John Kirby

Colorado western 120. Shermanova dívka

A je to tady! pomyslel si Howard Chisholm. Hleděl z okna svého domu a viděl, jak naproti zastavili své koně čtyři muži. Jsou tu proto, aby mě zabili, pomyslel si Chisholm. Bylo zvláštní, že to poznání v něm nevyvolalo paniku. Pouze stál jako zkamenělý u okna a cítil, jak se mu tělem šíří podivný chlad…

Čtyři jezdci takřka lhostejně slezli ze svých koní. Jeden z nich na sobě měl elegantní světlý oblek a klobouk bowler, ostatní byli oděni jako kovbojové. Všichni však měli u pasu kolty a ze sedlových pouzder jim trčely pažby pušek.

Howard Chisholm znal každého z nich. Vypadali jako drsňáci a tento dojem odpovídal skutečnosti. Chisholm věděl, čím se živí: zabíjeli za peníze.

Jako omámený hleděl podsaditý muž přes ulici na světlé fasády městečka Sweetwater. Lidé, kteří seděli na verandě saloonu, se nenápadně klidili dovnitř. Spatřili čtyři pistolníky a věděli stejně tak dobře jako Chisholm, co to znamená.

Čtyři muži zůstali stát u svých koní, upravovali si zbraňové opasky a vyměňovali si pohledy. Chladně pohlédli přes ulici.

Na Howarda Chisholma.

Ten sebou bezděky trhl a odstoupil od okna. Viděl, že ti muži čekají. Nepřešli ulici. Jenom tam stáli a čekali…

„Howarde, co se děje?“

Hlas jeho mladé ženy Chisholma probral. Annie Chisholmová stála ve dveřích prostorné jídelny a zkoumavě hleděla na svého muže.

„Musíme zamknout dveře!“ vyhrkl Chisholm a přeběhl velkou místnost bohatě zařízenou nábytkem. Přední dveře byly široké a vyrobené z kvalitního těžkého dřeva. Chisholm zasunul zástrčku a ohlédl se.

„Kde je závora? Odpověz přece! Přines sem závoru, Annie!“

Chisholm prudce vytáhl zásuvku skříně a vzal odtud revolver. Jeho žena už držela v rukou závoru. Zajistila jí dveře, otočila se, dala si ruce v bok a vrhla na svého muže rozezlený pohled.

„Howarde, co se to tu, k čertu, děje?“ zvolala. V jejích tmavých očích se zajiskřilo.

Chisholm se rozběhl k oknu a opatrně vyhlédl ven. Čtyři pistolníci nyní stáli ve stínu verandy na druhé straně ulice. Kromě nich nebylo na ulici nikoho vidět.

„Sherman ví o té knize,“ řekl Chisholm. „Ví to. A teď si sem pro ni přijeli jeho lidé.“

Annie na něj nevěřícně hleděla. V kuchyni její děti cosi převrhly, ale ona jako by ten hluk vůbec neslyšela. „Má to snad znamenat, žes mu to řekl?“ vyhrkla mladá žena. „Tys mu řekl, že všechny jeho špinavé kšefty a kontakty jsou zapsané v té zatracené knize?“

„Prořekl jsem se,“ smutně odtušil Chisholm. Vytřeštěnýma očima hleděl na dveře, jako by očekával, že se hned v následujícím okamžiku rozletí. „Pili jsme spoustu tequily a whisky - a pak jsem se prořekl!“

„Dej mu ten deník!“ vykřikla Annie. „Dej mu ho!“

Howard zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš,“ zašeptal. „Sherman by si nikdy nebyl pomyslel, že bych udělal něco takového. Deset let jsem pracoval jako jeho účetní - a musel jsem přece něco mít v ruce pro případ, že by se něco z té špíny hodilo na mě. Ale teď Sherman ví, že jsem si všechno zaznamenával - a že bych ho mohl vydírat. A toho rizika se chce zbavit. Já jsem to věděl, Annie!“

„Ty myslíš, že nás zabije?“ zeptala se Annie.

Chisholm přikývl.

„Ti čtyři lidé venku…“ zašeptala Annie, jako by se bála, že by ji ti muži mohli slyšet.

Chisholm znovu přikývl. „Broderick Norman a tři další. Jestli tu je Shermanův nejlepší člověk, pak nemáme šanci. Ani tu nejmenší!“

„Musíme pryč,“ divoce vyhrkla mladá žena. „Vezmeme děti a babičku a…“

„Se čtyřmi dětmi a starou ženou bychom se ani nedostali z města.“ Položil ruku na pažbu svého koltu. „Musíme zavřít…“

Nedopověděl to, protože se ozvalo bušení na dveře.

Bylo to, jako by ho někdo udeřil do břicha. Chisholm zbledl. Stál tam jak solný sloup a nebyl schopen nic říct, nic udělat.

Annie mu vytáhla kolt z opasku. Když se znovu ozvalo bušení, tentokrát ještě hlasitější, natáhla kohoutek.

„Běž přece tam a podívej se, kdo to je!“ sykla. „Dělej!“

+ + + + +

Když Chisholm vyhlédl pootevřenými dveřmi ven, udiveně vytřeštil oči. Očekával, že uvidí hlavně revolverů.

Namísto toho spatřil tvář krásné, elegantní ženy.

Chisholm na mladou ženu s kaštanovými vlasy chvíli zaraženě hleděl, než ji poznal. „Virginie? Co tu děláš?“

Pohlédl za ni na čekající zabijáky. Na co čekají? blesklo mu hlavou. Potom chytil Virginii Shanahanovou za ruku a rychle ji vtáhl do domu. Zavřel dveře, zasunul zástrčku a zapřel závoru. Těžce oddechoval a raději se o ni opřel.

Virginie nechápavě hleděla na revolver, který v ruce držela Annie Chisholmová. „Co se to tu děje?“ Natáhla ruku a odstrčila dlouhou hlaveň zbraně stranou. „Annie, jsi má nejlepší přítelkyně, takže na mě tou věcí nemiř.“

„Musíš hned zmizet!“ vyhrkl Howard Chisholm. „Nemůžeme tě tu teď potřebovat, Virginie!“

„A kdo mě sem asi tak vtáhl?“ ostře opáčila Virginie. Pohledem těkala mezi svou přítelkyní Annie a jejím mužem. „To jste se oba zbláznili?“

„Musíš zadem pryč,“ řekla Annie. „Na nic se, prosím tě, neptej. Jde o život, Virginie!“ Annie postrčila Virginii na chodbu a pak ji strkala směrem k zadnímu vchodu.

„Tak počkat!“ zvolala Virginie. „Norman stojí se svými lidmi venku kvůli vám? Kvůli tomu máš revolver v ruce?“

Annie přikývla. „Nemůžu ti to teď vysvětlovat…“ začala, ale její muž jí skočil do řeči: „Virginie, vezmi si k sobě chlapce! Prosím, vezmi si ho!“ Držel za ruku malého chlapce s černými kudrnatými vlasy, který nechápavě hleděl kolem sebe. „Tady to může být nebezpečné, ale u tebe může počkat. Pak si pro něho přijdu! „ Howard hovořil chvatně a překotně. Sklonil se k chlapci a vložil mu do ruky malý, v černé kůži vázaný deník.

„Počkat!“ zvolala Virginie. „Já sice nevím, co se to děje - ale takto to nejde. Ty víš, že nemám ráda děti. A ví bůh, že vaše nejsou výjimkou, Annie!“

„Johnnie, schovej ten deník!“ řekl Howard Chisholm svému synovi. „S ním mě budeš moct jednou pomstít! Dávej na něj pozor, rozumíš? Jsi teď hlavou rodiny, Johne, na to nezapomeň!“ Objal ho a pak jej postrčil k Virginii.

„Já Virginii nemám rád!“ protestoval Johnnie.

