Ten muž se tu skvěle vyzná,“ řekl Longmire. „Myslím, že to teď vzdal. Přivede nás ke svému dolu. Pak uvidíme. Možná ho ještě budu potřebovat.“

Wendy rozhněvaně našpulilka ústa. „Jen proto, žes po delší době spatřil vodu a zeleň, vše vidíš v těch nejkrásnějších barvách.“

„Toto dlouhé putování bylo k něčemu dobré,“ zamumlal Longmire. „Mohla ses s tím člověkem dost dlouho bavit. Pozoroval jsem vás.“

„Ano?“

Majitel dolu spokojeně přikývl. „Myslím, že ti důvěřuje. Co ti prozradil?“ Rozhlédl se, jako by se bál, že Cisco by mohl stát přímo za nim.

„Zeptej se mě jindy,“ odvětila. „Jsem unavená. Chci teď spát.“

Longmire na ni vrhl pronikavý pohled. „Ptám se tě teď!“ Bylo vidět, že nesnese odpor. „Nechceš mi konečně říct, cos zjistila? Snad nemáš výčitky svědomí?“

„Nemusíš tak křičet,“ pomalu, ale velmi ostře opáčila Wendy. „Dej mi pár dnů času.“

Longmire k ní výhružně přistoupil. Wendy ucouvla a musela dát pozor, aby potmě nezakopla. Zády narazila do větví, jež ji zadržely.

„Harris mě varoval,“ rozčileně řekl Longmire. „Řekl mi, že dříve či později se s Ciscem spřáhneš! Řekl, že na ženy nikdy není spolehnutí. A já pomalu začínám věřit, že má pravdu!“

„Pak se na tebe můžu vykašlat,“ odsekla. „Nechci z toho tvého proklatého zlata ani zrnko!“

Longmire ji udeřil do tváře.

Zavrávorala, a když ji chtěl uhodit ještě jednou, kopla ho do kolena. Longmire zasténal bolestí a sáhl si na koleno. Wendy se otočila a chtěla vyrazit pryč, jenže Longmire jí vstoupil do cesty. Za zády měla jezírko. Než se mohla rozhodnout, zda do něj skočí, Longmire ji chytil. Jednou rukou se chopil jejích dlouhých vlasů a druhou se rozpřáhl. V jeho úzkém obličeji se objevily rysy krutosti.

Bože, on mě snad umlátí, pomyslela si ochromená strachem. Takového Longmira ještě nezažila.

Longmire ji však už neudeřil.

Čísi ruka mu ocelovým sevřením stiskla zápěstí. Longmire byl stržen dozadu a instinktivně pustil vlasy. Potom spadl na záda do trávy.

Cisco stál jako vysoký výhružný stín mezi keři a mlčky hleděl na Longmira. Majitel dolu tiše klel.

„Jen proto, že jsme v divočině, se nemusíte chovat jako zvíře,“ řekl Cisco klidně. Jiskry v jeho očích se však k jeho vnějšímu klidu příliš nehodily.

Wendy krátce pohlédla na oba muže, načež se otočila a odběhla k ohni.

Longmire velmi pomalu vstal a oklepal si prach z šatů. Ani na okamžik nespustil Cisca z očí.

Mezi keři se teď objevili Longmirovi muži. Vynořili se z nich jeden po druhém. Většina z nich držela v rukou kolty.

Longmire na ně nedbal. Ještě stále hleděl na Cisca, který zdánlivě lhostejně vyčkával.

„Takže vy si myslíte, že mě můžete poučovat, pane Cisco,“ začal Longmire tichým, ale zlověstným hlasem. „Vy si myslíte, že se můžete míchat do mého soukromého života. To, co dělám s Wendy, je jenom moje věc. Obávám se, že vám budu muset dát lekci.“

Cisco si povzdechl. Posunul si sombrero do zátylku a řekl: „Dobrá, jestli chcete – začněte.“

Longmire strnul. Pod stromy panovalo ticho. V půlkruhu kolem nich stáli Longmirovi pistolníci.

„Nejsem tak vulgární, abych se pral s násilníky,“ chladně řekl Longmire. „Na to mám své lidi.“

Kývl na jednoho z mužů za Ciscem a ten chtěl okamžitě Cisca udeřit pažbou revolveru do krku.

Jenže Cisco náhle nebyl na místě, na které ten muž mířil! Jakoby bez sebemenší námahy se otočil a pistolník promáchl do prázdna. Ciscovi potom už stačilo mu jen podtrhnout nohu.

Muž dopadl do písku. Také druhý pistolník, který se na Cisca vrhl, skončil na zemi. Během několika vteřin byli takto pokořeni dva Longmirovi osobní strážci.

Většina ostatních to ani nestačila sledovat, tak rychle se to odehrálo. Chvíli váhali a pak to vypadalo, že se chtějí na Cisca vrhnout všichni zároveň.

„Skončete s tím!“ ozval se brutální hlas.

Ze stínu kapradí na břehu jezírka vyšel Harris. V rukou si točil koženým bičem s tlustou rukojetí zesílenou železem.

Harris se zlověstně usmál na své neklidné lidi. Jeden z nich chvatně vstal, druhý zůstal ležet na zemi. Byl napolo omráčený. Zbylých šest se tvářilo tak, jako by měli holýma rukama chytat pumu. Nadšení rozhodně nebyli, to na nich bylo vidět.

„Nechte ho mě,“ pomalu řekl Harris. Ve šklebícím se obličeji Longmirova předáka se zračila chuť vraždit. „S vaším dovolením, bossi…“

Longmire se blahosklonně usmál. Posadil se na kámen na břehu jezírka a řekl: „Obávám se, pane Cisco, že tuto prosbu panu Harrisovi nebudu moct odmítnout.“

Cisco opatrně odstoupil od Harrisových kumpánů.

„Rozmyslete si to dobře, Harrisi,“ řekl tiše. „Mohl bych si vzpomenout na ty indiány. Mohl byste dopadnout velice špatně.“

Harris se zasmál. Rozvinul bič a ironickým tónem řekl: „Já určitě nejsem ten, kdo dopadne špatně.“ Mávl rukou a bič šlehl směrem k Ciscovu obličeji. Cisco se pohnul právě včas, aby nebyl zasažen. Jeho oči byly ledově chladné.

„Dej mu!“ vykřikl jeden z Harrisových mužů. „Rozcupuj ho!“

„Zbláznili jste se?“ zvolala náhle Wendy a předstoupila před muže. „Pošli Harrise pryč, Franku! Nebo se chceš vzdát svého dolu?“

„Je to boj mezi muži,“ zamumlal Longmire. „To s naším obchodem nemá vůbec nic společného.“ Kývl na své lidi a dodal: „Držte tu ženu! Nechci, aby se Harrisovi pletla pod nohama.“

„Já vaši pomoc nepotřebuju,“ klidně řekl Cisco vůči Wendy. „Nebude to tu trvat dlouho.“

„Omyl,“ zavrčel Harris. Rozmáchl se bičem a práskl jím. Ozvala se zlověstná rána. Na konci koženého biče byla olověná kulička.

Cisco hbitě uhnul. Přesto ho Harris trefil do levé nohy. Cisco pocítil prudkou bolest. Bič se mu omotal okolo lýtka. Prudkým trhnutím Harris Cisca strhl na zem.

V Harrisových očích se zračil triumf.

Cisco se však převalil jako divoká kočka a chytil bič. Harris přiskočil k Ciscovi a pokusil se jej kopnout do hlavy. Cisco se převalil stranou a podtrhl Harrisovi nohu.

Pak vyskočil. V rukou držel Harrisův bič.

Pistolník vstal a pohlédl na svůj bič v Ciscových rukou.

Cisco ho hodil do jezírka.

Harris zaklel a zaútočil na Cisca holýma rukama. Harris byl silný jako medvěd – ale byl příliš pomalý. Vždy jen máchl do prázdna, jako by bojoval se stíny. Ciscovy pěsti jej oproti tomu zasahovaly velmi citelně.

Harris hekl a otočil se.

Rozmáchl se, ale rána, která mířila Ciscovi na obličej, opět minula. Ihned potom jej Cisco trefil do krku.

Harris zbledl a s hekáním klesl na kolena. Když znovu popadl dech, sáhl po revolveru.

Cisco jej však kopl do ruky a zbraň odletěla pryč. Druhým kopnutím předáka srazil k zemi. Harris se pokoušel vstát, ale nepodařilo se mu to. Ležel na břiše a sténal.

Cisco na krok odstoupil. „Varoval jsem tě, že nebudu brát žádné ohledy.“

Když se Cisco otočil, pohlédl do ústí hlavní koltů Harrisových kumpánů. Vypadalo to, že jsou připraveni střílet.

Harris zvedl hlavu a hlesl: „Oddělejte toho darebáka! Dělejte! Adelante!“

„To bych nedělal,“ klidně poznamenal Cisco. „Váš boss by totiž proti tomu mohl mít námitky.“

Longmire pomalu přikývl. Ještě stále seděl na balvanu na břehu jezírka. Cisco mu po tmě neviděl do tváře, ale cítil, že majitel dolu kypí vztekem. Přesto se Longmire snažil vypadat klidně.

„Schovejte ty zbraně,“ nařídil Longmire. Pak se otočil k Ciscovi. Rychle vstal, protože neměl chuť k němu vzhlížet zespodu. „Víte, že bychom vás mohli rozstřílet. A obávám se, že Harrise jste si také nijak zvlášť nenaklonil.“

Ve tmě zasvítily Longmirovy zuby, když se usmál.

„To jediné, co stojí mezi vámi a smrtí, jsem já. Takže se postarejte o to, abyste neztratil mou blahosklonnost.“ Longmire se odmlčel, aby dodal svým slovům důraz, a pak řekl: „Až ztratím chuť hledat ten váš vybájený důl, bude to váš konec. V opačném případě si ale můžete být jist mou vděčností. Takže se raději snažte mi zlepšit náladu, příteli.“

Longmire si pobaveně hvízdal, když šel zpátky k ohni. Wendy si nevšímal.

Harris se posbíral ze země. Sípavě dýchal a držel se za bok. Jeden z jeho lidí jej chtěl podepřít, ale Harris ho odstrčil. Harris vrhl na Cisca pohled, v němž se zračila sžíravá nenávist.

Pistolníci odvedli Wendy a Cisca zpět k táborovému ohni.

„Musíme tudy,“ řekl Cisco a ukázal na rozlehlé údolí za posledním kopcem. Jezdci sklesle seděli v sedlech. Vypadalo to, jako by je vedro zcela vysušilo. Od hlavy až po paty byli pokryti bílým solným prachem. Cisco uvolněně seděl ve svém mědí zdobeném sedle, jako by si vyjel na krátkou vyjížďku do palmového háje. Věděl, že jeho výdrž ostatní dráždí.

A byl odhodlán je provokovat ještě víc. Věděl, že, až budou zcela zdeptaní a rozložení, udělají chybu. Chybu, se kterou Cisco počítal ve svém plánu.

„No a co teď?“ zavrčel Longmire. Malé zelené údolí s jezírkem a švitořícími ptáky opustili před třemi dny. Od té doby byla cesta jedním velkým utrpením.

Prach, skály a vedro. Vedro a ještě jednou vedro! Cisco sieru znal. Žil tam mezi indiány dostatečně dlouho. Ale Longmirovi lidé ani Longmire samotný na tvrdý život nebyli zvyklí. Příliš dlouho žili v pohodlí hornického městečka, kde měli všechno, co chtěli. Prostitutky, kořalku a dobré jídlo. Tři dny pronásledování uprchlého otroka, to bylo maximum, čeho byli schopni.

Ale týdny plahočení pouští, horami a všudypřítomným prachem – a to ještě zčásti pěšky – to bylo něco jiného. To je přinutilo sáhnout si až na dno svých sil. A ačkoli si všichni mysleli, že děvče si začne stěžovat jako první, drželo se z nich nejlépe. Cisca to nepřekvapovalo. Když šlo do tuhého, byly to často právě ženy, kdo se ukázal jako nejhouževnatější.

„Dobře se tam podívejte,“ řekl Cisco.

Longmire přivřel oči a pokusil se něco uvidět v tetelícím se vzduchu. Údolí pod ním se mu jevilo jako zelenošedá plovoucí plocha.

Náhle Longmire zaklel.

„Kaktusový les,“ poznamenal Cisco. „Projet tudy je nebezpečné. Budeme muset vést koně. Jinak by se mohli zranit. A vy víte, že bez koní jste ztracení.“

„Vy také,“ zachmuřeně podotkl Longmire, aniž na něj pohlédl.

Cisco pokrčil rameny. Viděl, jak Longmire vztekle zatnul zuby. Bylo pro něj stále těžší vystát Ciscovu mlčenlivou lhostejnost.

Cisco se otočil v sedle k Wendy. Od rvačky s Harrisem si s ní už Cisco nemohl nerušeně promluvit. Když se dostala do jeho blízkosti, hned se tam přitočil i Longmire. Patrně se rozhodl své milence přitáhnout opratě.

„Máte chapsy?“ zeptal se Cisco Wendy.

„Myslíte ty kožené chrániče nohou, které používají kovbojové v texaském buši? Ne.“

„Vezměte si mé,“ řekl Cisco. Pohlédl na Longmira a dodal: „Jestli vy a vaši lidé nějaké mají, tak by si je měli přivázat ke kalhotám. S některými kaktusy nejsou žerty.“

Sesedl a odvázal ranec, který vezl za sedlem. Dával si načas. Jen ať Longmire a jeho kumpáni ztrácejí trpělivost, pomyslel si. Však si v tom kaktusovém lese ještě užijí.

Cisco vyjel napřed. Vedl svého koně za uzdu a opatrně kráčel mezi palo verde a saguáry. Tyto dvě rostliny zde převažovaly, nebyly však pro ně větším problémem. Mohutným stromovým kaktusům se dalo vyhnout. Jiné druhy však měly jedovaté tmy dlouhé jako prst, které jako by jen čekaly na to, až nějakému neopatrnému člověku roztrhnou kalhoty a kůži. Jezdec, který by kaktusovou džunglí jel neprozíravě, mohl snadno přijít o koně.

Na skalách zpívali ptáci. Slunili se na nich. Ze všech stran se ozývaly zvuky nejrůznějších zvířat. Znělo to jako jakýsi prapodivný orchestr.

Cisco brzy uslyšel klení pistolníků. Řekl Wendy, ať se drží těsně za ním. Kromě toho jí měly jistou ochranu před trny poskytnout chrániče nohou.

Koně nervózně řehtali.

Cisco se otočil. Několik mužů se pokoušelo uklidnit soumara. Poranil se o trnitý keř a chtěl utéct pryč. Přitom si však jen způsobil další zranění a byl stále více nekontrolovatelný. Harrisovi lidé křičeli a kleli. Trvalo několik minut, než zvíře uklidnili. Jeden z nich přitom po jeho kopanci odletěl na kaktus druhu cholla a byl doslova prošpikován ostny od hlavy až k patě.

Zatímco ostatní se jej snažili zbavit ostnů, Longmire si nervózně pohrával s jezdeckým bičíkem. Měl na sobě chapsy tak jako Wendy, ale i on už měl roztržený rukáv košile. Hleděl před sebe, do kaktusového moře. Patrně se obával, že nemá konce. Skalní stěny, jež se tyčily kolem údolí, působily neskutečně, jako by byly neuvěřitelně daleko.

Wendy čekala vedle Cisca.

„Je dobré vědět, že aspoň někdo se tu vyzná,“ řekla a rozhlédla se kolem sebe. „Vsadím se, že byste tu mohl zničehonic zmizet.“

„Samozřejmě,“ prohodil Cisco. „Ale nerad bych svého koně nechal v Longmirových rukou.“ Jízlivě se usmál a podotkl: „Kromě toho jste přece vy a Frank partneři, ne?“

„Wendy se krátce zasmála. „Už jsem vám přece řekla, že jsem vás prohlédla. Ale Longmirovi jsem nic neřekla.“ Nato vrhla na majitele dolu pohled, který se dal těžko nějak vyložit. Longmire si netrpělivě klepal bičem do levé dlaně. Stále pozoroval Harrise a jeho kumpány. Ti měli plné ruce práce s tím, aby koně udrželi v klidu a ošetřili kamaráda.

Cisco na ni vážně pohlédl a řekl: „Pokusila jste se mi pomoct. Za to vám děkuju.“

„Vy si vystačíte i sám,“ zamumlala Wendy. „Umíte bojovat jako drak, to se vám musí nechat. Ale kdyby Harris mohl použít svůj revolver, tak…“ Wendy pokrčila rameny. „Pak to bude opravdu nebezpečné, hlavně jestli sám nemáte žádnou zbraň.“

„Děkuju za varování,“ poznamenal Cico. „Něco takového by na Harrise bylo podobné.“

„Půjdeme už konečně dál?“ zařval náhle zezadu Harris. „Jsme vyřízení! Hněte sebou! Chci z tohoto svinstva ven!“

Cisco nijak nespěchal, poplácal svého koně. Teprve potom se otočil a neuvěřitelně opatrně se vydal mezi kaktusy a keři dál.

Čekala ho dlouhá cesta.

Už se stmívalo, když projeli údolím.

Za Ciscem klopýtali ostatní. Opírali se o své koně. Takřka nikdo z nich nebyl ušetřen krvavých šrámů a škrábanců. Těm, kdo neměli kožené chrániče, visely z těla cáry šatů.

Wendy a Longmire, kteří se drželi těsně za Ciscem, z toho vyšli nejlépe. Jednoho pistolníka kousl škorpion. Sklesle ležel na koni a rukama obepínal jeho krk. Cisco mu dal lék, ale silné horečce se ten muž vyhnout nemohl. Bylo pravděpodobné, že přežije. Na několik dnů však byl nebojeschopný.

Zastavili na suťovém úbočí, v němž bylo vidět nespočet vchodů do jeskyní. Z údolí se ozývaly zvuky kaktusového háje. Mezi saguáry šelestil příjemný větřík. Ciscovi to ševelení připadalo uklidňující. Longmirovi lidé však na něj hleděli s nenávistí v očích. On je tam zavedl. On byl vinen tím, že si museli sáhnout na dno svých sil. A ani se mu nesměli pomstít.

Potom co Cisco odsedlal svého koně, posadil se do stínu převislé skály. Střídavě pozoroval neskutečné barvy soumraku a Longmira s Harrisem. Ti dva se hádali.

„Copak nevidíte, kam nás vede?“ pořád dokola křičel Harris. „Ten parchant nás hnal tou nejhustší džunglí! A to udělal schválně! Schválně! Je vinen tím, že Howard málem zhebnul!“

Pak začal křičet i Longmire. Jeho lidé zachmuřeně hleděli na Cisca. Stačil jim jen příkaz a provrtali by jej olovem. Museli ze sebe nějak dostat vztek. Cisco věděl, že to je nanejvýš nebezpečná situace. Kdyby se Harrisovi lidé vzbouřili, došlo by ke krveprolití. A za stávající situace by Cisco dlouho nepřežil. Stal by se jednou z jeho prvních obětí.

Potom Harris zvolal: „Skončíme tak všichni, jeden po druhém!

Uštknutí škorpionem! Zchvácení vedrem! Nebo v léčce, kterou na nás nastraží ti špinaví divoši! Ale ten zlatý důl, bossi, nikdy nenajdeme. Nikdy!“

„Dobře jsi věděl, do čeho se pouštíš!“ vykřikl Longmire. „Jsi bojovník, nebo nějaký účetní?“

Longmire rozrušeně oddechoval. Harris na něj zachmuřeně hleděl. Jeho lidé přikrčeni stáli jako vyčerpaní vlci, kteří se připravují na poslední lov.

„Myslíš, že já toho nemám plné zuby?“ zeptal se pak Longmire. Pohlédl na své lidi a dodal: „Ale jde tu o spoustu zlata. I pro vás. Na to nezapomeňte. Beze mě budete zase pracovat na polích.“ Longmire se zlomyslně zasmál a řekl: „A mezi těmi zavšivenými rolníky si žádné peníze určitě nevyděláte. Takže se zase vzchopte!“

Mlčení. Po chvíli se pistolníci uvolnili a sklonili hlavy. Unaveně se vytratili k ohni, který rozdělala Wendy.

„Připrav něco k jídlu,“ klidným hlasem poručil Longmire kuchaři Benovi. Harrise tam nechal stát. Dlouhými kroky přišel ke skále, u níž seděl Cisco. V šeru večera Cisco viděl nepřátelský hněv v Longmirových očích.

„Mně už to stačí,“ tiše řekl Longmire. „Co chcete dělat, přítelíčku? Chcete, aby mě i vás rozsápali moji vlastní lidé? Hrajete si s ohněm. Víte to?“

„Nemějte strach, vím toho hodně,“ řekl Cisco. Opřel se o teplou skálu a natáhl si nohy. Na nohavicích měl jediný šrám. Uměl se mezi kaktusy pohybovat.

„Dávám vám ještě jeden den,“ řekl Longmire. Měl co dělat, aby ovládl svůj hlas. Chvěly se mu ruce, které měl poškrábané od trnů a větví. „Pak chci vidět ten důl – nebo znát jeho přesnou polohu. Jinak vás předhodím Harrisovi a ten už vás bičem přinutí mluvit. Rozumíte?“

„Mluvíte jasně, hombre,“ lhostejně opáčil Cisco. „Wendy tvrdila, že jste důlní inženýr…“

Longmirova tvář se sevřela hněvem, když Cisco tak samozřejmě vyslovil jméno jeho přítelkyně. Potom se však v jeho obličeji objevil úžas, když pochopil tu otázku.

„Co to má být? A neříkejte slečně Milesové…“

„Podívejte se na toto,“ chladně řekl Cisco a umlčel Longmira. Cisco zvedl ruku. V dlani měl blyštící se kamínek.

Longmire vytřeštil oči. V houstnoucím šeru v nich nebylo vidět víc než slabé zablesknutí. Rychle škrtl sirkou.

Na šedém povrchu kamene se třpytily žluté žilky. Vypadalo to jako kov.

„Co to asi je?“ zeptal se Cisco.

Longmire na ten kámen hleděl tak dlouho, až si popálil prsty. S klením pustil sirku na zem.

„To je zlato,“ odpověděl si Cisco sám.

„Sakra,“ zaklel Longmire. „Má to snad znamenat…“

Cisco se ledově usmál.

„Jsme tady,“ řekl Longmire. Znělo to jako výhružka. „Dorazili jsme ke zlatému dolu.“

„Odpravíme ho,“ rozčileně řekl Harris. Seděl s Longmirem poněkud stranou od ohně. Potom co odeznělo prvotní vzrušení, Longmire nechal Cisca pečlivě hlídat. S Ciscem byla Wendy, ale to Longmira příliš nezajímalo. Ani by to Ciscovi nepomohlo.

„Jedna z těch zatracených jeskyní musí být ten důl,“ řekl Harris. Jeho neholená a poškrábaná tvář měla v narudlé záři plamenů ďábelský výraz. V jeho očích se zračila chamtivost. „Přivážeme toho ničemu ke kaktusu a necháme ho opékat se na slunci. Dost dlouho nás nechal škvařit se ve vlastní šťávě. Pak najdeme důl a zase zmizíme.“

„A později se sem vrátíme s otroky a materiálem, ano?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Harris. „Obstaráme si od guvernéra nějaké potvrzení, že ten důl nám patří. To přece nebude těžké.“

„Potom to ale pořád bude můj důl a ne náš důl,“ chladně opáčil Longmire. Harris na něj vrhl zlověstný pohled. „Jestli je to tak výnosné, jak to vypadá, tak dostaneš odměnu,“ poznamenal Longmire. „Co takových deset tisíc pesos?“

Harris vytřeštil oči, načež se zasmál. „Hotové peníze mi vždycky byly milejší než nějaký podíl.“

„Ale nejdřív se musíme podívat, za co ten Ciscův důl stojí,“ řekl Longmire. „Nemůžeme ho hned oddělat ze dvou důvodů. Za prvé tvrdí, že samotný důl je hluboko v hoře. Jen on tam zná cestu. Ty jeskyně se mohou rozvětvovat.“

„A za druhé?“ zavrčel Harris.

„Věříš si, že bys nás byl schopný dovést zpátky k El Doradu?“

„To snad nebude tak těžké,“ řekl Harris.

„Brzy nám dojdou zásoby,“ vážným hlasem řekl Longmire. „A voda nám dojde jen o něco později. Jestli mineme ty prameny, které nám ukázal Cisco, budeme vyřízení. Neukázal nám nic na mapě! Myslím, že jsme sem jeli příliš lehkomyslně. Nemysleli jsme na to, jak se dostaneme odsud. Obávám se, že toho muže ještě potřebujeme!“

„Zbláznil ses?“ sykl Harris. „Ty si ho chceš podat až v El Doradu?“

„Ano, až budeme v bezpečí. Až budeme mít zaznačenou přesnou polohu dolu. Pak se mu budeš moct pomstít, jak budeš chtít. Ale nesmíme se ho zbavit, dokud nebudeme v naprostém bezpečí!“

„Ptám se, jestli toto tady není zase nějaký jeho trik,“ zamumlal pistolník. „Vážně nad tím přemýšlím, bossi!“

Longmire se zlomyslně usmál.

„A za třetí.“ Ohlédl se přes rameno. V temnotě nezřetelně viděl své lidi. Někde poblíž museli být Cisco a Wendy.

Zatracená coura, pomyslel si Longmire. Zpočátku mu to připadalo vzrušující, když měla svůj názor, když se jí musel vlichotit. Pak se jí však nasytil. Chtěl se jí zbavit.

„Myslím, že Cisco má něco za lubem,“ pomalu řekl Longmire. „Ten chlap přece není hloupý.“

„Takže něco podnikneme?“

Longmire přikývl.

„Ano. Něco podnikneme.“

Cisco mlčky seděl v temnotě a jedl tortillu. Zřetelně cítil napětí a netrpělivost svých strážců. Drželi se od něj v odstupu, přesto však neodkládali zbraně. Pozorovali ho jako supi. A v určitém smyslu jimi také byli. Čekali na to, až ho budou moct odkrouhnout. Nenáviděli ho kvůli jeho bohorovnosti, vychytralosti a odvaze. Odvážil se odporovat Longmirovi a Harrisovi. A na to otrokáři nebyli zvyklí. Ale to nebylo vše. Kromě toho ještě dal výprask Harrisovi a málem i Longmirovi. To bylo něco, na co si nikdo z Harrisových lidí netroufal. Byli silní jen v houfu, jako smečka psů lovících pumu.

Cisco si vystačil sám. Nepotřeboval nikoho, kdo by za něj musel myslet. A Harrisovi kumpáni mu chtěli dát najevo, že se jim to nelíbí. Cisco se nepodřídil, takže měl zemřít.

Když přišla Wendy, nechaly ji hlídky projít. Dosud jí nedovolily, aby se přiblížila k Ciscovi. Pak se zeptali Longmira a tomu to náhle bylo jedno, že se jeho přítelkyně zdržuje v blízkosti toho podivného cizince.

Wendy se posadila naproti němu. Uklonila se a promluvila tiše, aby ji pistolníci neslyšeli. Její hlas se chvěl potlačovanou zlostí. „Opravdu jste prozradil polohu svého dolu? Copak nevíte, že jste si tím podepsal vlastní rozsudek smrti?“

„To nechte na mě,“ chladně opáčil Cisco.