Virginie tiše zaklela. Potom však pohlédla své přítelkyni do očí. Annie měla tvář poznamenanou strachem. Virginie sama nevěděla, proč to udělala, ale udělala to - vzala malého Johnnieho za ruku a odvedla jej k zadním dveřím. Johnnie se rozhlížel kolem velkýma vyděšenýma očima. Nic však neřekl. Pochopil vážnost situace.

„Diky, Virginie!“ zašeptala Annie, když její přítelkyně vyšla s malým chlapcem na dvůr. Virginie se otočila, chtěla ještě něco říct, ale to už Annie honem zavřela dveře. Při jejím posledním pohledu, v němž se zračila panika, Virginii zamrazilo.

Virginii Shanahanové se dalo vyčítat všechno možné - ne ovšem to, že by byla hloupá nebo líná.

„Pojď!“ nařídila dítěti po svém boku a rozběhla se přes malý zadní dvůr do boční uličky, jež vedla vedle něj. Do jejího bytu to bylo daleko a ona nechtěla potkat některého ze zabijáků Ricka Normana.

Sotva jim dům chlapcových rodičů zmizel z dohledu, dva drsní hoši se zkrácenými brokovnicemi pronikli na zadní dvůr.

A jen o pouhou minutu později se městečkem Sweetwater ozvaly první salvy…

+ + + + +

„Kde jsou ti idioti?“ podrážděně zavrčel Broderick Norman. Nervózně potahoval z nedopalku cigarety, načež jej hodil na zem a zašlápl energičtěji, než bylo třeba.

Norman byl vysoký hubený muž v dobře padnoucím světle hnědém obleku. Měl úzký opálený obličej, jemuž dominovaly chladné světlé oči. Ačkoli působil drsně, nedala se mu upřít jistá přitažlivost.

„Nic si z toho nedělej, Ricku,“ řekl vysoký muž vedle něj. „Je tam ta malá šlapka Virginie. A tu přece oddělat nechceme.“

„Právě o tom přemýšlím,“ odtušil Rick Norman. „Virginie je tam už pěkně dlouho. Co tam asi dělá? A kde je Fred a Buck?“ Hubený elegantní pistolník položil dlaň na pažbu svého dlouhohlavňového koltu ráže 44. Ostražitě se rozhlédl po Main Street.

Hlavní ulice zela prázdnotou.

„Chci to mít konečně za sebou,“ netrpělivě zavrčel Norman.

V tom okamžiku se za ním otevřely dveře a na chodník vyšli dva širokoplecí muži v bílých košilích a tmavých vestách, jaké nosí barmani. V rukou drželi brokovnice.

„Je nám to líto, Ricku, ale sekané olovo jsme nenašli…“ nervózně se omlouval vyšší z nich.

„Jsi idiot, Bucku,“ opáčil Norman a zamračil se na toho muže, jenž byl o dlaň vyšší a skoro dvakrát tak širší než Norman. Mohutný barman však sklonil hlavu.

„Teď běžte tam a dávejte pozor na zadní vchod!’ nařídil Broderick Norman. Přivřenýma očima pozoroval, jak oba muži běží přes Main Street. V poledním slunci vysoký Chisholmův dům doslova svítil.

„Co uděláme s Virginií?“ otázal se tmavovlasý muž vedle Normana.

„Jestli doteď neodešla zadním vchodem, tak má smůlu,“ stroze odvětil Norman. „Toto není dobročinný večírek, Artie!“

Art Majors přikývl.

Broderick Norman si prohlížel okna a vchod domu. Okna byla příliš velká na to, aby se dala úspěšně bránit. A kdyby se Chisholm pokusil zavřít okenice, mohli jej okamžitě zastavit kulkami. Nebylo by těžké jej na tu krátkou vzdálenost trefit.

Norman krátce pohlédl na své kapesní hodinky. Pak je vložil zpátky do vesty a kývl na tři muže, kteří stáli vedle něj.

„Buck a Fred už musí být ve dvoře. Skoncujme s tím!“ Plynulým pohybem tasil svůj dlouhohlavňový kolt a vyšel na slunce. Jeho tři kumpáni udělali o vteřinu později to samé. „A nenechte nikoho uniknout!“

+ + + + +

Do ticha se ozvalo staccato výstřelů z revolverů. O několik vteřin později zaduněly rány z brokovnic.

Virginie Shanahanová vyhlédla zpoza rohu na ulici.

O pět domů dál stáli před domem Howarda Chisholma Broderick Norman a jeho zabijáci a pálili dveřmi a okny do domu. Nad ulicí se vznášel dým z výstřelů.

Když Norman vystřílel první revolver, vytrhl z opasku druhý a střílel dál, jako by to byly střelecké závody.

Virginie cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. Chvatně se otočila - a udělala to právě včas na to, aby malému Johnniemu zabránila, aby tam pohlédl. Chytila ho za zápěstí a odtáhla ho zpátky do uličky.

O vteřinu později dorazili k zadním schodům saloonu.

„Já chci domů, k tátovi!“ zvolal Johnnie. Snažil se vymanit z jejího sevření a mračil se na ni. „Pusť mě domů!“

„To teď nejde!“ odsekla Virginie. Cítila, jak jí divoce buší srdce. Už několik minut se její myšlenky točily v kruhu. Táhla za sebou Johnnieho po rozvrzaných schodech. „Pojď už, konečně, sakra!“ Slyšeli, že přestřelka u Chisholmova domu skončila. A to neznamenalo vůbec nic dobrého.

Virginie běžela tmavou chladnou chodbou v prvním patře saloonu. Chlapec ji váhavě následoval. Virginie zavřela dveře svého bytu.

Byly to jen dva pokoje, ale byly prostorné. Virginie je velmi vkusně zařídila. Od té doby, co se stala podílníkem v saloonu Lukea Shermana, měla dostatek peněz.

Jestli přijde na to, co jsem udělala, tak s tím bude konec, trpce si pomyslela. Zavřela dveře za Johnniem, zamkla je na petlici a proběhla pokojem. Vyhlédla z okna a uviděla, že jeden z Normanových pistolníků stojí před Chisholmovým domem a nabíjí si kolt. Další mezitím vyrazili dveře a zřejmě prohledávali dům.

Věděla, že to nebude trvat dlouho a všimnou si, že hledaný deník chybí. A Johnnie také.

„Vědí, že jsem tam byla,“ nervózně zašeptala. „To jsem se dostala do pěkné bryndy, sakra!“ Nejistě a ustrašeně pohlédla na malého chlapce.

„Kde je má máma?“ tiše se otázal Johnnie.

Virginie polkla. Annie byla její přítelkyní. A teď byla mrtvá. Oddělali ji chlápci, se kterými se Virginie často bavila a popíjela.

Na to teď nesmíš myslet! řekla si. Musíš něco udělat, jinak je po tobě, děvče!

Pohled na chlapce ji bolel. Klekla si k němu, chytila ho za ramena a pohlédla mu do očí. „Teď nemůžeme zpátky. Tvůj táta ti to přece řekl! Myslím, že víš, co se s ním stalo! A my teď musíme zmizet, a to rychle!“ Uvažovala nad tím, zda jí dítě porozumělo. Nikdy s dětmi nebyla příliš ve styku a neměla tušení, jak s chlapcem mluvit. Obzvlášť v situaci, jako byla tato!

Kromě toho si museli pospíšit.

„Zmizíme, rozumíš?“ zvolala, zatímco odběhla ke skříni. Vytáhla zásuvku a začala si balit věci do sedlových brašen. Přechovávala tam i peníze, v jednom vaku bankovky a ve dvou váčcích zlaté mince. Nedůvěřovala bankám a v této chvíli se ukázalo, že to bylo správné.

Nakonec ze skříně vytáhla zcela nový kolt ráže 45. i s krabičkou nábojů si jej strčila do kapsy pláště. Bez koltu už neudělám ani krok, pomyslela si.