Dojedl tortillu a kapesníkem si utřel prsty.

Wendy kývla do temnoty. U ohně, na nějž ukázala, seděli Harris a Longmire. Harris o něčem rozrušeně a energicky hovořil a Longmire lhostejně naslouchal.

„Sedí tam a debatují o tom, kdy vás oddělají,“ rozčileně řekla Wendy. „Vsadím se, že Harris už se nemůže dočkat!“

„Dokud Longmire neuvidí důl, bude Harrise držet na uzdě,“ opáčil Cisco. „Kromě toho ví, že beze mě cestu zpátky do El Dorada nenajde. To je celkem jasné. Longmire se bude chránit toho, aby mě zabil tady v divočině. V horách se nevyzná. Nikdo z jeho lidí se tu nevyzná.“

Wendy na něj nevěřícně pohlédla. Ve svitu měsíce jí Cisco mohl vidět do očí. „Snad nechcete opravdu provést ten obchod s Frankem? Myslíte si, že v El Doradu budete ve větším bezpečí než tady? Naopak. Jakmile tam přijedeme, nebude už Frank mít jediný důvod pro to, aby vás nechal naživu.“

Cisco se pousmál. „Nedělejte si o mě starosti. Já už na sebe dám pozor. Uzavřu s ním ten obchod. Možná to nebude takové, jak by chtěl, ale bude to dobrý obchod. Pro všechny zúčastněné.“

Wendy se zhluboka nadechla. Vypadalo to, že chce něco energicky namítnout, ale pak ji něco napadlo.

Usmála se od ucha k uchu a řekla: „Ach, myslím, že jsem od začátku měla pravdu. Vy Franka přelstíte, že ano? A ta lest nespočívá jen v tom, kde ten důl je – ale i v tom, co v něm je, že ano?“

„Myslíte, že by bylo moudré, kdybych vám prozradil své plány?“ zeptal se Cisco.

„Mohla bych vám pomoct,“ řekla Wendy.

„Bylo by mi milejší, kdybyste se postarala o svou vlastní bezpečnost. Po tom, co před několika dny udělal Longmire, byste měla být opatrná.“

„Co myslíte, proč se to stalo?“ energicky se zeptala žena. Opět byla rozčilená. „Opravdu si myslíte, že bych Frankovi nemohla nic říct? Nechtěla jsem mu nic povědět, protože jsem vás nechtěla připravit o hlavu, pane Cisco!“

„A jak by ta lest podle vás měla vypadat?“

„Vždyť jsem vám přece řekla, že očividně nejde o polohu toho dolu. Vy Franka chcete bez odporu k tomu dolu přivést. I když víte, že vás zabije, jakmile bude mít to zlato v kapse. Takže – zavedete ho ke špatnému dolu. Ten bude vypadat dostatečně věrohodně na to, aby to na chvíli zmátlo i Franka. Zavedete ho dovnitř – a pak ho převezete. V dole se přece mohou skrývat ty nejnebezpečnější věci. Možná je tam už připravená trhavina.“ Wendy pohlédla na svah zahalený temnotou. Jedno z ústí jeskyní na svahu musí být vchod do dolu. „Řekl jste Frankovi, že sám by se v labyrintu chodeb nevyznal. Proto vám jen stačí ho tam vodit za nos. Tak jako jste ho vodil za nos v horách.“

Cisco se usmál. „A pak?“

„Uděláte něco, s čím nepočítá. A až se ocitne v pasti, bude muset udělat to, co po něm budete chtít. Možná jej i ostatní hned odděláte. Je snadné někoho ve starém dole nechat spadnout do šachty. V každém případě mi rychle došlo, že máte něco za lubem. Jinak byste už dávno zmizel.“

Cisco mlčel. Naléhavost, s níž k němu Wendy hovořila, na něj udělala dojem. Zdálo se, že poznala, že Longmire je lump. Vypadalo to, že se přidala na jeho stranu. Ale může jí důvěřovat? Možná je to všechno jen obzvlášť rafinovaná hra.

„Poslouchejte,“ znovu začala Wendy. „Longmire je prohnaný. Sám ho nevyřídíte. Ale mohla bych mu dát falešné informace. Mohla bych ho svést na falešnou stopu. Dobře ho znám. Vím, kde jsou jeho slabiny. Ale když nebudu vědět, co chcete udělat, tak nebudu moct nic podniknout.“

„Jde mi jen o jedno,“ řekl Cisco. „Chci osvobodit Longmirovy otroky.“

Wendy přikývla. Zdálo se, že ji to nepřekvapilo. Určitě s tím ve svých úvahách počítala. „S tím dolem máte pravdu,“ klidně řekl Cisco. „Nikdy bych nikoho nezavedl do toho pravého dolu. To zlato tam je příliš důležité pro lidi, kteří trpí, na to, abych ho vydal všanc. Mohl bych si najmout mužstvo pistolníků a přepadnout s nimi El Dorado. I tak bych mohl ty otroky osvobodit. Jenže důsledkem by bylo nevýslovné krveprolití. A na zničení jedněch banditů by se obohatili jiní. Ne, myslím, že nemohu pracovat metodami, jaké používá Longmire. Osvobodím otroky sám. Bez krveprolití. Musel jsem bojovat příliš často na to, aby mi to přinášelo sebemenší uspokojení.“

„Co uděláte?“ zašeptala Wendy.

„Ta jeskyně,“ řekl Cisco, „je starý španělský důl. Je tam jenom málo zlata. Španělé ho před dvěma sty lety skoro beze zbytku vytěžili. Ale většina starých chodeb ještě stojí. V suchém pouštním vzduchu podpěrné trámy téměř netrouchniví. Zítra je všechny zavedu do dolu. Vymyslete si něco, ať tam nemusíte. To by mi celou věc velmi ulehčilo.“

„Co je to za důl?“ zeptala se Wendy.

„Má své tajemství. Ukázal mi ho jeden starý indián. Žil tam celé roky úplně sám. A vyzná se v tom labyrintu chodeb. Chtěl být blíž duchům země a nebe. Proto lezl do těch štol a šplhal po horách. Řekl mi, že se musel dlouho postit, než dosáhl osvícení.“

„A v tom dole nastražíte Frankovi past?“

„Dostane se do situace, ve které bude muset přistoupit na mé podmínky. Než se z dolu dostane ven, budeme všichni za horami. S tím, co mi Longmire dá, budu moct jeho otroky snadno osvobodit.“

„Je to podpis, že ano?“

Cisco mlčky přikývl.

„Pokusím se…“ začala Wendy.

V tom okamžiku uviděli Harrise a Longmira, jak vyšli z kruhu pistolníků.

Cisco pomalu vstal. „Vidím, že vaše debata už skončila,“ poznamenal k Longmirovi. „Smím se dozvědět, co z ní vzešlo?“

Longmire se usmál. „Klidně,“ odvětil. Harris držel v pravé ruce pochodeň. V nočním větru se její plamen mihotal.

„Rád bych věděl, která z těch jeskyní je ta pravá,“ řekl Longmire. Jeho hlas zněl podezíravě. „Mohou tu být jistá naleziště zlata, ale podle mého názoru nejsou příliš vydatná. Doufám, že v tom dole to vypadá lépe.“

„Dnes v noci bychom neměli podnikat žádnou výpravu,“ řekl Cisco. „Vaši lidé jsou unavení. Zítra toho uvidíme mnohem víc.“

„Nemusíme se tam pustit hned,“ řekl Longmire. „Ale doufám, že nevěříte, že bych vkročil do toho vašeho temného dolu. Vy byste to mimochodem také neudělal. Kdo ví, kde ty chodby, o kterých jste mi vyprávěl, končí. Rád bych vás ještě chvíli měl ve své blízkosti.“

„Řekl mi, že vlastní důl je skrytý hluboko v labyrintu chodeb,“ poznamenala Wendy. „Jak ho chceš najít, když s ním nepůjdeš?“

Longmire na ni vrhl chladný pohled. „Má lásko, možnás už něco slyšela o věci, které se říká mapa. Divila by ses, kdybys věděla, jak podrobné jsou některé z nich.“ Přitom se ušklíbl.

„Pan Cisco nám nakreslí mapu,“ výhružně řekl Harris. „Na ní bude přesně zaznačeno to, co hledáme. S ní půjdou do dolu dva moji lidé, kteří se trochu vyznají v těžbě. Jestli se nevrátí nebo jestli nepřinesou správný vzorek, bude za to pan Cisco muset pykat.“ Harris se škodolibě zašklebil a pohlédl na Wendy se směsicí chtíče a nenávisti.

Longmire Harrise a Wendy ignoroval. „Slyšel jste,“ poznamenal k Ciscovi. „Mne do té jeskyně nedostanete ani za nic.“

„Žádnou mapu vám nakreslit nemůžu,“ odvětil Cisco. „Sám se tam musím zorientovat. Zvenčí to nejde. Vaši lidé by se tam ztratili a nikdy by se nedostali ven. Musíte se mnou do dolu, ať chcete, nebo ne. Pak uvidíte sám, co se stane.“

„Takové báchorky můžete vyprávět své babičce,“ zavrčel Harris. „Myslím, že se ti budu muset podívat na zoubek, přítelíčku!“

„Chcete nás převézt, to je všechno,“ lhostejně poznamenal Longmire. „Už vás mám plné zuby. Buďto nám nakreslíte mapu, nebo vás vyřídíme. Rozumíte?“

„Pak se budete muset postarat sám o to, abyste se vrátili, Longmire,“ řekl Cisco. „A důl potom stejně nikdy nenajdete.“

Longmire si povzdechl, jako kdyby měl před sebou trucovité dítě. „Pane Cisco,“ řekl, „když říkám vyřídit, tak tím nemyslím zabít. Zapomínáte na to, že jsem otrokář. Jste hrdý muž, Cisco, ale já už jsem zlomil hrdější lidi. Existuje jistá mez utrpení, kterou nikdo nedokáže snést. Pokud je překročena, je takový člověk schopen všeho. Jen proto, aby tu bolest už nikdy nemusel zažít. A jakmile se jednou vzdá, je zlomen jednou provždy. Znám to. Viděl jsem to dost často. A Sean je mistr v tom, aby lidem zlomil vůli…“ Longmire se zlověstně usmál. „Musím připustit, že by mě těšilo, kdybych mohl přihlížet, jak si vás podá.“

„Jestli ho necháš mučit, tak ti už neřekne vůbec nic,“ namítla Wendy. „Měl bys s ním uzavřít obchod.“

„Já jsem s panem Ciscem ten obchod už uzavřel,“ odvětil Longmire s nebezpečnou vlídností. „To on mě chce podvést, ne já jeho. Proti tomu se musím chránit. Mimochodem se musím chránit i před zradou ve vlastních řadách…“ Přitom významně pohlédl na mladou ženu. Neuhnula jeho pohledu. Pak se majitel dolu opět obrátil k Ciscovi. „Nerad se namáhám, pane Cisco. Prosím, nakreslete mi tu mapu. Jinak tu záležitost budu bohužel muset předat Seanovi, který umí být velmi, opravdu velmi krutý.“

„Už jsem vám řekl, že vám žádnou mapu nenakreslím,“ chladně odvětil Cisco. Jeho postoj byl opatrný. Působil jako dravé zvíře připravené ke skoku.

Harris tasil revolver. Byl to bleskový pohyb, který takřka nebylo možné zachytit okem. Ta rychlost k mohutnému tělu a obrovské pracce nějak neseděla. V jeho očích se objevily nebezpečné jiskry. Mířil Ciscovi na čelo.

„Jestli uděláte nějaký špatný pohyb, střelí vás Sean do hlavy,“ chladně poznamenal Longmire. „Zašel jste příliš daleko, Cisco. My si už pd vás nenecháme líbit žádný další trik.“ Longmire kývl na pistolníky v pozadí. Rychle tam přiběhli a jeden z nich udeřil Cisca pažbou pušky do břicha. Než se zkroutil bolestí, poznal tvář pistolníka, kterého před několika dny přemohl.

„Svažte ho,“ řekl Longmire.

„Děláš chybu,“ klidně opáčila Wendy. Dokonce i ve svitu měsíce bylo vidět, jak zbledla. „Všichni tu bez něho v té pustině zahyneme!“

Longmire jí dal okamžitě políček. Wendy zavrávorala a ve tváři se jí objevily slzy. Pistolníci se zachechtali. Něco takového se jim líbilo. I oni tak jednali.

„Budeš mluvit jenom tehdy, když se tě zeptám, ty couro!“ vyštěkl Longmire. „Užs mi nadělala dost starostí! Teď budeš dělat to, co ti řeknu, jinak si mě nepřej!“

„Můžeš mě mlátit, jak chceš,“ nenávistně zasyčela Wendy. V jejích očích se jiskřilo jako v očích divoké kočky. „Přesto ti řeknu pravdu: Bez Cisca se odtud nikdo z nás živý nevrátí, ty chytráku! Nechal ses zavést do divočiny a teď se musíš postarat, abychom se zase dostali zpátky!“

Harris se rozesmál. Triumfálně hleděl na svázaného Cisca. „Až s ním budu hotový, bude krotký jako ovečka, zlato! Neměj obavy.“ Harris si pobaveně pohrával se svým nožem. Jeho dlouhá, ostrá čepel se v měsíčním svitu leskla.

„Máte čas do zítřejšího rána,“ zachmuřeně řekl Longmire. „Zítra nám nakreslíte mapu, Cisco. Jinak vás k tomu Harris přinutí. Máte celou noc čas na to, abyste si rozmyslel, co uděláte. Využijte ten čas dobře.“

„Děláš chybu,“ tiše řekla Wendy.

Longmire ji chytil za rameno. „A ty teď půjdeš se mnou. Uděláme si malou vycházku. A vezmi si s sebou deku!“ Longmire se pobaveně rozesmál. „Myslím, že dnes v noci budu spát dobře!“ Harris a pistolníci se rozesmáli.