„Musíme do stáje, mám tam koně,“ řekla a rychle vyhlédla z okna.

Polil ji studený pot.

Broderick Norman stál se třemi dalšími muži před domem Chisholmových. O něčem spolu rozčileně diskutovali. Pak se energickými kroky vydali po ulici.

Přímo k saloonu.

Vědí to! blesklo jí hlavou.

„Jdou sem, aby nás oddělali!“ zvolala na chlapce. „Musíme odtud pryč!“ Všimla si, že Johnnie si k hrudi tiskne deník svého otce. Chvíli si pohrávala s myšlenkou s Normanem vyjednávat.

Neměla však chuť s ním mít co do činění poté, co jeho zabijáci před pěti minutami vyvraždili celou rodinu. Norman byl nevypočitatelný, navýsost nebezpečný člověk.

Virginie si hodila těžké sedlové brašny přes rameno a rozběhla se ke dveřím. Otevřela je a kývla na chlapce. Ten před ní vyběhl na chodbu, jako by věděl, co má dělat.

Teď už musí Norman stát dole přede dveřmi, pomyslela si. Doufám, že si nevzpomene na zadní schodiště!

Otevřela dveře, jež vedly do dvora za saloonem. Venku panovalo vedro. Nikde nikdo.

Tušila, že Norman prošel výčepem saloonu a po schodech jde do patra. Neměli moc času.

V tom okamžiku chlapec řekl: „Já s tebou nechci jít!“

Virginie se otočila, jako by ji něco píchlo. „To nemyslíš vážně! Kvůli komu asi toto všecko dělám? Dělej, pojď!“ Chtěla ho chytit, ale Johnnie před ní ucouvl a ukázal směrem, kde se před několika minutami střílelo.

„Říkalas, že ti muži byli tvoji přátelé!“ zvolal. V jeho tmavých očích se leskly slzy.

„Sakra!“ zamumlala. Srdce jí divoce bušilo. Pohlédla na chodbu, jako by čekala, že se tam každým okamžikem objeví Broderick Norman.

„Jestli nepůjdeš se mnou, tak nás oddělají!“ vyhrkla polohlasně, aby ji nebylo slyšet příliš daleko. Znovu k němu natáhla ruce, ale tentokrát hoch neuhnul. Společně seběhli po zadním schodišti.

Nájemní stáj stála jen o pár domů dál. Za běhu se Virginie ohlížela. Ještě na sobě měla světlé šaty s hlubokým výstřihem a nízké boty. To nebylo to nejvhodnější vybavení pro jízdu v prérii.

Musí to jít! pomyslela si. Za běhu sevřela kolt v kabelce, kterou měla na pravém rameni. Musí to jít, jinak jsme vyřízení!

Ohlédla se na chlapce. Vrávoral za ní a byl bledý.

„Za chvíli budeme pryč!“ zvolala. Díky bohu, tam už jsou vrata stáje! A nikdo není poblíž!

Jenže co dál? ptala se sama sebe. Co teď uděláš, Virginie? Co?

+ + + + +

Když zašlo slunce, byla z domu Chisholmových vynesena těla. Na kraji ulice stál houf zvědavců. Zachmuřeně hleděli na máry, které tam přinesla pohřební služba.

Proto si většina z nich všimla cizího jezdce teprve tehdy, když už jel po Main Street. Byl to vysoký štíhlý muž v nenápadném kovbojském šatu. Nosil svůj kolt nízko u pasu v široce vykrojeném pouzdře. Jako pistolník.

Na hlavě měl plochý stetson a v jeho úzkém snědém obličeji zářily ostražité oči.

Zastavil svého koně za shromážděnými zvědavci. Pravou ruku měl poblíž pažby koltu, když sledoval, co se děje.

Dva statní muži právě z domu vynášeli dítě zakryté zakrvácenou dekou. Potom vynesli mladou krásnou ženu, jež byla zasažena několika kulkami.

Cizinec měl tvrdý výraz ve tváři. Přesto se v jeho očích na okamžik objevila bolest. Pak se mu do nich ovšem rychle vrátil lhostejný výraz hráče pokeru.

Nechtěl, aby si někdo všiml, co teď cítí.

Obratně přehodil nohu přes sedlo a seskočil na zem. Poklepal zaprášenému koni na krk a omotal uzdu kolem zábradlí chodníku.

Přítomní si jej nedůvěřivě prohlíželi, když kráčel k domu. Uhýbali mu, jako by cítili, že s ním do Sweetwateru přišlo něco temného.

John McAlester nahlédl rozbitými dveřmi dovnitř. Už neviděl žádná těla, jen díry po kulkách a zaschlou krev. Na podlaze se válely zásuvky povytahované ze skříní, střepy váz a nádobí, převržený nábytek a další věci.

Někdo tu něco hledal, pomyslel si John McAlester. A chtěl to tak moc, že kvůli tomu zabil několik lidí.

Pootočil se, když se k němu kdosi přiblížil zezadu. McAlester si všiml, že to je starší muž s dlouhým šedivým knírem, malýma tmavýma očima a vrásčitou tváří.

„Vypadá to drsně, že, pane?“ zamumlal ten starý muž a změřil si McAlestera pohledem. „Takový masakr jsme tu už dlouho neměli. Ovšem, nemáme tu šerifa. Myslíte, že takových přestřelek teď bude víc, pane?“ Pak vrhl významný pohled na McAlesterův kolt.

„Jak to mám vědět?“ chladně odpověděl McAlester.

„Možná si vás sem zavolal pan Sherman,“ řekl starý muž a naklonil hlavu. „Často si do města zve lidi, kteří umějí zacházet s revolverem. A vy vypadáte, že s ním zacházet umíte.“

V jeho očích se objevil pátravý výraz. „Na druhou stranu nevypadáte jako lidé, které pan Sherman najímá. Kdo jste, pane?“

McAlester se pobaveně usmál. „Pocházím z Texasu, jestli vám jde o to,“ odvětil. Náhle zvážněl. „Ale mě by zase zajímalo, co se tu stalo. Máte tušení, kdo může stát za tím masakrem?“

Starý muž se rozhlédl, jako by se bál, že ho někdo může slyšet. Zvědavci však šli za nosítky s těly a stáli teď před jedním domem na konci ulice, jako by jim to zatím nestačilo.

„Já vám řeknu, kdo to byl,“ poznamenal starý muž. „Tam ten!“ Neukázal rukou, ale jeho pohled McAlesterovi naznačil směr dostatečně jasně.

McAlester pohlédl na velkou budovu napříč naproti.

A na její verandě spatřil velkého muže s doutníkem v ruce. Od jeho prstenů se odráželo světlo večera. Také jeho oblek z nejlepší látky svědčil o jeho bohatství.

Jeho tmavé oči se upíraly na McAlestera a toho starého muže, jako by jim chtěl odezírat ze rtů.

„To je Luke Sherman,“ zašeptal starý muž. „Patří mu většina pozemků v okolí. A patří mu i ten nádherný obchod a tento hotel a oba saloony a herny a ještě spousta věcí - i to malé železářství tam dole. Kdysi bylo moje. Nechal jsem mu ho za výhodnou cenu.“ Starý muž se trpce usmál. „A víte proč, pane? Protože mou rodinu a mě by jinak teď vynesli ven tak jako Chisholmovy. Tak to tuje, pane. Nemáme tady šerifa, protože zde už jsme na indiánském území, a tak spadáme pod marshaly ve Fort Smith - a kdy sem tak asi někdo z nich zabloudí? A i kdyby sem někdo z nich přijel, tak Sherman by mu nacpal sedlové brašny penězi a všechno by zase bylo v nejlepším pořádku.“

„Možná byste se přesto měl obrátit na marshala. Nebo přímo na soudce Parkera.“ McAlester si ubalil cigaretu, strčil si ji do úst a škrtl sirkou. Stále pozoroval muže v obleku naproti. Luke Sherman nebyl ozbrojen, ale o rám dveří za ním se opíral muž, jenž měl za opaskem kalhot strčené dva revolvery. Očividně to byl jeho osobní strážce.