Longmire vlekl Wendy do temnoty.

Pistolníci se posadili vedle Cisca a čekali.

Zbraně měli položené na kolenou. Z jejich tváří se dala vyčíst potutelná radost z toho, co mělo přijít následujícího dne. Cisco se stal zasvěcencem smrti.

Cisco se dlouhé hodiny snažil dostat z pout. Napínal svaly na zápěstí a zase je uvolňoval. Neznatelně pohyboval rukama, nohama a tělem. Pokoušel se řemínky rozedřit o kameny.

Se dvěma strážci, kteří seděli vedle něj, však musel jednat opatrně. Neustále ho pozorovali. Čekali jen na sebemenší záminku, aby ho mohli udeřit a kopnout. Jednou mu utáhli pouta.

Díky tomu, že měl řemínky stažené ruce na nohou, necítil některé části těla. Jeho věznitelé na něj nebrali sebemenší ohled.

Za ranního šera u něj seděl již jen jeden strážce. Druhý se tajně vytratil. Za to tam svému kumpánovi nechal láhev tequily. Muž, který tam zůstal, si čas od času lokl. Nebyl zrovna nejmladší. Jeho tvář byla poznamenaná boji, alkoholem a nedostatkem spánku. Když v nedalekém kaktusovém háji začali zpívat první ptáci, strážce usnul.

Cisco se opatrně převalil. Musel zatnout zuby, aby nevykřikl bolestí. Hmatal prsty, v nichž už skoro nic necítil, kolem sebe. Hledal nějakou ostrou hranu, nějaký špičatý, pevný kámen. Musí přeřezat ty řemínky! Jinak je ztracen.

Strážce vedle něj chrápal. Měl otevřená ústa a v ranním šeru byly vidět jeho žluté zuby. Naproti na lůžku sténal raněný. Byl to muž, kterého kousl škorpion. Ciscův lék ho zachránil, ale sužovala ho horečka. Čas od času tiše vykřikl. Potom se Ciscův strážce trochu pohnul. Vždy však hned usnul.

Cisco nalezl jednu malou, ale zato ostrou hranu. Převalil se k ní. Nesměl přitom spustit z očí strážce. Ten ho nesmí překvapit. Je to jeho jediná šance.

Cisco začal pomalu přeřezávat pouta. Kožené řemínky byly tvrdé a pevné. Zdálo se, že jeho úsilí je marné. Cisca bolely svaly. Zatnul zuby a řezal dál.

Mezitím se rozednívalo.

Vtom se ozvaly kroky.

Cisco tiše zaklel. Je po všem! pomyslel si. Teď musím rychle něco vymyslet – ale co?

Když otočil hlavu, spatřil Wendy Milesovou.

Kráčela velmi pomalu a uvolněně k muži, jenž ho měl hlídat. V pravé ruce držela revolver značky Remington. Pak se jím rozpřáhla a udeřila strážce po hlavě.

Muž zasténal a ochabl.

Wendy si klekla k Ciscovi. Její tvář byla bledá, oči měla podlité krví. Musela za sebou mít ošklivou noc. „Nůž!“ zašeptal Cisco. „Vezměte strážci nůž!“ Wendy se otočila a vytáhla tomu muži zpoza opasku nůž. Rychle Ciscovi přeřezala řemínky na rukou a na nohou.

Cisco se zvedl na kolena a promasíroval si svaly a zápěstí. Jeho tvář byla sevřena bolestí, jeho oči však pátravě zkoumaly okolí.

„Musíte zmizet!“ tiše řekla Wendy. „Vezměte si koně a zmizte! Strážný, který hlídá koně, už také spí. Včerejší jízda kaktusovým lesem je všechny vyřídila!“

„Musíte jet se mnou,“ naléhavě podotkl Cisco. Chopil se revolveru, který mu podávala Cindy, a chvatně prohledal omráčeného pistolníka. Hledal střelivo. Jeho kolt si strčil za opasek.

„Já zůstanu tady,“ odpověděla Wendy. „Hodně štěstí.“ Otočila se a chtěla se vrátit do tábora.

Cisco ji chytil za ruku. „Zbláznila jste se? Longmire vás zabije! Nebo si myslíte, že na to nepřijde?“

Wendy na Cisca smutně pohlédla. „Jenom nebuďte pošetilý, Cisco. Jsem dobrá jezdkyně na delší vzdálenosti, ale nechci mít v patách vzteklé psy, jako je Harris. Jenom bych vám překážela, Cisco. A chytili by nás oba. Tady mám lepší šanci. Budu Longmirovi předstírat, že jsem krotká kočička, a až se dostaneme do El Dorada, zmizím tak rychle, jak budu moct. Doufám, že se zase uvidíme, velký muži.“

„Longmire je šílený!“ opáčil Cisco. „Hlavně si nenamlouvejte, že byste si ho mohla omotat kolem prstu.“ Ohlédl se. Za několik minut mělo nad hory vyjít slunce. Dlouhými blonďatými vlasy Wendy povíval teplý vítr. „Musíte jet se mnou,“ naléhal Cisco. „Nenechám vás tady.“

„Díky, ale zůstanu tu. Nemám chuť skončit provrtaná kulkami. Vaše šance beztak nejsou příliš…“

Přerušil ji další výkřik raněného muže. „Už jedou!“ zařval ten pistolník a posadil se. „Pomoc! Už jedou!“

Zmateně se rozhlédl a potom znovu klesl na své lůžko.

To však již byli všichni v táboře na nohou!

Cisco se vrhl na Wendy a strhl ji k zemi. Ani deset kroků od nich vyskočili pistolníci z přikrývek a zvedli své zbraně. Vyděšeně se rozhlíželi po táboře.

Kdyby Cisco a Wendy ještě stáli, okamžitě by je provrtaly kulky. Cisco se převalil a vytáhl zpoza opasku revolver. Jeho myšlenky se v tom chvatu upnuly k jediné otázce – co s Wendy?

Je možné, že se ocitne ve smrtelném nebezpečí, když ji tam nechá. Pokud však prchne s ním, může se už v následující vteřině stát obětí jedné z kulek.

Wendy rozhodla za něj. Vyskočila a vykřikla: „Nestřílejte, chlapi! To jsem já!“ Pak se rozběhla k pistolníkům, přičemž na ně mávala.

Cisco tiše zaklel a přikrčen se stáhl do stínu jedné ze skal. Za ním vykřikl Harris: „Zmizel! Střílejte!“

Do ranního ticha třeskly vystřely. Kulky se s hvízdotem odrážely od skály. Harris a jeho lidé křičeli jeden přes druhého. Vznášel se nad nimi kouř z výstřelů, zatímco běželi za Ciscem.

Ten klouzal dolů po strmém svahu. Zahalil ho oblak zvířeného prachu. Měl roztrhané šaty a byl celý poškrábaný, ale pohyboval se tímto způsobem s úžasnou rychlostí. Kulky hvízdaly kolem něj, nebo se odrážely od skály. Za ním se ozýval řev pistolníků.

Kdesi vykřikla Wendy. Cisco nerozuměl, co to bylo. Na úpatí svahu se zvedl a běžel dál. Kulky jej míjely jen těsně. Pak se otočil a vystřelil na pronásledovatele. Jedna ze střel jej ho škrábla na hrudi, dva pistolníci však dopadli mnohem hůř. Zavrávorali a zřítili se ze svahu dolů. Ostatní se kryli. Na okamžik střelba utichla.

Cisco běžel dál.

„Zbláznili jste se?“ zoufale volala Wendy. „Přestaňte střílet! Potřebujeme ho živého!“

Longmire ji ignoroval. S revolverem v ruce běžel za Harrisem a ostatními. Neustále se ozývala střelba. Ozvěna výstřelů se mnohonásobně odrážela od skalních stěn. Wendy běžela za Longmirem.

Na kraji suťového svahu se oba zastavili. Pod nimi bezvládně leželi dva muži. Harris a jeho lidé slézali dolů. Postupovali jen pomalu, protože svah byl neschůdný. Přitom ovšem neustále stříleli.

Po Ciscovi ani památky.

Wendy slyšela, jak Longmire zuří a skřípe zuby. Měl bílé klouby prstů, jak křečovitě svíral pažbu revolveru. Po chvíli zavrčel: „Utekl nám, parchant! Utekl nám!“

Wendy mlčela. Hleděla na Longmira a při tom pohledu jí hrůzou vstávaly vlasy. Takového Franka Longmira ještě nikdy nezažila. Věděla, že stačí jedno chybné slovo, a okamžitě ji zastřelí. Pomyslela na Ciscova varovná slova: „Je šílený!“

Copak však šílení nejsou všichni ti, kdo jsou bohatí a přesto stále nemají dost? Ti, kdo kráčejí přes mrtvoly a zcela nesmyslně shromažďují další a další majetky?

Takové myšlenky mi teď moc nepomohou, jestli se na mě vrhne, pomyslela si. Nenápadně kráčela pryč od Longmira a rozhlížela se po nějaké zbrani. Proč jenom svůj kolt dala Ciscovi?

„Tam je!“ náhle vykřikl Longmire na Harrise. Koltem, jenž mu na tu vzdálenost byl k ničemu, pak ukázal na uprchlíka.

Wendy pohlédla do údolí. Cisco běžel několik set yardů od nich. Jeho světlým pláštěm povíval vítr. Skákal přes balvany jako kamzík, míjel skalní výčnělky, dokázal se i na strmém svahu udržet na nohou. Harrisovi lidé od něj byli daleko. Harris začal střílet.

Wendy se náhle zmocnil ochromující strach. Byl to jiný strach než ten, který pociťovala dosud. Zatím se obávala, že Cisca zkosí některá z Harrisových kulek.

Ta vzdálenost však byla na Harrisův revolver příliš velká. Jeho dalekonosná bubínková puška ležela v táboře vedle jeho přikrývky.

Cisco se nenamáhal s tím, že by na své pronásledovatele střílel.

Zahalen oblakem prachu dorazil na úpatí svahu a o několik vteřin později zmizel mezi kaktusy a palo verde. Kaktusový les jej přijal jako ztraceného syna.

Když Harris a jeho lidé dospěli ke kraji lesa, panovalo tam ticho. Kvůli výstřelům se všechna zvířata skryla. Neozval se tam jediný krok.

Teprve po chvíli se zvedl vítr. Tiché šelestění listů palo verde se mísilo s monotónním šuměním ostnů kaktusů.

Miliony ostnů se vysmívají Harrisovi a Longmirovi, pomyslela si Wendy, která si však odpustila smích. Tak dělejte, běžte tam a roztrhejte se tam o ty ostny, vy lumpové, říkala si.

Po chvíli ona i Longmire uviděli, jak se Harris se svými lidmi pomalu vracejí. Wendy pohlédla do tváří obou mrtvých mužů, kteří leželi jen několik tuctů stop pod ní.

Vyděsila se.

Uvědomila si totiž, jak snadno se mohlo stát, že by tam ležela i ona, mrtvá, studená, zapomenutá.

Nyní si přála, aby mohla uprchnout s Ciscem.

Longmire se zachmuřeně díval, jak Harrisovi lidé pohřbívají své dva kumpány. Položili je do prohlubně a zaházeli je kamením. Nikdo přitom neřekl ani slovo. Z jejich pohybů však čišel chladný hněv. To, jak bleskově Cisco vystřelil a zasáhl, jim nahnalo hrůzu. Tak jako ti dva mohl dopadnout kdokoli z nich.

Puma vycenila zuby. A byla někde poblíž, což bylo to nejhorší. Mohla se kdykoli objevit a udeřit. Bylo také možné, že jim ukradne koně nebo vodu. Nebo je bude oddělávat ze zálohy jednoho po druhém. Vyzná se tu lépe než oni – v horách, v tom kaktusovém lese, v poušti.

Psi honili pumu v jejím vlastním revíru.

Harris pomalu přišel k Longmirovi. Měl krví podlité oči. Na levé tváři měl šrám, který mu opuchl. V důsledku toho měl v obličeji děsivý škleb. Napil se pulque z láhve a zavrčel: „Muži jsou nervózní, bossi. Už toho bastarda nemáme pod kontrolou. Čert ví, co ten lump teď vymyslí! Myslím, že bychom odtud měli rychle zmizet.“

„Máš ještě pět mužů,“ chladně opáčil Longmire. „A ti dva také nebyli začátečníci, co se boje týče, nebo snad ano? Proč bychom měli utéct kvůli jednomu jedinému muži, který navíc nemá ani potraviny ani pušku ani koně? Všechno, co má, jsou dva revolvery, nůž a několik kulek s prachem. Před čím máš strach, Seane?“

„Ten chlap je jako indián,“ odvětil Harris. „Ten je schopný běžet až do El Dorada a po cestě se živit brouky a kaktusy. A to, že nemá pušku, jen svědčí o tom, že brzy přijde, aby si ji obstaral. Já nemám strach – ale obávám se, že už se nemohu spolehnout na své kamarády.“

„Přeceňuješ ho,“ pohrdavě prohodil Longmire. „Dal ti do zubů. Ale ty jsi přece nikdy netvrdil, že jsi boxer nebo něco takového. Teď budou rozhodovat zbraně. A těch máme víc než on. Jen ať přijde! K čertu se mnou, jestli uteču před jedním jediným mužem!

„To si myslím i já,“ řekl Harris. „Ale moji lidé jsou najatí k hlídání otroků a k vyhánění banditů. Teď viděli v akci opravdového profesionála a bojí se. Začínají věřit té pověře, tomu žvástu – o tom, že to je duch.“

„To si myslí jen proto, že se naráz ocitl na svobodě,“ řekl Longmire.

Harris přikývl. Jeho oči byly chladné. „Oba víme, proč utekl. Vyšší moc za tím nestojí.“ Harris pohlédl na Wendy Milesovou. Mladá dívka seděla opodál na svém lůžku. Předstírala, že si čistí jezdecké holínky. Očividně však myslela na něco úplně jiného.

„Myslíš, že se odvážila ho osvobodit?“ zamumlal Longmire.

Harris mlčky zvedl dva kožené řemínky. Longmire zřetelně viděl místa, kde byly přeřezané. Ostrým nožem.

„Byla u něj, když jsme se probudili,“ tiše řekl Longmire. „Svázaný člověk nemůže nikoho omráčit a přeřezat si pouta nožem. Ano, Harrisi, obávám se, že máš pravdu.“

Harris se zašklebil. „Dobrá, pak si na ni posvítíme.“ Panovačně mávl na své muže a ti tam přiběhli až na toho, který ještě stále ležel v horečce.

„Ještě okamžik,“ klidně poznamenal Longmire. „Já sám rozhodnu, co se s ní stane. Je to všem jasné?“

Harris přikývl.

„Pak jdeme,“ řekl Longmire. V jeho propadlé tváři se objevil vražedný úsměv.

Těšil se na to, co přijde.

Cisco viděl oheň na svahu poblíž ústí jedné z větších jeskyní. Byla to ta jeskyně, kterou si vybral pro svůj plán. Bylo by snadné Longmira a ostatní nalákat do pasti. Byla tam velká jáma se sypkým písečným svahem na dně. Ten, kdo by se dostal na ten svah, už by nikdy nevylezl nahoru, pokud by mu někdo nepomohl zvenčí.

Cisco už by se postaral o to, aby sám zůstal mimo jámu.

Longmire není hloupý, pomyslel si. Podcenil jsem ho. Doufám, že té dívce neublíží.

Cisco přemýšlel, kam asi Harris postavil hlídky. Chtěl se ještě jednou podívat na tábor. Doufal, že Wendy ještě žije. V záchvatu zlosti ji Longmire mohl zastřelit. Wendy je ovšem velmi chytrá. Snad se jí podaří vytáhnout hlavu ze smyčky, pomyslel si. Jedno však bylo jasné – kdyby se pokusila utéct s Ciscem, byla by zastřelena. A Cisco rovněž. Wendy poutala Harrisovu pozornost do té doby, než Cisco dorazil na suťový svah, po němž pak klouzal dolů.

Cisco naslouchal. Zvuky kaktusového lesa jej oklopovaly jako teplý kabát. Obloha byla jasná a plná hvězd. Byla to vhodná noc na to, aby něco podnikl. Nechtěl dát Longmirovým lidem čas na to, aby se vzpamatovali z šoku.

Svlékl si svůj roztrhaný plášť, i když bylo chladno. Oděv pod ním byl tmavý a mohl se v něm potmě pohybovat nenápadněji. Zkontroloval oba revolvery, pokud to jen šlo. Na remington, který měl od Wendy, se mohl spolehnout víc než na španělskou pistoli, o kterou se pistolník příliš nestaral. Doufal však, že nebude muset střílet. Proti sedmi mužům si více sliboval od jiných metod.

Cisco ještě uvažoval o tom, co udělat, když se seshora ozval výkřik. Po zádech mu přeběhl mráz. Hlas bezpochyby patřil Wendy Milesové!

Zazněl další výkřik. Někdo se nahlas smál. Vítr ten zvuk zkreslil, takže se nedalo odhadnout, z jaké dálky ten zvuk přinesl.

Cisco tiše zaklel. Zmocňoval se ho vztek. Tušil, proč ji Longmire mučí. Nebylo to jen kvůli tomu, že ho to těšilo.

Především chtěl, aby tam přišel Cisco. Měl tam přijít bránit Wendy. Harris si na něj určitě vymyslel nějakou hezkou past.

Bylo by to vyloženě neprozíravé teď jít tam nahoru, pomyslel si Cisco. Nesmí svým nepřátelům přenechat volbu místa a okamžiku boje. Tam nahoře je nejméně šest mužů se zbraněmi! A ti jen čekají na to, až přijdeš! Teď už Longmirovi nejde o zlato.

Teď mu jde už jen o pomstu.

Cisco sebou trhl, když znovu uslyšel Wendin výkřik.

K čertu, rozčileně si pomyslel. Riskovala za mě svou kůži. Ted je načase, abych jí to oplatil.

Pomalu a pečlivě si strčil revolver za opasek kalhot. Nůž si dal do boty. Sombrero hodil vedle pláště na zem.

V jeho očích se objevil chladný svit. Pomalu vyšel ze stínu palo verde a odhodlaně se vydal k tomu ohni. Byla to dlouhá cesta – ale on ji mínil urazit co nejrychleji. A pak byl rozhodnut tvrdě udeřit.

„Říkám ti, že nás převezl,“ řekl Longmire Harrisovi. Celý den si prohlížel jeskyni, vlezl do několika vedlejších chodeb a prohlížel si staré vzpěry. Hlouběji se do labyrintu přírodních a lidskou rukou vysekaných chodeb neodvážil. Byl si však stále více jist. Posvítil loučí na šedou skálu. Harris nechápavě a netrpělivě hleděl na tu horninu.

„Podívej se na to,“ řekl Longmire. „Kam oko dohlédne, je všechno vytěženo. S velkým úsilím by se z toho dalo dostat několik tisíc pesos. Ale to by ani nepokrylo náklady na otroky a dopravu.“

„Tvrdil, že vlastní důl je mnohem hlouběji,“ poznamenal Harris. Jeho hlas se odrážel od stěn úzké chodby. Harris pohlédl ke vchodu. Byl netrpělivý. Obával se, že Cisco přijde a on u toho nebude. Svým lidem příliš nedůvěřoval. Ti potřebují vůdce, jinak nejspíš utečou.

„Chtěl nás všechny nalákat do tohoto labyrintu, aby nás tu pak nechal,“ řekl Longmire. „Za všechno může ta proklatá coura. To ona měla ten idiotský nápad s tím, abych s ním uzavřel obchod. Neměl jsem na to přistupovat! Měl jsem ho nechat tobě, jak jsme to původně chtěli udělat. Možná bychom se pak dostali do opravdového zlatého dolu a ne do této smradlavé zaprášené díry!“ Longmirovi při posledních slovech přeskakoval hlas. Od stěn chodby se odrážela ozvěna. Ze stropu se snášel prach.

Harris se rozběhl ke vchodu.

Longmire se se zachmuřenou tváří pomalu vydal za ním. Usmál se, když vyšel ven.

Poblíž ústí jeskyně plápolaly tři ohně. Ty osvětlovaly holé, skalami obklopené prostranství. V temnotě číhali Harrisovi lidé. Byli dobře ukryti za skalami. Osvětlený prostor měli před sebou jako na dlani.

Mezi ohni ležela Wendy Milesová. Byla pečlivě svázaná. Jeden z Harrisových dozorců občas přiložil na některý z ohňů. Čas od času udeřil Wendy krátkým jezdeckým bičíkem. Když nevykřikla dostatečně nahlas, švihl ji ještě jednou. Tak chtěli přilákat Cisca.

Longmire se opíral o skalní stěnu vedle ústí jeskyně. Odhodil pochodeň tak, že přistála poblíž Wendy. Dívka se s velkým vypětím odplazila pryč.

Longmire se zlověstně zasmál. Pohrával si se svou loveckou puškou.

„Opravdu si myslíš, že přijde?“ zeptal se Harris. Pistolník se s přivřenýma očima rozhlížel po skalách kolem. „Musí přece vědět, že to je past.“

„Je to jeden z lidí, kteří pořád myslí na ostatní,“ pohrdavě odvětil Longmire. „Proto přijde. Bude čmuchat po skalách a pokusí se najít tvé lidi. Doufejme, že se mu to nepodaří.“

„Mají z něho panickou hrůzu,“ řekl Harris. „A právě proto si dají zatraceně velký pozor!“ Pak se jedovatě zasmál a pohlédl na dívku mezi ohni. Celé odpoledne byla vystavena vedru. Teď tam nehybně ležela, jako by byla mrtvá. „Měls ji nechat nám, bossi,“ zamumlal Harris. Olízl si rty a dodal: „Ech, to by křičela jinak!“ Harris se zlomyslně zachechtal. „No, aspoň se ještě dá použít.“

Longmire na svého předáka vrhl nevraživý pohled. „Už o tom nechci slyšet ani slovo! Až to bude vyřízené, zastřelím ji a hotovo!“ Nesnášel pomyšlení na to, že by někdo mohl použít to, co on zahodil. To, co on, Frank Longmire, zahodil, už nesměl nikdo zvednout!

Harris pokrčil rameny. Mlčel.

Kvůli nějaké ženě by se se svým bossem nikdy nehádal. Harris pohlédl takřka láskyplně na dlouhou hlaveň své bubínkové pušky.

„Doufám, že toho chlapa dostanu sám,“ tiše řekl.

Koně stáli přesně na okraji kruhu ozářeného ohněm.

Cisco potřeboval několik hodin na to, aby se s neuvěřitelnou opatrností připlížil do jejich blízkosti. Koně nikdo nehlídal, zato byli Harrisovi pistolníci rozmístěni ve skalách. Odtud měli ideální výhled na prostranství osvětlené třemi ohni.

Cisco tiše šeptal nesmyslné věty, zatímco se plížil blíž. Koním je totiž milejší, když k nim promluví. Ciscův vraník již otočil svou dlouhou hlavu směrem ke svému pánovi a radostně zafrkal. Jako by však věděl, o co jde, krátce nato nezaujatě pohlédl někam jinam. Ostatní zvířata byla vyčerpaná. Většinou s nimi jejich jezdci zacházeli velmi hrubě. Proto je příliš nepřekvapovalo, když se k nim pomalu blížil nějaký člověk. Byla zvyklá na úplně jiné věci!

Pomalu a s velkou pečlivostí Cisco přeřezal laso, jež bylo napnuté mezi skalami. K němu byly připevněny ohlávky koní.

Laso s tlumeným zvukem spadlo na skálu.

Cisco napjatě čekal, ale žádné výstřely se neozvaly. Longmire a Harris číhali u ústí jeskyně. Postavili si tam malou barikádu z balvanů. Zpoza ní výhružně trčely hlavně jejich pušek. Jeden muž seděl vedle Wendy a s hloupým úsměvem klímal. V ruce držel jezdecký bičík.

Cisco bleskově vyskočil a vystřelil do vzduchu. Zároveň zařval jako puma, divoce a pronikavě.

Koně se okamžitě splašili. Vyrazili od přeřezaného lasa a zmizeli v temnotě. Od kamenů a podkov odskakovaly jiskry. Nocí znělo divoké řehtání a frkání zvířat. Nezůstalo však jen u toho.

Ze skal se ozvaly výstřely. Cisco se však včas vrhl k zemi a převalil se do úkrytu. Viděl, že zmatek v táboře je stále větší.

Harrisovi lidé opustili svá místa ve skalách a rozběhli se za koňmi. Harris za nimi řval povely, které neslyšeli, nebo nechtěli slyšet. Všechno, co je zajímalo, byli koně. Věřili, že bez nich jsou ztracení. Po nervózním dnu, který strávili čekáním, přišli o poslední zbytky zdravého rozumu.

Jen muž s bičem tam zůstal stát a rozčileně se rozhlížel kolem sebe. Pak zahodil bič a tasil revolver.

„Přiveď sem tu ženskou!“ zařval na něj Harris. „Dělej, ty idiote!“ Muž váhal. Zdálo se, že si je vědom toho, že v záři ohně je naprosto ideálním terčem.

Harris zaklel a rozběhl se sám k Wendy.

Longmire vstal zpoza barikády.

Harrisovi lidé se pokoušeli odříznout cestu koním.

Cisco slyšel výkřik muže, který uklouzl a zřítil se ze skály.

Postavil se a udělal dva kroky. Remington v jeho pravé ruce se v záři ohně narudle leskl. Měl přivřené oči, v nichž byl ostražitý výraz.

„Stůjte, nebo vás vyřídím!“

Nezvolal to příliš nahlas, ale stačilo to na to, aby to zastavilo Harrise a jeho kumpány. Longmire vyděšeně vytřeštil oči.

Všichni tři muži tam chvíli stáli jako zkamenělí. Cisco stál naproti nim, lehce rozkročen a s koltem v ruce. V jeho tváři se zračila přímá hrozba.

„Ne!“ sykl Harris na svého kumpána, ale už bylo pozdě. Pistolník v panice zvedl kolt. Harris to zkusil také, i když věděl, že jeho šance jsou malé.

Harris byl rychlý, mnohem rychlejší než druhý muž. Než ten zvedl kolt, Harris již mířil Ciscovi na hruď. Harrisova tvář se sevřela do triumfálního šklebu, když přitlačil prstem na spoušť.

A právě v tom okamžiku ho zasáhla Ciscova kulka. Výraz triumfu již v jeho tváři zůstal, když se skácel na zem.

Cisco se lehce přikrčil a pálil dál. Jeho druhá střela provrtala rameno Harrisovu pomocníkovi. Muž pod nárazem kulky zavrávoral. Třetí Ciscova rána mířila na Longmira. Majitel dolu zvedl pušku, a to mu zachránilo život. Kulka tak trefila její závěr místo jeho hrudi. Její náraz mu zbraň vyrazil z rukou. Longmire se hlavou uhodil o skálu a zmateně zavrávoral.

Cisco jej nespouštěl z očí. Přiběhl k Wendy, klekl si k ní a levou rukou jí přeřezal pouta. Harris ležel mrtvý na zemi, Longmire držel ruce nad hlavou. Byl bledý. Pistolník seděl u ohně a držel se za prostřelené rameno.