Starý muž vedle McAlestera se opět trpce zasmál. „Nemám chuť zhebnout. Nebo vidět, jak umírají moji synové. Víte, pane, mluvit se o tom může. Na ulici. Ale před soudem musí člověk být zticha.“ Odplivl si a otočil se. „Chtěl jste to vědět, pane! Teď to víte. Ale nikomu to nepomůže.“ Pak šouravými kroky odešel.

McAlester se opřel o sloup verandy, vyňal si cigaretu z úst a zamyšleně pohlédl na její žhavý konec. Dům za ním jako by na něj hleděl svými temnými okny jako lebka.

Všude, kam se člověk podívá, vraždy, trpce si pomyslel. To ses stal marshalem kvůli tomu, aby ses na to všechno díval? Chtěls takovým věcem zabraňovat - ale zdá se, že v této zemi násilí jenom přibývá. Stále ho přibývá!

Dlouze si potáhl z cigarety, načež ji znechuceně odhodil. Vrhl chladný pohled na Lukea Shermana, jenž tohoto štíhlého širokoplecího cizince ani na vteřinu nespustil z očí. Sherman jeho pohled opětoval a McAlesterovi to připadalo, jako by se díval do tmavého zrcadla. Z Shermanových černých očí se nedal vyčíst žádný pocit. Pouze se chladně leskly jako leštěné sklo.

Sherman McAlesterův pohled vydržel dvě vteřiny.

Potom se otočil a krátce a panovačně mávl rukou. Bylo to gesto zřetelně vyjadřující příkaz.

McAlester věděl, že se na něj řítí problémy.

O vteřinu později z obchodu vyšli tři muži.

+ + + + +

„Musíme se s Shermanem nějak domluvit,“ řekla Virginie. Seděla u malého ohýnku a nešikovně nad ním držela pánev s fazolemi a slaninou. Nebyla zvyklá spát pod širým nebem. Kdyby jí stájník nenabídl prodat nějaké potraviny, dočista by zapomněla vzít s sebou jídlo.

Nebylo divu, když jsem musela prchat před namířenými kolty, pomyslela si. Úkosem pohlédla na malého Johnnieho. Chlapec seděl v temnotě zabalený do deky. Hleděl do ohně a zdálo se, že Virginii vůbec nevnímá. Svýma malýma rukama si ještě stále tiskl k hrudi deník.

„Ano,“ nahlas řekla Virginie. „To je jediné řešení: musíme se domluvit s Shermanem. Jinak to nepůjde. Pošle nás k čertu, jestli před ním budeme dál utíkat.“

Odstavila pánev z ohně, položila ji vedle sebe do písku a podala chlapci vidličku. „Pojď, najez se. Nemáme talíře.“

Johnnie si vzal do ruky vidličku. Nezdálo se však, že by chtěl jíst. Svýma tmavýma očima nedůvěřivě hleděl na Virginii.

Smlčela kletbu. Co, k čertu, měla říct? S muži jednat uměla, ale ne s dětmi.

„Poslouchej,“ řekla. „Musíš to pochopit. Toto nebyla první přestřelka, kterou jsem viděla. A nebyli to moji první přátelé, které někdo oddělal. Zažila jsem toho hodně, chlapče. A znám Lukea Shermana. Proto ti říkám, že se s tím člověkem nějak musím domluvit!“

Ale jak? posměšně se ptal její vnitřní hlas. Nechal odpravit všechny Chisholmy. Proč by nenechal odkrouhnout mě? Chisholm byl jeho účetní. Tys byla kdysi jeho přítelkyní. Co myslíš, komu Sherman důvěřoval víc?

Docela určitě svému účetnímu! pomyslela si Virginie.

„Musíme…“ začala, ale šramot v křoví ji okamžitě umlčel. Sáhla po těžkém koltu, jenž ležel vedle ní, vrhla se stranou a namířila na křoviny, jež rostly kolem té doliny, v níž rozdělala oheň. Její kůň se neklidně pohyboval, stříhal ušima a větřil.

Virginie se zhluboka nadechla a natáhla kohoutek koltu.

„Vyjdi ven, ty bastarde, jinak do tebe napumpuju olovo!“ zvolala. Doufala, že to znělo dostatečně odhodlaně. Hleděla přes dlouhou hlaveň revolveru a marně se pokoušela v té černé hradbě křovin něco rozpoznat.

„To je jenom divoká kočka,“ poznamenal Johnnie.

„Odkud to víš?“ odsekla.

Chlapec na ni nevzrušeně hleděl. Bylo mu sedm let ale v té chvíli jako by měl prozíravost mnohem staršího člověka. „Je to divoká kočka,“ opakoval.

Virginie se s vypětím všech sil pokoušela utřídit si své chaotické myšlenky. Ten kluk určitě častěji pobýval v divočině, pomyslela si. Ten ví, jaká divočina je. Takže se před tím dítětem nezesměšni, Virginie Shanahanová!

„V pořádku,“ řekla. Sklonila kolt, natáhla kohoutek a opět zbraň položila na zem vedle sebe. „Myslím, že máš pravdu.“

„Teď už je pryč,“ řekl hoch vážným hlasem. Hleděl na ni téměř rozhněvaně. „Proč jsi tak hloupá? Něco takového jsi přece musela poznat!“ Dal si vidličku s fazolemi do úst a ušklíbl se. „A tvoje jídlo mi nechutná!“ dodal. „Kdy mě zase odvedeš domů?“

„Jestli ti to nechutná, tak to nech být!“ mrzutě vyhrkla. „A už jsem ti říkala snad stokrát, že domů…“ Zarazila se. „Je mi to líto,“ řekla potom. Pomyslela na Annie. Ta už to teď má za sebou. Ten parchant Norman!

Zmocnil se jí bezmocný vztek. Vztek a obavy. Bylo toho na ni příliš. Málem se rozplakala.

Ale Virginii Shanahanovou jenom tak něco nerozpláče, řekla si!

Vstala a s koltem v ruce se vydala ke křovinám. Opatrně vyhlédla přes okraj místa, kde tábořili. Kolem se rozléhala prérie. Tráva se vlnila v chladném večerním vánku. Sweetwater už dávno zmizel na jihu.

Virginie vzhlédla ke hvězdám. Netrvalo to dlouho a opět uvažovala chladnokrevně.

A potom spatřila oheň.

Bylo to, jako ji někdo udeřil do břicha. Na okamžik se jí zastavilo srdce.

Broderick Norman a jeho zabijáci! To může být jedině Norman. Pronásleduje je!

„Och, můj Bože!“ zašeptala. Strachem se jí sevřelo hrdlo. Na krajinu kolem jako by náhle padl démonický stín. Co když se ti zabijáci už plížili k jejich tábořišti? Hned v dalším okamžiku jí mohli Zacpat ústa a vrazit nůž do…

„Přestaň!“ přikázala si. Pevněji sevřela kolt a to kupodivu pomohlo. Otočila se a přiměla se, aby zpátky do tábořiště sešla naprosto pomalu. Kdyby se teď rozběhla, už by s tím tak snadno nepřestala. A to by nebylo dobře!

„Musíme dál!“ řekla chlapci. „Hned!“ Její hlas zněl drsně, ale dokázala se ovládnout. Oheň už dohasínal a ona na něj nahrnula písek a zeminu. Jídlo na pánvi hodila do křoví. Fazolí a slaniny měla v sedlových brašnách dost.

„Nedívej se tak!“ poznamenala k Johnniemu, když zachytila jeho protestující pohled. „Ještě před chvilkou jsi tvrdil, že ti to nechutná.“

Rozběhla se ke koni a začala ho sedlat. Byla dobrá jezdkyně.