Wendy s úlevou objala Cisca, jakmile ji osvobodil. Neobjímali se však dlouho. Zřetelně slyšeli vracející se muže. Longmire vykřikl: „Moji lidé vás oddělají! Nemáte šanci!“

„To se teda mýlíš, ty zvíře!“ zvolala Wendy, která byla zlostí bez sebe. Nejistě vrávorala ke svému někdejšímu milenci. Z temnoty třeskly výstřely. Ona však nedbala na kulky, které se nedaleko ní odrážely od skály. Klidně zvedla Harrisův revolver a namířila jím Longmirovi na obličej.

Zděšený Longmire vytřeštil oči. „Ne!“ zařval. „Nestřílejte!“

Čtyři pistolníci v temnotě přestali střílet. Věděli, že by tím zpečetili osud svého bosse.

Wendy se velký revolver chvěl v rukou. Byla vyčerpaná. Jen její hněv ji držel na nohou a tlumil její bolesti.

Cisco jí pokojně položil ruku na rameno. „Jen klid,“ řekl tiše. „Hlavně ho nedopatřením nezastřel. To by byl náš konec.“

Cisco se otočil ke čtyřem mužům, kteří přišli až na několik kroků k němu. Jeden z nich silně kulhal. Poranil se ve skalách. Zatnul však zuby a sveřepě se držel svých druhů.

„Odložte zbraně,“ klidným hlasem řekl Cisco. „Už to nemá smysl. Jen já vás mohu přivést domů. Nebo snad někdo z vás zná cestu?“

Pistolníci na sebe pohlédli. Viděli, že Harris leží na zemi a že Longmire rozechvěle stojí před revolverem v rukou Wendy. Cisco tam uvolněně stál před nimi, jako by se nic nestalo. Měřil si je pohledem jednoho po druhém.

A oni jeden po druhém odhazovali své kolty.

„Je po všem,“ zašeptala Wendy. Revolver však nesklonila. „Je po všem…“

Doufejme, pomyslel si Cisco. Nic ale neřekl.

„Dám vám tři koně,“ chladně řekl Cisco. „Pro každého raněného jednoho. Vy ostatní budete bohužel muset jít po svých. Nechám vám tu mapu, na které je zaznačená zpáteční cesta.“

Bylo ráno. Longmire a jeho lidé seděli odzbrojeni před jeskyní. Vypadali sklesle. Před dvěma hodinami pohřbili Harrise a pochytali koně. Zvířata neodběhla daleko. Kam by také mohla utéct?

„A zbraně?“ zavrčel Longmire. Poprvé po mnoha hodinách ožil. Nenávistně hleděl na Wendy a Cisca. „Jsou tu indiáni. To nás jim chcete přenechat beze zbraní?“

„Jestli narazíte na indiány, pak to budou přátelští, neškodní lidé,“ chladně odvětil Cisco. „Doufám, že jim půjdete z cesty.“

„Pak aspoň jeďme zpátky společně,“ požadoval Longmire. „Mohli bychom všichni zahynout, pokud bychom mapu špatně pochopili.“

„To by ale bylo hrozné…“ rozhořčeně zvolala Wendy Milesová. „Vy jste přece opravdu hodnotní jedinci lidské společnosti!“ Namířila svou dvouhlavňovou brokovnici na Longmira a dodala: „K čertu se mnou, jestli tě ještě někdy snesu ve své blízkosti. Vlastně bych tě měla oddělat. Nevím, co mi v tom zabránilo, ale měl bys být rád, že ještě žiješ.“

„Vy všichni byste měli být rádi, že vás nemůžu přivést k nejbližší stanici rurales,“ poznamenal Cisco. „Vlády v zemi se zmocnili juaristé. A ti mají málo pochopení pro špinavé kořistníky, jako jste vy. Takže čtěte mapu, sledujte naše stopy a starejte se o raněné. Potom se vrátíte do El Dorada.“

Longmire vstal, jako by se chtěl vrhnout na Wendy. Ta se jen usmála a pomalu natáhla kohoutky brokovnice. Rozzuřený Longmire se zarazil.

„Budete mít před námi obrovský náskok. Co chcete dělat v El Doradu?“ zeptal se majitel dolu. Beze zbraně a v potrhaných šatech působil uboze.

„Čekat a popíjet čaj, jak by řekli Angličané,“ ironicky poznamenal Cisco a vyšvihl se do sedla svého koně. Wendy a on měli několik jízdních koní a soumarů. Nemohli si dovolit ponechat Longmirovi dost koní. Jeho lidé byli ještě stále v přesile. Kromě toho nesměli v žádném případě do El Dorada přijet před Ciscem.

Wendy už Longmirovi nevěnovala jediný pohled. Pobídla svého koně a ostatní zvířata ji poslušně následovala.

„To vám nezapomenu!“ vykřikl Longmire za Ciscem. „Dostaneme vás! Slyšeli jste? Ještě si na mě vzpomenete!“

Cisco se ani neotočil.

Po stezce se vydal do svahu. Znal lepší cestu, než byla ta přes kaktusový les.

Za ním zněla ozvěna Longmirova nenávistí prosyceného hlasu.

„Možná jsem Longmira měla přece jenom zabít,“ řekla Wendy.

Pomalu klusala vedle Cisca. Jeli po dávné španělské cestě, jež vedla ke starým dolům.

„Nevěřím, že to všechno, tedy že jste ho převezl a že já jsem ho opustila, nechá jen tak,“ poznamenala Wendy.

„Vraždit lidi není nikdy dobré nebo rozumné,“ zamyšleně řekl Cisco. „Možná by to opravdu bylo moudřejší, ale dokud to člověk nemusí bezpodmínečně udělat, neměl by zabíjet. Něco takového nedělají ani zvířata.“

„Jistě, máte pravdu,“ váhavě řekla Wendy. „Člověk by neměl ztratit úctu k životu.“ Povzdechla si a vzhlédla k modrému nebi. „Je tak krásné žít. Včera v noci jsem si už myslela, že je po všem.“

Cisco s vážným výrazem ve tváři přikývl. Zachmuřen zvedl hlavu, když ucítil dívčinu ruku na rameni. Jela těsně vedle něj.

„Jste zvláštní člověk,“ řekla tiše. „Ale, víte, já vás mám moc, opravdu moc ráda…“

Cisco se zhluboka nadechl. „Já vás mám také rád,“ řekl klidně. „Ale jedno musíte vědět. Jestli v El Doradu přežijeme to, co nás tam čeká, odjedu pryč. A vás nebudu moct vzít s sebou.“

Wendy vypadala zkroušeně. „Proč ne?“ vyhrkla nespokojeně. „Vadí vám, že jsem byla s Longmirem?“

Cisco zavrtěl hlavou. Wendy s údivem zachytila cosi jako utrápený výraz, jenž se mu náhle objevil v obličeji.

„Jednou jsem měl ženu,“ řekl pomalu Cisco. Pohlédl na Wendy, jako kdyby se díval do nějakého vzdáleného, nedosažitelného světa. Do krásnějšího světa, který jednou provždy ztratil.

„Myslím, že bych ti ten příběh měl vyprávět,“ řekl Cisco. „Je to už dlouho, ale někdy mi to připadá, jako by to bylo teprve včera. Teď například…“

Na chvíli zaváhal.

„Ona byla dcera našeho souseda. Naše rodiny měly velké plantáže na jihu, v Alabamě. Za války jsem byl majorem armády Konfederace. Když válka skončila a já přijel domů, spatřil jsem zbytky našich plantáží, které vydrancoval jeden Yankee. Zabil jsem ho a musel jsem uprchnout do Mexika. Tady jsme chtěli s ženou začít nový život. Koupili jsme si kousek půdy na úpatí Siera Tarahumara. Jenže pak náš ranč přepadli bandité. První kulka mě zasáhla do hlavy. Byl jsem v bezvědomí, když ti bandité mou ženu…“ Ztišil hlas, až se odmlčel úplně.

„Ježíši Kriste,“ tiše zašeptala Wendy. „Dokážu si představit, co se dělo pak.“

Cisco se rozhlédl kolem sebe, jako by tu divokou krajinou viděl poprvé. „Indiáni mě našli vedle jejího těla. Bandité mě považovali za mrtvého. Dlouho jsem žil u indiánů a hodně jsem se od nich naučil. Ale na svou ženu jsem nikdy nedokázal zapomenout. Už nikdy nebude žádná jiná…“

Wendy dlouze mlčela.

„Doufám, že to chápeš,“ řekl Cisco. „Nechci ti ublížit – ale myslím, že tak je to nejlepší. To poslední, co chci, je využít tě. A to bych udělal, kdybych zůstal s tebou. Po nějaké době bych zase odjel. Normální život už není pro mě.“

Wendy se pokusila o úsměv. Měla slzy v očích.

„Děkuju ti za tvou upřímnost,“ řekla tiše, „ale nejdřív to musím strávit.“

Vyjela kousek napřed. Cisco zůstal za ní. Cítil se velmi špatně. Věděl však, že nemá jinou možnost. Takto to bylo nejlepší.

Mlčky jeli rozpálenou krajinou.

Longmire přivřenýma očima hleděl na poušť, nad níž se tetelil vzduch. Jeho nohy byly jeden velký puchýř. Jezdecké holínky se vskutku na chůzi nehodily a on se neodvažoval shodit někoho z raněných z koně. Ještě stále jich bylo víc. A dokud neměl zbraň, nemohl si to s nimi rozházet.

Přinejmenším jedno bylo jasné: Jeho autorita vůdce byla tatam. Byl pouze jedním z nich – neúspěšný rváč a dozorce otroků.

Kráčeli se skloněnými hlavami vedle koní. Dva ranění sklesle viseli v sedlech, třetí vypadal lépe. Byl to ten muž, který se minulou noc poranil na noze. Longmire na něj čas od času vrhl závistivý pohled. Ten by klidně mohl jít po svých, pomyslel si majitel dolu. Sakra, já už ten zatracený pochod dlouho nevydržím!

Až budeme zpátky v El Doradu, tak je všechny pošlu k čertu, říkal si v duchu. Lidi, kteří nemají respekt před bossem, jsou mi na nic.

Jistota, že Cisco do El Dorada dorazí dlouho před ním, ho doháněla k šílenství. Věděl, že se stane něco zlého.

Wendy vzala všechny jeho listiny, mezi nimi i jednorázové plné moci. Měla jeho pečeť a nenahraditelné bankovní listiny. Longmire se zdráhal domyslet, co by si s tím mohla počít – ona, nebo dokonce ten Cisco!

Přestože ho bolely nohy, náhle zrychlil. Jeho lidé zaostávali.

Zaklel a mávl na ně. Na pot, který se mu dostával do očí, nedbal. Zmocnila se ho sžíravá netrpělivost. Kdyby už tak byl ve svém hornickém městečku!

„Jestli budeme příliš spěchat, tak se všichni zhroutíme. To je k ničemu,“ stěžoval si kuchař Ben.

Vypadal tak, jako by každým okamžikem měl padnout na zem.

„Máme dost vody, pro koně to nebude znamenat velkou námahu – takže si klidně můžeme pospíšit,“ zavrčel Longmire. „Vždyť i já jdu po svých! Vzchopte se!“

Muži na něj hleděli zachmuřeně a nenávistně. Pak se zastavili. Longmire mohl puknout zlostí.

„Vám se v té poušti nějak moc líbí!“ poznamenal. „Vy se snad odtud ani nechcete dostat pryč!“

„Musíme jít pomalu,“ váhavě řekl Ben. „Jinak v tom vedru nevydržíme.“ Mnohoznačně pohlédl na zdánlivě nekonečnou pěšinu, která se táhla před nimi po horském úbočí.

Longmire musel připustit, že ta námitka má něco do sebe. Otočil se a vlekl se dál.

„Měls vzít revolver a provrtat toho Cisca olovem,“ řekl kdosi za ním.

„Myslíš, že jsem měl chuť koupit ještě i kulku?“ unaveně opáčil muž, kterého před několik dny kousl škorpion.

Longmire se otočil. Ten muž seděl v sedle poměrně ochable. Přesto bylo jasné, že už nemá horečku. Díky Ciscovu léku přestál to nejhorší. To však nebylo to, co v té chvíli Longmira tak udivilo a pak rozzuřilo.

„Slyšel jsem dobře?“ užasle se zeptal majitel dolu. „Ty máš u sebe revolver, Howarde?“

Muž se usmál, rozepnul si kabát a ukázal mu francouzský revolver za opaskem kalhot. Ve vnitřní kapse kabátu měl váček, v němž byl bezpochyby prach, kulky a zápalky. „Ten Cisco je asi příliš hloupý na to, aby prohledal raněné,“ zamumlal Howard. Ztěžka se opíral o hrušku sedla.

„A vy, idioti jedni zatracení, jste o tom věděli?“ vykřikl Longmire a nechápavě se rozhlédl kolem sebe. „Věděli jste o tom, a přesto jste sklonili hlavy jako ti poslední pacholci a pak jste statečně chytali koně? Mohli jste tomu parchantovi třikrát střelit do zad! Už nepočítal s tím, že někdo z vás je ozbrojený!“

„Zastřelil Harrise,“ zabručel Ben. „Ten měl oči všude. A ta ženská – ta čekala jen na to, aby mohla vypálit z pušky!“

K čemu vás vlastně mám? pomyslel si Longmire. Nakonec abych na vás ještě musel dávat pozor, místo aby to bylo naopak! Přesto se ovládl.

„No dobrá,“ řekl. „Ta věc by stejně nevystřelila. Je celá rezavá.“

Howard na něj rozrušeně pohlédl. „Je úplně nový!“

Longmire se pohrdavě zasmál. „Dej sem tu hračku.“

Howard váhal. Už tu zbraň povytáhl – ale pak jako by ho něco napadlo. Tázavě pohlédl na Bena.

Ten také váhal.

Longmire zaklel. Přiskočil k Howardovu koni a strhl muže ze sedla.

Ostatní vyděšeně vykročili směrem k Longmirovi.

Ten už držel v ruce revolver. Namířil Benovi na břicho a s jistým úsměvem natáhl kohoutek. Muži se zastavili. V jejich tvářích se zračilo rozrušení.

„Myslím, žes měl pravdu,“ řekl Longmire k Howardovi. Nemocný pistolník se se zasténáním posadil. „Ten revolver je opravdu úplně nový. A jestli se někdo z vás jen hne, vyzkouším, jak je přesný.“

„Poslouchejte, bossi, to nemůžete udělat!“ zvolal Ben.

„Najednou už jsem zase boss?“ jízlivě se otázal Longmire. „To jde ale rychle. Jenom škoda, že už nemám chuť být vaším bossem.“ Mávl hlavní revolveru a řekl: „Posaďte se na zem, ale rychle! Chci vidět vaše ruce! Howarde, náboje!“

Longmire si vzal kožený váček a překontroloval zásoby v Howardově sedle. Byla tam celá třetina jejich společných zásob jídla a vody.

„Na můj vkus šlapete příliš pomalu,“ procedil Longmire mezi zuby.

„Musím totiž naléhavě vyřídit nějakou záležitost v El Doradu!“ Vyšvihl se do sedla a s úlevou si povzdechl: „Ech, to už je lepší.“

„Přece nám nemůžete vzít toho koně!“ zvolal Ben. „Na čem pojede Howard?“

„Pro mě za mě ať si jede třeba na kaktusu,“ odvětil Longmire. „Buďte rádi, že si nevezmu všechny koně. Mám sto chutí to udělat. A už se v El Doradu nikdy neukazujte, jinak vás strčím do dolu za indiány.“

Longmire pobídl koně ostruhami a vyrazil kolem obou dalších zvířat. Jejich jezdci seděli na zemi vedle zdravých pistolníků. Hleděli na Longmira s bezmocným hněvem v očích.

Trvalo to dlouho, než zmizel jejich pohledům.

„Všechny jsme vás svolali, abychom vám něco oznámili,“ řekla Wendy. Před ní, ve velkém zasedacím sále Longmirovy vily v El Doradu seděly téměř tři tucty mužů. Šlo o dozorce, inženýry, předáky. Byl tam i šéf místního bordelu, upatlaný hubený muž v brokátové vestě a anglických jezdeckých holínkách. Lhostejně si prohlédl Wendy od hlavy až k patě a tiše řekl k muži vedle sebe, hlavnímu inženýrovi v dole: „Co nám tak asi chce oznámit?“ Řekl to ovšem dostatečně nahlas na to, aby to Wendy slyšela.

„Věc nejvyšší důležitosti,“ chladně řekla Wendy a pohlédla na Cisca, jenž seděl v rohu místnosti. Na kolenou měl jakoby náhodou položenou její brokovnici. Za opaskem měl dva revolvery. Měl na sobě čisté oblečení. Jeho oči připomínaly kousky ledu.

Cisco řekl: „Slečna Milesová má všechny plné moci, které jsou nezbytné k převzetí řízení El Dorada. Kdo chce, může se na konci tohoto shromáždění podívat do dokumentů.“ Když domluvil, rozhostilo se hrobové ticho. Všichni měli před tím mužem velký respekt. Jeho antipatie k lidem z dolu byla očividná a on nevypadal jako někdo, koho by bylo radno dráždit.

„Co se mě týče,“ dodal Cisco, „mám dokumenty, které mi zajišťují podporu guvernéra Chihuahuahy a juaristických ozbrojených sil. Můžete mě považovat za zvláštního zplnomocněnce, jestli chcete.“

Mezi přítomnými to jen zašumělo. Juaristé v El Doradu nebyli právě oblíbeni. Všichni tam žili z otrokářského podniku Franka Longmira. Lidé, kteří osvobozovali rolníky a chtěli v Mexiku zavést rovnoprávnost všech lidí, jim nemohli být sympatičtí.

„Prosím o klid!“ zvolala Wendy. Měla na sobě černý jezdecký oděv, který zajímavě kontrastoval s jejími blonďatými vlasy. Její krása však nijak nesnižovala její autoritu. V sále se rychle rozhostilo ticho.

„Pan Longmire,“ řekla Wendy, „bude delší dobu mimo tábor. Než se vrátí, musí být provedena některá zásadní rozhodnutí.“

Cisco pobaveně pozoroval přítomné. Muži, kteří se jí ještě před chvílí chtěli vysmát, jí teď viseli na rtech.

Všichni se obávali o svá privilegia, o své peníze, o svou práci.

„Důl se zavírá,“ řekla Wendy. „Otroci budou osvobozeni a dostanou odškodné od těžařské společnosti. Vy jste také všichni propuštěni. I vy dostanete odstupné.“

Všichni okamžitě vyskočili a začali křičet jeden přes druhého. Wendy je chvíli nechala. Pak přišla ke svému místu u Longmirova velkého psacího stolu. Chvíli si prohlížela své listiny, načež se posadila, sepnula ruce a dala je na stůl.

Cisco zabušil pažbou pušky na zeď.

Rozhostilo se ticho.

Wendy na něj vděčně kývla. „Děkuji, pane Cisco.“ Pak opět pohlédla na zaměstnance těžařské společnosti. „Chcete něco říct, než vás seznámím s podrobnostmi?“

Před ostatní předstoupil hlavní inženýr. Byl to vysoký obtloustlý muž s pleší a šedivějícím knírem. Z kapsy vesty mu visel zlatý řetízek od hodinek. Měl na sobě elegantní soukenné šaty.

„Odmítáme uznat nová rozhodnutí před návratem pana Longmira!“ Jeho hlas byl silnější, než si v té rozrušené náladě uvědomil. „Přijeli jste včera ráno. Uvelebili jste se v domě pana Longmira a dlouhé hodiny jste se tam o něčem radili. A teď dostaneme toto směšné, ba přímo nesmyslné sdělení. Důl se zavírá! Ještě horší je to, že propouštíte otroky! A pak ještě to odškodné pro ty psy! Víte vy vůbec, co to znamená pro společnost, slečinko? Bankrot, slečno Milesová, bankrot!“ Poslední slova křičel, jako by to byl jeho vlastní rozsudek smrti.

„Jenom si nepřivoďte infarkt, tlouštíku,“ posměšně poznamenala Wendy. Když inženýr nechápavě vytřeštil oči, dodala: „To bylo za tu slečinku, pane Pryore. Musím vás ještě jednou upozornit na to, že jsem nyní jedinou zplnomocněnou osobou!“ Mluvila pevným hlasem a jiskřilo se jí v očích.

Sáhla po hrsti papírů a hodila je Pryorovi k nohám. „Přečtěte si to, jedno po druhém.“

Mezi přítomnými to opět jen zašumělo. Zmocňovala se jich nejistota.

Šéf bordelu vykřikl: „Máme dost ozbrojených mužů na to, abychom vás a toho vašeho osobního strážce poslali k čertu!“

„Čímž byste se postavili mimo zákon,“ chladně poznamenal Cisco. „Abych byl zcela upřímný: Pan Longmire se provinil proti zákonům státu Chihuahua. Může být rád, že neskončil ve vězení. Jsem zplnomocněncem guvernéra. Taková je situace, pánové.“

„Ještě je válka!“ vykřikl šéf bordelu. „Možná se Francouzi nebo konzervativci vrátí! A ostatně kdo by se staral o tento odlehlý kraj?“

Rozhostilo se tísnivé mlčení. Muži se dívali jeden na druhého. Kuplíř měl ruku pod klopou vesty. Určitě tam měl skrytou kapesní pistoli.

Cisco na něj namířil hlavně své pušky. Muž okamžitě vytáhl ruku z vesty. Nic v ní neměl.

Wendy nahlas a zřetelně řekla: „Doufám, že nikdo nechcete věřit absurdním spekulacím tohoto individua. Navíc jste se ještě nedozvěděli výši odstupného.“

Nyní bylo ticho absolutní.

„Každý zaměstnanec dostane odstupné ve výši jednoho tisíce pesos,“ odměřeně dodala Wendy. „To je v těchto nejistých dobách spousta peněz. Jinak vám nezbývá než proti nám bojovat. Pak byste tu museli těžit na vlastní pěst – dokud by sem nedorazili guvernérovi vojáci.“

„A co bude se zlatem, které je uskladněno ve skladištích?“ zeptal se Pryor.

„To je majetkem společnosti,“ odpověděla Wendy. „Ale část z něj bude rozdělena mezi vás. Jenom si nedělejte starosti.“ Z jejího hlasu znělo chladné pohrdání.

„Proč si prostě nevezmeme všechno?“ otázal se kuplíř. „Nikdo by se o tom nedozvěděl.“

„To si myslíte vy,“ opáčil Cisco a vrhl na toho hubeného muže ledový pohled. „Je přece možné, že guvernér už o všem ví.“

Byl to samozřejmě bluf. Cisco sice měl dokumenty z hlavního města, ale ty měly být jen pomocí pro případ nejvyšší nouze. Nevstupoval do služeb úřadů.

„Kromě toho přítomní pánové nejsou zločinci,“ poznamenala Wendy. „Nebo snad ano?“

Pryor se nejistě rozhlédl kolem sebe. Podíval se na papíry, jež mu hodila Wendy. Všichni přítomní byli ochromení. Pouze kuplíř se chvěl vztekem.

„Dobrá,“ váhavě řekl Pryor. Uctivě položil listiny na stůl před Wendy. „Patrně to musíme přijmout, slečno Milesová. Ale jen s výhradami.“

„A já?“ vykřikl kuplíř. „Nejsem oficiální zaměstnanec! To nedostanu žádné odstupné?“

„Vy jste si už vydělal dost,“ řekla Wendy ledovým hlasem. Jízlivý smích přítomných jí dal za pravdu. „Mimochodem jste tady vyzýval k násilí a vraždě. Nechejte tohoto pána zatknout, pane Pryore.“

Tlustý hlavní inženýr váhal jen chvíli. Potom kývl na oba ozbrojence, kteří seděli u dveří. Šéf bordelu se zoufale rozhlížel jako krysa zahnaná do rohu. Ani v Ciscových očích nenalezl soucit – a už vůbec ne v hlavních brokovnice, kterou mu Cisco mířil na břicho.

Pryorovi muži jej odzbrojili a odvedli pryč.

„Dívky, které pracovaly pro tohoto člověka, si smí rozdělit jeho peníze,“ chladně poznamenala Wendy. „Kromě toho dostanou stejné odstupné jako normální zaměstnanci dolu. Pak si mohou samy rozhodnout o svém dalším životě. Co se otroků týče, přeji si, aby je vaši lidé okamžitě pustili na svobodu. A aby je zbavily okovů. Kromě toho se vaši dozorci budou chovat slušně. Žádné bičování, žádné nadávky. Je to jasné, pane Pryore?“

Hlavní inženýr přikývl. Poznal, že nejlepší bude se podřídit. Odstupné mu na nějakou dobu umožňovalo vést pěkný život. A mohl si rychle najít novou práci tak jako většina zaměstnanců dolu. Mnoho dolů na severu teď obnovovalo provoz potom, co se Francouzi stáhli na jih. V zemi bylo příliš mnoho vojáků a příliš málo pracujících lidí.

A pokud šlo o prosté horníky a předáky – pro ně byla částka tisíc pesos hotovým jměním. S tímto podílem na zlatě mohli bez problému začít někde znovu.

Přítomní se s mumláním rozešli. Wendy a Cisco je slyšeli, jak venku diskutují. Pryor dával příkazy Harrisovým lidem.

Když všichni odešli, Wendy se rozesmála. Také Cisco se pobaveně usmíval. Odložil brokovnici stranou a přistoupil k oknu.

„Ještě před chvílí měli chuť nás rozsápat. Ale jen co slyšeli o penězích, zkrotli.“ Wendy pohlédla na své listiny a zavrtěla hlavou. Stále se smála.

„Jsem rád, že to proběhlo takto,“ klidným hlasem řekl Cisco. „Stačilo pár mužů jako ten kuplíř a strhla by se přestřelka.“ Pozoroval, jak jsou otroci vyváděni na volné prostranství. Dozorci se chovali velmi vlídně, jak jim přikázala Wendy. Neustále si však nervózně pohrávali se zbraněmi.

Wendy zamyšleně pohlédla na Cisca. „Je dobré jednou riskovat kůži za správnou věc,“ řekla. „Teď když jsme s tím začali, to i dokončíme.“

Cisco s vážným výrazem ve tváři přikývl.

„Ano,“ řekl. „Pojďme ven.“

Frank Longmire prudce zastavil svého koně. Narovnal se v sedle a naslouchal.

Zdaleka se ozvalo tlumené dunění mohutné exploze.

Longmirovi proběhl mráz po zádech.

Tam někde muselo ležet El Dorado. Moje hornické město! Co tam ti dva lotři provádí? Snad nevyhodili do vzduchu skladiště trhavin?

Doufal, že Pryor se nenechal zastrašit. Hlavní inženýr si přece v jeho službách vydělával dost peněz. Takže pro něj mohl něco zariskovat.

Longmire si zasněně představoval, jak dozorci začnou střílet na Cisca a Wendy. Možná byl ten výbuch koncem velké přestřelky. Možná ti dva v táboře uprchli do skladiště výbušnin a nějaká zbloudilá kulka tam…

Longmire se usmíval. Byla to krásná představa!

Detonace však mohla mít i jiné příčiny. Mnohem, mnohem horší příčiny. Například mohli být osvobozeni otroci – kteří teď vše ničili. Longmire se začal obávat o svůj přepychový dům.

Slyšel o tom, čo se dělo v jižanských státech USA. Občanská válka tam skončila teprve před nedávnem. Všichni otroci byli osvobozeni a v mnoha někdejších otrokářských státech byly z bývalých otroků vytvořeny celé pluky, jež sloužily okupační moci.