Malý Johnnie seděl na zemi u sedlových brašen. „Jsem unavený,“ řekl tiše. „Proč musíme zase dál?“

„Prostě musíme!“ opáčila Virginie. Přitáhla podbřišník, načež dítě vysadila na koně a sama vylezla do sedla. „Teď je noc a oni nás neuvidí.“ Pobídla koně a chytila Johnnieho, který seděl v sedle před ní.

Ušklíbla se. Z dlouhé jízdy ji bolela stehna. Nevzala si s sebou žádné rozumné jezdecké oblečení a dlouhé šaty si roztrhla skoro až po boky, aby vůbec mohla sedět v sedle. No, pomyslela si, jestli tě teď uvidí Normanovi lidé - je ti snad jasné, co udělají!

Skutečnost, že zabijáci Brodericka Normana byli vzdáleni jen několik mil, ji příliš neuklidnila.

Honí tě a dostanou tě, řekl ten zlomyslný hlas v její hlavě. A ačkoli se tomu bránila - obávala se, že ten hlas má pravdu!

+ + + + +

Luke Sherman zůstal stát u dveří svého obchodu a pozoroval, jak jeho tři osobní strážci kráčí k McAlesterovi.

Ti tři mohutní muži se takřka ležérně ploužili ulicí. Všichni byli ozbrojeni revolvery. Největší z nich držel v ruce silný klacek, kterým si při každém kroku lehce klepal do stehna.

McAlester zůstal stát a lehce se opřel o sloup verandy. Cítil Shermanův zkoumavý pohled.

Sherman byl bezpochyby zvědavý, jak cizí pistolník teď bude reagovat…

„Starý Harry je tvůj přítel, cizince?“ otázal se vysoký muž s klackem v ruce. Zachmuřeně hleděl na McAlestera. Očividně ho považoval za svého nepřítele.

McAlester pohlédl na starého muže, jenž kráčel pryč.

„O tom nevím.“ klidně odvětil a opětoval pohled mohutného chlapa s klackem. „Ale nevím ani o tom, že by ti bylo něco do toho“

„To nám tedy je,“ odsekl muž. Měl velký knír a naolejované černé vlasy. Výhrůžně ukázal klackem na McAlesterovu hruď. „My se v tomto městě staráme o pořádek, pane. Není tady šerif, takže my dáváme pozor na to, aby se tu nedělo něco nedovoleného.“

„Očividně jste dávali pozor i na tamty lidi, kteří tu žili,“ ironicky odvětil McAlester a palcem ukázal přes rameno na rozstřílená okna. „Jsou snad mrtví kvůli tomu?“

„Co ti to ten starý bastard řekl?“ zavrčel muž s klackem a výhrůžně jej zvedl. „A jestli se ještě budeš snažit vtipkovat, tak ti vytluču všechny zuby, rozumíš?“

„Možná ho pak ten úsměv přejde, Bucku,“ podotkl chlap nalevo od muže s klackem.

„Jestli tu chceš čmuchat, tak se radši posaď na svého zatraceného koně a jeď pryč, dokud budeš moct,“ zavrčel Buck. Udělal ještě jeden krok k McAlesterovi. Klacek držel pevně v ruce. „Takže teď chci od tebe odpověď, chlape! Co ti ten starý parchant navykládal?“

McAlester na něj zamyšleně hleděl. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, když klidným hlasem řekl: „Jestli to chceš vědět, tak se ho na to musíš zeptat sám, tlouštíku.“

Buck udeřil, aniž by jej předtím jakkoli varoval. McAlester však předtím spatřil odhodlání v jeho očích. Když se rozmáchl klackem a s vražednou prudkostí se vrhl vpřed, McAlester klesl na kolena.

Klacek narazil do sloupu, u něhož McAlester ještě před chvílí stál. Takřka současně se McAlester vrhl vpřed, aniž by vstal. Pravým ramenem Buckovi podrazil nohu a vysoký muž ztratil rovnováhu a hlavou se udeřil o podpěrný sloup, do něhož právě praštil klackem.

Mohutný pistolník se skácel na zem, jako by mu někdo dal ránu kladivem. Muž po jeho levé ruce se pokusil McAlestera udeřit do obličeje, ale McAlester se jen pootočil a udeřil jej do brady. Muž zavrávoral zpátky, ještě chvíli se držel na nohou a pak se ztěžka posadil na zadek. Vytřeštěnýma očima hleděl na McAlestera.

Třetí muž, hubenější a menší než ostatní, sáhl po koltu. Přikrčil se a rychlým, obratným pohybem jej vytáhl z pouzdra.

McAlester se vrhl stranou a tasil. Z jeho koltu vyšlehl plamen, ještě než na něj hubený chlapík mohl namířit. Třeskl výstřel, pistolník zavrávoral a pustil svůj kolt do prachu ulice. Sáhl si na pravé rameno a nechápavě pohlédl na krev, kterou měl na prstech.

McAlester však již mířil na někoho jiného.

Kolt v jeho napřažené ruce byl namířen přímo na hruď Lukea Shermana.

Sherman lehce zbledl. Náhle se v jeho tmavých očích zračily obavy. Zvedl ruce v obranném gestu a řekl: „Počkejte, pane, vidíte přece, že nejsem ozbrojen!“ Pouze tichý podtón jeho hlasu prozrazoval jeho napětí při pohledu na hlaveň koltu a tři zneškodněné osobní strážce.

„Ani bych vám neradil po něm sáhnout,“ chladně odtušil McAlester. „Sejděte na ulici, ale rychle!“ Volně držel v ruce revolver a koutkem oka pozoroval tři pistolníky. První z nich ještě stále ležel před Chisholmovým domem a oba další na McAlestera hleděli vytřeštěnýma očima.

Sherman sešel na ulici. McAlester dával pozor na dveře obchodu za ním. Mohl tam číhat čtvrtý osobní strážce, který by ho ze zálohy mohl provrtat kulkou. Kdyby však Sherman zůstal mezi obchodem a jím, bylo by to pro případného zákeřného střelce těžké.

„Schovejte, prosím, ten kolt,“ klidným hlasem řekl Sherman. Ještě stále měl lehce zvednuté ruce. „Je mi líto, že došlo k tomu nedorozumění. Vy jste přítel Howarda Chisholma?“

„Ne,“ odvětil McAlester. Lehce pohnul hlavní revolveru. „To už stačí. Zůstaňte stát.“

Sherman se přátelsky smál. V jeho širokém, zarostlém obličeji se náhle objevil bodrý výraz. „Upřímně řečeno, chtěl jsem si vás vyzkoušet, pane. Nemyslel jsem si, že ty tři chlapy zvládnete. Ale když jste to dokázal - mám velký zájem o spolupráci s vámi. Takové muže, jako jste vy, potřebuji, pane.“

McAlester mu nemínil prozrazovat své jméno. Druhou polovinu Shermanovy otázky ignoroval a řekl: „To vy jste vyvraždil rodinu, která žila v tomto domě?“

Sherman se rozesmál. „Ale prosím vás!“ zvolal. „Jak jste přišel na tak scestnou myšlenku? Vaše fantazie se mi líbí.“ Otočil se ke svým osobním strážcům, kteří váhavě stáli poblíž a hleděli na McAlesterův kolt. Ramenatý Buck si mnul bouli na hlavě.