Pokud Cisco, ten šílenec, opravdu osvobodil otroky, pak se Longmire má na co těšit. Ti mě rozsápají, pomyslel si. Raději na to nemyslet! Však se již brzy dozvím, co se stalo. Jen dál!

Pobídl koně ostruhami do slabin a zvíře vyrazilo klusem.

Dopolední slunce spalovalo skalnatou krajinu. Ta už nyní Longmirovi připadala povědomá. Na své bývalé muže, které zanechal v horách, nepomyslel ani jednou. To, zda žili, nebo zemřeli, mu bylo jedno. Selhali a nyní pro něj byli bezcenní. Zlobil se sám na sebe, že jim přece jen nevzal dva koně.

Zvíře, na kterém jel, už skoro nemohlo.

Přesto ho hnal dál. Zbývalo už jen několik mil. A kdyby to tam nevydrželo, vzal by vodu a revolver a ušel by zbytek cesty do El Dorada pěšky.

Štval koně horami celé dny. A myslel jen na jediné: na návrat do El Dorada.

Nedělal si iluze o tom, že by tam mohl dorazit dřív než Cisco. Doufal však, že ještě stačí zabránit nejhoršímu.

Jsou to přece moji lidé, říkal si. A moji otroci! Přece nebudou poslouchat nějakého přivandrovalce. Nebo dokonce tu mou couru!

„To by byl ten nejzlomyslnější vtip ze všech,“ unaveně zavrčel Longmire. „Kdyby ta proklatá mrcha teď seděla v mém křesle a vedla můj podnik.“

Brutálně hnal svého koně dál, neustále jej bil pěstí. Vypadalo to, že kůň již ostruhy ani necítí. Měl svěšenou hlavu, ztěžka oddechoval a klusal mezi rozpálenými skalami.

Longmire před sebou viděl poslední horský hřeben. Musel se dostat za něj. Měl pocit, že ve vzduchu vidí šedý oblak kouře a prachu. To se však určitě jen tak tetelí vzduch. Longmire si utřel pot z očí. Nepomohlo to. Klidně to ale mohla být fata morgana.

Ale vždyť tam něco vybuchlo! pomyslel si. Něco se tam stalo.

Suťové svahy, jež se zvedaly před ním, mu naháněly respekt. Bál se, že by se jeho vyčerpaný kůň mohl zhroutit. Při jeho smůle přímo na něj. Takže volky nevolky slezl z koně a dál jej vedl. Přitom musel kráčet po vratkých, rozpálených kamenech. Oči a hlava jej bolely z vedra a rozrušení.

Připadalo mu to jako věčnost, než dorazil k hřebeni. Potřeboval na to více než hodinu a to přitom spěchal jako málokdy. Ke své spokojenosti zjistil, že jeho kůň je nyní čilejší. Longmire si dlouze lokl z láhve. Voda měla na jeho vyschlé hrdlo účinek zázračného elixíru. Zvíře mu prosebně strčilo tlamou do ramene. Jeho nozdry a oči byly slepeny prachem. Kůň byl celý pokrytý vrstvou potu a bílého prachu.

Longmire pohlédl na zvíře, které jej zachránilo, ale vodu mu nedal. Vypil obsah láhve a zahodil ji. Do El Dorada to už nebylo daleko.

Snad posté toho dne sáhl na pažbu koltu, který měl za opaskem. Tentokrát to nenechá nějakým neschopným pistolníkům! Sám přece kdysi býval obávaným střelcem. Tentokrát si toho zatraceného Cisca podá sám! A jednou provždy vyvrátí legendy, které o něm kolují!

Longmire pohlédl do údolí a strnul.

Spatřil obrovský protáhlý oblak prachu. Pomalu se valil k východu. Po cestě do Chihuahuy, hlavního města státu, muselo jet množství jezdců. Hlavní město bylo daleko, velmi daleko. A to, že někdo jel po té cestě, mohlo znamenat jen jediné: že prchali z El Dorada!

Jinak v té bohem zapomenuté pustině žádní lidé nežili, přinejmenším ne tolik, aby v takovém počtu mohli táhnou po té cestě.

Longmire nevěřícně zavrtěl hlavou. Zřetelně viděl kouř, jenž stoupal z El Dorada. Co se k čertu stalo?

Longmire se vyšvihl do sedla a vyrazil tak rychle, jak jen mohl.

Za soumraku spatřil El Dorado. Opuštěné a pusté.

Vítr po dvoře hnal oblaka prachu. Otevřené dveře jedné chaty neustále mlátily o stěnu. Před budovami tábora bylo rozházeno mnoho věcí. Šaty, porcelánové střepy, láhve. Vítr tam proháněl bezpočet papírů.

Na jedné agáve visel krajkovaný hedvábný kapesník.

Hornické městečko nebylo jen opuštěné, ale i vydrancované. Longmire zvedl jeden papír, který nesl vítr kolem něj. Byla to strana z účetní knihy. Longmire tiše zaklel a papír zahodil. Pohlédl k ústí dolu. V šeru vypadalo nějak jinak než obvykle. Longmire však nevěděl proč.

Jediné místo, kde se ve městě svítilo, byl jeho dům. Jeho přepychová bílá vila.

Pocítil mrazivou nenávist. Tam jsou, pomyslel si. V mém domě, ti psi! Osvobodili otroky! Opravdu je všechny osvobodili!

Trvalo mu celé odpoledne, než dorazil do údolí. Počítal s tím, že narazí na dozorce, nebo na krvelačné prchající otroky. Na ozbrojené otroky! Ale s tím, že tam nikdo nebude, nepočítal.

Skutečně, všichni byli pryč!

Kde jenom jsou dozorci a Pryor? Longmire neviděl žádné mrtvoly. Vypadalo to, že tam nedošlo k žádnému boji.

To je jedno, pomyslel si. Zlato a mé peníze v trezoru stejně uloupili Cisco a Wendy. Určitě to chtěli jen pro sebe. A teď, když jsou všichni pryč, se uvelebili v mém domě. V mém domě!

Longmire zapomněl na opatrnost. Vstal a přikrčen se rozběhl k vile. V pravé ruce držel kolt.

Přeskočil plot zahrady a mezi šeříky se plazil k domu. Půda byla suchá – i zahradník musel utéct.

Když dorazil k jednomu rohu, otevřely se přední dveře.

Ven pomalu vyšel Cisco. Rozhlédl se po okolí. Vypadal uvolněně a spokojeně. V šeru večera se na jeho šatech třpytila měď.

Longmire zvedl kolt a namířil mu na záda. Pomalu přitiskl prst ke spoušti.

V posledním okamžiku se však zarazil. Ten chlap se mu musí dívat do tváře! Musí vidět svou porážku! A pokud možno by měl přihlížet, jak ta coura dostane první kulku! Kde vůbec je?

Cisco se pomalu otočil a pohlédl Longmirovi do tváře. Lehce se zamračil. Vůbec nevypadal překvapeně. Longmire mu mířil na hruď. Jeho tvář byla sevřená. Už to nebyl ten elegantní rozvážný majitel dolu. Takový byl, když před delším časem odjel z města. Teď tam stál špinavý a roztrhaný. Jeho kdysi tak pohledná tvář byla zarostlá a spálená sluncem. A v jeho očích byl výraz šílence.

„Tak jste zase zpátky?“ klidně se otázal Cisco, který ignoroval Longmirův revolver. Pomalu zvedl ruce do výše ramen. Nemělo smysl Longmira provokovat. „To jste tu rychle.“

„Co se tady stalo?“ zavrčel Longmire. „Kde jsou moji lidé? A všichni otroci? Proč tu na ulicích leží ty věci?“

„Vaši lidé dostali odstupné a odjeli.“ Cisco se pousmál. „Dali jsme jim peníze a oni potom zmizeli. Nejraději bych jim nedal nic, ale byl to jediný způsob, jak se vyhnout krveprolití.“

„Kdo město vydrancoval?“ zlobně se chraplavým hlasem otázal Longmire. Ruka s revolverem se mu lehce chvěla. „Kde jsou otroci? Nehýbejte se, sakra!“

„Otroci jsou pryč,“ odvětil Cisco. „Osvobodili jsme je. Zlato z dolu bylo z větší části rozděleno mezi ně. Vaši dozorci odtud spěchali pryč. A jestli tady vládne jistý nepořádek, pak je to proto, že otroci si vzali to, co potřebovali. To je podle nás spravedlivé.“

„Tak podle vás to je spravedlivé?!“ vykřikl Longmire. „To přece nemůže být pravda! Přece jste nemohl – to by mou společnost zruinovalo!“

„Když myslíte,“ lhostejně opáčil Cisco. „Už jste zotročil a povraždil dost lidí.“

„Co se stalo s dolem?“ otázal se Longmire.

„Otroci trvali na tom, že ho musí vyhodit do vzduchu.“ Cisco pokrčil rameny. „Už tam nechtěli dál pracovat. Bylo to jednomyslné rozhodnutí.“

„To všechno je lež,“ zašeptal Longmire. „Lež. Chcete mě vyprovokovat. Ve skutečnosti jste se všeho zmocnil sám. Musel byste být hlupák, abyste se toho vzdal! Přiznejte to! Jenom mě těmi svými žvásty chcete znervóznit!“

Cisco mlčel. Měl zvednuté ruce, ale nevypadalo to jako gesto rezignace. Spíš se zdálo, že je připraven bojovat. Za opaskem měl strčené dva revolvery.

„Pohněte se a já vás oddělám,“ hrozil Longmire. Náhle vykřikl: „Wendy, kde jsi? Vyjdi ven, ty zatracená couro, ale rychle! Jinak ho tu odkrouhnu! Dělej, Wendy, kde jsi?“

Longmirův hlas zněl opuštěným městem. Od vzdálených skal se slabě odrazila ozvěna.

„Tady jsem,“ ozval se hlas Wendy za Longmirovými zády.

Když se otočila, vypálila z obou hlavní brokovnice. Longmire se vrhl na zem. Na záda mu dopadla omítka, když se sekané olovo zavrtalo do zdi domu.

Cisco trhl rukou ke koltu.

Wendy vyděšeně ucouvla. Skrze velký oblak kouře z výstřelu Longmire viděl její bledou tvář.

Namířil jí na břicho a zasmál se. Dopadlo to přesně tak, jak jsem si přál, blesklo mu hlavou těsně předtím, než stiskl spoušť.

Cisco vystřelil.

Longmire sebou trhl. Jeho kolt vypálil, avšak kulka proletěla kolem dívky.

Wendy nechápavě pohlédla na Longmira, jenž ležel na zemi. Byla bledá. Puška jí vypadla z rukou na zem.

Cisco si strčil kolt za opasek.

„To bylo o chlup, Cisco,“ řekla. Pomalu si vydechla. Jako v transu se dotkla svého levého ucha. „Slyšela jsem, jak kolem proletěla kulka.“

„Všechno v pořádku?“ otázal se Cisco vážným hlasem. Longmirův kolt odkopl pryč.

Wendy se přinutila k úsměvu. „Ano, myslím, že ano,“ odvětila.

Cisco si klekl k Longmirovi a opatrně ho otočil na záda. Na zaprášených šatech se mu rozšiřovala krvavá skvrna. Cisco na první pohled viděl, že je v posledním tažení.

Longmire k němu vzhlédl a z posledních sil zašeptal: „Ty peníze – ty peníze jsou ještě tam – že? Ty jste si přece nechali?“

Cisco zavrtěl hlavou. „Wendy si něco vzala. Bude z toho moct žít. Jinak jsme skoro všechno rozdělili mezi ostatní.“

Longmire se rozesmál a pak zemřel.

Cisco pomalu vstal.

„Pojďme dovnitř,“ řekl. „Pohřbím ho později.“

Ve městě duchů panovalo ticho.

Cisco odjel následujícího rána.

Wendy ho objala a políbila na tvář.

Vypadala smutně, ale vyrovnaně. A byla v ní síla, které si u ní Cisco před několika týdny nevšiml. Již nebyla závislá na druhých. Věděla, co chce, a chtěla si jít svou cestou. Bez toho, že by byla odkázaná na lumpy, jako byl Longmire, nebo na jeho metody.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Cisco. Vyhřebelcovaný, lesknoucí se vraník stál před domem. Těch několik věcí, které Cisco potřeboval, již na něm bylo naloženo.

Wendy pokrčila rameny. „Možná odjedu na sever, do své vlasti. Nebo budu dál zkoušet štěstí v Mexiku. Teď mám peníze.“

„Myslím, že ti je Longmire dlužil,“ řekl Cisco. „Po tom všem, co ti udělal a co ti chtěl udělat.“

Chvíli na něj mlčky hleděla. Opuštěným městem vanul teplý vítr. Bylo jasné, že domy brzy začnou chátrat. Za několik let už nikdo nepozná, že tam kdysi bylo hornické městečko plné lidí.

Jen Longmirova bílá vila tam zůstane o něco déle. Jako mlčenlivý pomník zla, jež tam bylo poraženo.

„To mezi námi si nemá smysl…“ tiše řekla Wendy.

Ten chvíli váhal a pak zavrtěl hlavou. „Učinil bych tě nešťastnou. Hodně štěstí, Wendy.“

Přišel k mohutnému černému koni a vyšvihl se do sedla. Pak rychle odjel směrem na východ. Než opustil údolí, otočil se ještě jednou v sedle a zamával. Wendy mávala také.

Potom zmizel.

Mladá žena hleděla do oblaku prachu. Ten se vznášel tam, kde ještě před chvílí jel jezdec na černém koni. Zmizel jako duch.

Nikdo však nevěděl lépe než Wendy Milesová, že Cisco je skutečný.

Otočila se a rozhodla se, že i pro ni nastal čas, aby odtud zmizela.

„Hodně štěstí, Cisco,“ tiše řekla do teplého pouštního větru.

Pak se otočila a šla si dovnitř sbalit věci.