„Běžte s Frankem k doktorovi a nestůjte tu jak idioti,“ zavrčel Sherman a krátce ukázal na postřeleného muže, který si tiskl kapesník na ránu na rameni. „Už vás tu nepotřebuju. Za dvě hodiny přijděte do mé kanceláře.“ Změřil si McAlestera pohledem a řekl: „Máte chuť si vydělat deset tisíc dolarů, pane? A k tomu ještě mít dobrý džob, při kterém nebudete mít moc práce a vyděláte si sto padesát dolarů za měsíc?“

„Mám snad dát co proto dalším idiotům, jako jsou tam ti?“ jízlivě se otázal McAlester a úkosem pohlédl na Shermanovy osobní strážce, kteří vypadali jak zmoklé slepice. Chytili svého postřeleného kumpána pod paže a vlekli ho pryč.

„Ne, je to něco jednoduššího,“ stroze odvětil Sherman. „Ale pojďme do mého saloonu a promluvme si o tom tam. Tady je na můj vkus příliš mnoho zvědavců.“

McAlester pokrčil rameny. Mezitím se setmělo. McAlester si strčil kolt do pouzdra a zamířil za Shermanem do velké budovy s krásnou falešnou fasádou.

„Tento saloon je můj,“ hrdě řekl Sherman. „Ale je to jen jeden z mých podniků ve městě.“ Lítacími dveřmi prošel schválně pomalu, jako by chtěl McAlesterovi ukázat, že za nimi nečíhá žádný zákeřný zabiják. „Jak se vlastně jmenujete, pane?“ otázal se přes rameno.

„Jones,“ odpověděl McAlester. Pohlédl do velkého výčepu, jenž zel prázdnotou. Bylo to ještě brzy a hosté obvykle přicházeli až tak za dvě hodiny. „Říkejte mi prostě Jones, Shermane.“

Sherman se tiše zasmál. „Jones, to je dobré! Existuje snad zatykač, kde je vaše jiné jméno, Jonesi?“

„Snad nevěříte tomu, že vám na tuto otázku odpovím,“ opáčil McAlester. Vybral si stůl v rohu a posadil se zády ke stěně. „Takže co ode mě chcete, Shermane?“

Ten se opřel o stůl, aniž se posadil. K jejich stolu mezitím přišel barman, ale Sherman si jej nevšímal. „Jste rychlý střelec, pane Jonesi,“ řekl vážným tónem. „Ale i bez koltu jste velmi šikovný. To není tak časté. Mohl byste to v mé firmě dotáhnout daleko…“ Náhle se prudce otočil k barmanovi a nařídil mu: „Přines nám dvě skotské, ale z té nejlepší láhve! A pak dávej pozor na to, aby sem nikdo nechodil, ano? Máme tu poradu!“

Ztěžka se posadil na židli, zatímco barman se klidil pryč.

„Jde o toto,“ řekl Sherman. Nespouštěl McAlestera z očí a pátral v jeho obličeji, jako by mu chtěl číst myšlenky. „Ta nešťastná Chisholmova rodina se dnes odpoledne odebrala na onen svět. Jak, to ponechme stranou. Ale existuje jeden malý chlapec, který nebyl zabit. Toho bych rád nalezl.“

McAlester se opřel o opěradlo židle a uvolněně položil ruce na stehna. Kontroloval vchod i těch několik hostů, co tam bylo, když odpověděl: „Vy se chcete postarat o to dítě?“ Pousmál se a v tom chladném úsměvu se zračila smrtelná výhrůžka.

Sherman se usmál. „Myslím, že si rozumíme, pane Jonesi!“ zvolal a udeřil dlaní do stolu. Tiše dodal: „Ten chlapec se jmenuje Johnnie Chisholm, je mu sedm let a je na svůj věk chytrý. Má u sebe deník, který chci. Za ten deník a toho chlapce – za obojí - zaplatím deset tisíc dolarů. Už se to rozneslo po městě. Nejste jediný, kdo toho kluka bude pronásledovat. Ale pravděpodobně jste s jedním mým spolupracovníkem jediný, kdo má opravdovou šanci. Šanci vydělat si deset tisíc dolarů. To je spousta peněz, pane Jonesi.“

„Ovšem,“ řekl McAlester. „Jenom nerozumím, proč má být problém chytit sedmiletého kluka. To je tak dobrý s revolverem?“

Sherman nehnul ani brvou. „Máte smysl pro humor, Jonesi,“ poznamenal. „Ale toto je vážná věc. Toho chlapce potřebuju! A o tom problému vám hned řeknu. Ale nejdřív mám otázku: Zajímá vás má nabídka, Jonesi?“

McAlester nepotřeboval ani vteřinu na to, aby si celou věc promyslel a dospěl k jedinému správnému rozhodnutí.

Mohl se pokusit Shermana zatknout - ale co by potom proti němu měl v ruce? Žádné důkazy, jen několik fám. I jen průměrně protřelý gauner by za takových okolností dokázal vytáhnout hlavu ze smyčky. Pro člověka s Shermanovými možnostmi by to bylo přímo dětsky jednoduché!

Kromě toho by se Shermanovi zabijáci pokusili odkrouhnout toho chlapce, zatímco by McAlester jel se svým vězněm do Fort Smith. Stovky mil Oklahomou.

Ne, pomyslel si McAlester, je jenom jedna možnost, jak tuto hru vyhrát.

„Samozřejmě, že mě vaše nabídka zajímá, pane Shermane,“ řekl McAlester s chladným výrazem ve tváři. „Kdo by neměl zájem - když jde o deset tisíc dolarů…“

Sherman se opět usmál. „Velmi dobře, příteli!“ bodře zvolal. Působil nyní velmi přátelsky. Pouze jeho oči zůstaly chladné a číhavé. Otočil se k barmanovi a počkal, než jim na stůl postaví sklenice s drahou skotskou whisky. Potom toho muže panovačně poslal mávnutím ruky pryč a řekl: „Slíbil jsem vám, že vám osvětlím ten problém. Dobrá, udělám to: Problémem je jedna žena. Jmenuje se Virginie Shanahanová. Je to velmi krásná žena. A je velmi chytrá, pane Jonesi. Má u sebe toho chlapce i ten deník.“

„A vy se teď obáváte, že ta žena by z toho deníku mohla příliš vyčíst. Možná by něco mohla vyžvanit…“

Sherman na McAlestera zaraženě pohlédl. „Jonesi, vy jste ale bystrý, všechna čest,“ řekl Sherman. „Ale ať vás ani nenapadne mě s tím deníkem chtít vydírat, až ji budete mít! Deset tisíc dolarů musí stačit - a dobrý džob, o který se rve spousta mužů.“

„Nejdřív musím získat ten deník,“ poznamenal McAlester. „Ale jak mám poznat, že to je ten pravý deník?“

„Ten kluk ho určitě bude mít u sebe,“ vážným tónem odpověděl Sherman. „A jestli se do něj podíváte, tak už poznáte, že to je ten pravý deník. Možná je nějak zamčený. Ale tak rafinovaný Chisholm zase nebyl. Nechť je mu země lehká.“

McAlester se napil whisky a zamyšleně na Shermana pohlédl. Pak řekl: „Chisholm zemřel kvůli němu?“

„Téměř dvacet let vedl mé obchody. Začínali jsme spolu a cosi jsme dokázali. Před rokem odešel do důchodu. Kdo ví, proč si ten deník vedl. Možná se mě bál.“

Sherman pokrčil svými širokými rameny. „Ale jsou určité věci, o kterých by se nemělo hovořit, pane Jonesi. Nechme to při tom. Přiveďte mi toho kluka a tu knihu. Dostanete za to deset tisíc dolarů.“

„Co chcete dělat s tím chlapcem?“

„To už není vaše starost, Jonesi. Ale mohlo by být těžké se mu dostat k tělu. Já tu couru Virginii dobře znám. Dokáže si muže omotat kolem prstu a využít je. Jestli budete mít smůlu, tak kolem ní bude horda mužů, kteří se budou moct přetrhnout, aby Virginii a toho kluka ochránili.“

„Rozumím,“ řekl McAlester. „Ale ještě jednu otázku: Byla ta Virginie nějak příbuzná s Chisholmovými? Nebo proč s tím dítětem prchá?“

Sherman se zachmuřil. „Příbuzná s nimi není. Chisholmova mladá žena byla její přítelkyně. Ale ani já tak úplně nerozumím tomu, proč s tím děckem zdrhla. Určitě něco kuje. Pravděpodobně mě chce vydírat. Ale já se vydírat nenechám, Jonesi.“

„To už jste zmínil,“ zamumlal McAlester a dopil svou sklenici.

„Viděl jsem vašeho koně,“ řekl Sherman. „Je to dobrý kůň, ale vypadá unaveně. Ustájte ho u mě. Po dobu tohoto podniku vám ze své nájemní stáje půjčím jedno dobré zvíře. Doporučuji vám, abyste tuto noc strávil v pokoji pro hosty - tady.“ Ukázal na široké dřevěné schody, které vedly do patra. „Toto jsou ty nejlepší pokoje v celém Sweetwateru. Předpokládám, že vyjedete už zítra ráno?“

„Za svítání,“ přisvědčil McAlester. „Jste velmi vstřícný, pane Shermane.“

Sherman se zvedl. V jeho tmavých očích se náhle objevily plamínky. „Pane Jonesi,“ začal klidně, „musím toho chlapce a ten deník mít! Jsem připraven pro to udělat mnohé. Vy byste měl také, pane Jonesi. Pro deset tisíc dolarů by mnoho lidí zastřelilo vlastní matku. Myslím, že si rozumíme.“

McAlester si jej chvíli měřil pohledem, načež řekl: „Ano, myslím, že si rozumíme…“

Časně ráno dorazila Virginie na. farmu rodiny Bakerů.

Oddechla si, když uviděla nízkou budovu v polích. Naproti se jí rozběhl malý hnědý pes, který bez ustání štěkal.

„To jsou Bakerovi,“ řekla Virginie k Johnniemu, jenž seděl v sedle před ní. Jela půlku noci a dítě po většinu doby v sedle spalo. Pak si i ona na několik hodin lehla. Doufala, že získala dostatečný náskok před Normanovou hordou. Nenamlouvala si však, že by Norman tu štvanici vzdal.

„Dobře Bakerovy znám,“ řekla Virginie, když chlapec mlčel. „Jednou se mi podařilo jim pomoct. Sherman je chtěl připravit o jejich farmu.“ Pousmála se. „Dokázala jsem ho přesvědčit o tom, že tento kamenitý kousek země nemá zapotřebí.“ Tehdy jednala jen ze spontánního soucitu, soucitu s rodinou, která se měla ze dne na den ocitnout bez domova. A teď se jí mohlo hodit, že Bakerovi měli na Virginii Shanahanovou dobré vzpomínky.

Přijela na dvůr farmy. Vedle studny sesedla, vzala chlapce ze sedla a začala vytahovat vědro s vodou.

Otočila se, když z domu vyšla žena a přibližně čtrnáctiletý chlapec. Korpulentní farmářka na ni užasle pohlédla.

„Co tu děláte, slečno Shanahanová? A jak to vypadáte?“ udiveně zvolala Martha Bakerová.

Virginie pohlédla na své zaprášené, kdysi tak elegantní, šaty, jež měla na boku roztržené až ke stehnům.

Přiměla se k úsměvu. „Mám málo času, paní Bakerová. Musela jsem překotně uprchnout z města. Honí nás zabijáci.“ Ukázala na malého chlapce a dodala: „Je to kvůli němu.“ Nervózně se rozhlížela, ale na jih odtud nebylo ani živáčka. Podle všeho dokázala svůj náskok udržet.

„Pojďte dovnitř,“ řekla Martha Bakerová. Na jejího malého druha hleděla s neskrývaným úžasem. „To je přece Johnnie Chisholm! Vypadá unaveně. Musíte být už mnoho hodin v sedle, Virginie!“

„Ovšem,“ řekla Virginie. „Pojďme rychle dovnitř. Kde je váš muž?“ Vzala ze sedla malou tašku a zamířila k domu.

„Hank je na poli s Jakeem a Markem. Chtěli tam vykopat starý pařez.“ Martha Bakerová ukázala na západ, kde ve výhledu na pole bránil nevysoký kopec. Pozemky Bakerů byly rozlehlé, ale urodilo se na nich pouze tolik, aby z toho rodina mohla žít. A to Virginie věděla, že z domu už odešly dvě dcery. Provdaly se v okolí.

„Určitě se chcete trochu občerstvit, dítě,“ řekla Martha k Virginii, když stanuly v tmavé, prostě zařízené místnosti. „Počkejte, přinesu vám vodu…“

„Zůstaňte tady,“ řekla Virginie. Ohlédla se na Johnnieho. Chlapec stál u vchodu a hleděl na ně. Jeden mladý Baker se mezitím postaral o jejího koně.

„Potřebuju vaši pomoc, a to rychle,“ podotkla Virginie. Ještě jednou pohlédla na Johnnieho, načež chytila Marthu Bakerovou za ruku, odvedla ji stranou a tiše řekla: „Chisholmové byli všichni vyvražděni. Johnnie přežil jako jediný. Pronásledují ho, aby zabili i jeho.“

„Bože!“ zvolala Martha Bakerová. „To je hrozné!“ Pak na Virginii vrhla ustaraný pohled. „Kdo toho hocha pronásleduje?“

„Norman,“ řekla Virginia. Bylo to jediné slovo, ale stačilo na to, aby paní Bakerová zbledla.

„Toho jsem se obávala,“ zašeptala farmářka. „Takže za tím stojí Sherman, že ano?“

„Sherman stojí za vším, co dělají lidé Brodericka Normana,“ řekla zachmuřená Virginie. „Vyřídí nás, jestli nám nikdo nepomůže.“ Nervózně pohlédla k úzkému okénku připomínajícímu střílnu. Viděla jím sluneční svit a kousek dvora. „Pochopte - nemůžu s tím dítětem jet sama a doufat, že uniknu někomu, jako je Norman.“

„Proč to Sherman udělal?“ zeptala se paní Bakerová.

„Nechce, aby Johnnie později pomstil svého otce, to je přece jasné,“ odvětila Virginie. „Mohli byste pro nás něco udělat. Bylo by to nebezpečné, ale mohlo by to klapnout.“

„Co máme udělat?“

„Chci jet dál sama. Nechám tu to dítě a vy ho ukryjete. Norman se tu určitě nezdrží dlouho. Musíte mu říct, že jsem chtěla s dítětem jet do Fort Sill. Pak byste toho chlapce mohli odvést někam do bezpečí, zatímco já na sebe upoutám Normanovu pozornost. A mezitím si rozmyslím, co podniknu dál…“

„Jestli tu Johnnieho najdou, povraždí i nás, že ano?“ zašeptala Martha Bakerová. „Jako Chisholmovy.“

Johnnie váhavě přistoupil blíž a pohlédl na Virginii. „Já tu nechci zůstat,“ řekl.

„Nemůžu tě vzít s sebou,“ tvrdě opáčila Virginie. Pohlédla na Marthu Bakerovou. „Tak co - chcete mi pomoct, nebo ne?“

Žena na Virginii dlouze hleděla, aby pak přikývla. „Zkusíme to,“ řekla. „Povím to Hankovi. Určitě bude souhlasit.“

„Vezmi mě s sebou!“ zvolal Johnnie. Přiběhl k Virginii a chytil ji za ruku.

„Copak nechápeš, že pro tebe bude lepší, když zůstaneš tady?“ zvolala Virginie. „Tam venku jsme oba na odstřel. Nemůžu dál jet s tebou!“ Chtěla jít ke dveřím, ale chlapec se jí křečovitě držel a hleděl na ni, aniž řekl jediné slovo.

„Přestaň s tím!“ rozčileně zvolala Virginie. Odstrčila ho a přiběhla ke dveřím.

A pak spatřila jezdce, kteří přijeli na dvůr.

Vedl je Broderick Norman. Vedle něj jeli další dva muži. Virginie už je po jeho boku viděla ve Sweetwateru. Když přepadli dům Chisholmových.

Norman na ni vrhl pronikavý pohled. Zdálo se, že není překvapen tím, že ji tam vidí. Zatáhl za uzdu a zastavil koně. Pak položil pravou ruku na pažbu svého koltu a řekl: „Dobrý den, Virginie. Tušil jsem, že tě tu najdeme.“ Vypadal velmi spokojeně.

Virginie cítila, že malý Johnnie ještě stále stojí vedle ní. Držel se jejích roztrhaných šatů a vytřeštěnýma očima hleděl na jezdce.

„Hallo, Ricku,“ odvětila Virginie tak klidně, jak to jen dokázala. Přesto nedokázala zabránit tomu, aby její hlas nebyl lehce rozechvělý. Změřila si pohledem oba muže vedle Normana. Takřka vesele se usmívali. Vysoký černovlasý muž vedle Normana se dokonce oběma rukama uvolněně opíral o hrušku sedla. Doslova ji svlékal očima.

„Dej nám toho kluka, Virginie,“ řekl Broderick Norman vážným tónem. Postrčil si klobouk do zátylku, aniž Virginii spustil z očí.

„Neměla by ses plést do našich věcí, děvče. To ti vynese jen problémy.“

Virginie položila chlapci ruku na rameno. „Poslouchej, Ricku - vy toho hocha přece nezabijete, ne?“

Normanova propadlá tvář se zachmuřila ještě víc. „Neměla by ses plést do našich věcí, Virginie!“ opakoval. „A teď nám dej toho kluka a všechno bude v pořádku. Nechceme ti nic udělat, Virginie.“

„Je to přece ještě dítě,“ chraplavě řekla Virginie. „Nemůžete přece zabít dítě!“

Norman kývl na tmavovlasého muže, jenž stál vedle něj.

Pistolník bleskurychle seskočil ze sedla a vydal se k Virginii.

„Dej nám to děcko, malá,“ řekl, natáhl pravou ruku a chytil Johnnieho za rameno.

Virginia ucouvla a z kabelky vytáhla kolt. Udělala to, aniž o tom přemýšlela, a udělala to rychle.

Její první kulka zasáhla tmavovlasého pistolníka. Ten udělal několik vrávoravých kroků zpátky a narazil do Normanova koně. Zvíře se vyděšeně vzepjalo a Norman už nestačil namířit svým koltem na Virginii. Virginie na něj dvakrát vystřelila. Kolt držela oběma rukama.

Třetí jezdec vytáhl z pouzdra revolver a vypálil. V panice však vystřelil příliš rychle a jeho kulka se zavrtala do rámu dveří vedle Virginiiny hlavy. Virginie jej srazila olovem ze sedla.

Norman otočil svého koně a cvalem se rozjel pryč. Při tom visel ze sedla. Jeho elegantní klobouk bowler mu spadl do prachu.

Virginie na něj dvakrát vystřelila, ale potom úderník kohoutku narazil na prázdnou nábojnici. Tiše zaklela.

Broderick Norman zmizel za vrchem na konci údolí.

Virginie si oddechla. Nad dvorem se vznášel kouř z výstřelů. Oba koně odběhli kousek dál a nedůvěřivě hleděli na farmu. Jejich jezdci leželi v prachu a nehýbali se.

Virginie takřka automaticky vyklopila bubínek peacemakeru, vysypala z něj prázdné nábojnice a sáhla po nových nábojích. Na rozrušené výkřiky farmářky za ní nedbala. Byla jako omámená,

Věděla, že právě Lukeu Shermanovi vyhlásila válku. Válku, kterou nemohla vyhrát.

+ + + + +

McAlester zastavil svého ryzáka, když spatřil osamělého koně. Zvíře bylo nejméně jednu míli odtud a zdálo se, že se pase.

Teprve o několik vteřin později McAlester spatřil i jeho jezdce. Seděl několik kroků odtud ve vysoké trávě, která ho téměř celého zakrývala.

McAlester jel pomalu dál.

Jeho ryzák pocházel z Shermanovy nájemní stáje a bylo to silné, vytrvalé zvíře. McAlester jel rychle - už za svítání opustil město a začal hledat stopy Virginie Shanahanové. Bylo snadné je najít. Provázely je totiž stopy dalších tří jezdců, které vedly přímo na sever. Tito muži jeli za ní. Bezpochyby se jednalo o Brodericka Normana a jeho kumpány. Sherman McAlesterovi pověděl, že Norman se vydal za Virginií.

McAlester se ptal, zda ten muž před ním patří k Normanovým lidem. Není to past? Kůň stál na pastvině velmi nápadně, ale jezdce téměř nebylo vidět. Možná další muži číhají na jiném místě, aby McAlesterovi vpadli do zad.

McAlester pohledem kontroloval okolí a vedl ryzáka tlakem stehen. Odsunul zajišťovací poutko z kohoutku svého koltu. Kdyby na něj stříleli, musel by se v mžiku vrhnout z koně a možná ještě vytáhnout ze sedlového pouzdra winchestrovku. Na větší vzdálenost člověk s koltem proti pušce nemá šanci.

Nikdo však na něj nestřílel.

Po krátké době dorazil k sedícímu jezdci. Muž jej spatřil a vstal. Zůstal stát vedle svého koně. Pravou ruku měl položenou na pažbě koltu.

Bylo to setkání dvou mužů, kteří si nedůvěřovali…

McAlester viděl, že tento hubený chlapík v elegantním světle hnědém oděvu je raněn. Pravý rukáv a kabát na levé straně hrudi měl roztrhané a zakrvácené. Pod roztrženými místy se bělaly obvazy. Žádné z těch zranění se však nezdálo být vážné - muž stál pevně na nohou a jeho pohled byl ostražitý a tvrdý. A vypadalo to, že své pravé ruce věří, že i dokáže rychle a jistě tasit.

„Hallo,“ řekl chladným hlasem. Nedůvěřivě hleděl na McAlestera. Vysoký štíhlý jezdec vypadal jako kovboj, ale kolt nosil jako pistolník A cosi na něm Brodericka Normana přimělo k opatrnosti. Věděl, že má před sebou bojovníka.

McAlester kývl na hubeného muže, aniž by odtáhl ruku z pažby koltu. „Předpokládám, že jste Rick Norman,“ lhostejným tónem řekl McAlester. „Mé jméno je Jones. Poslal mě Sherman. Mám mu přivést toho chlapce a deník.“

Norman se ušklíbl. „Takže Jones,“ procedil mezi zuby. Stejně tak jako Sherman se domníval, že toto běžné příjmení není pravým příjmením toho muže a že to ve skutečnosti je hledaný bandita. Ještě jednou na něj pronikavě pohlédl a pak odtáhl ruku z revolveru, přistoupil ke svému koni a vylezl do sedla. „Jste sám, Jonesi?“

„Vidíte u mě někoho?“ otázal se McAlester. „Kde máte své lidi? Myslel jsem si, že jste tři.“ Zamyšleně pohlédl na Normanův roztrhaný kabát. „Vypadáte, jako byste se zapletli do nějaké šarvátky.“ McAlester přemýšlel o Shermanových slovech o Virginii. Ta si prý umí omotat muže okolo prstu. Možná se Norman právě s takovými muži setkal.

„Ta zatracená mrcha mě ošálila,“ vyhrkl Norman. Měl co dělat, aby zkrotil svůj hněv. „Dostihli jsme ji na Bakerově farmě. Předstírala, že nám toho spratka chce dát. A naráz tasila kolt a začala střílet. Kdyby se můj kůň nesplašil a nezačal skákat sem a tam, provrtal bych ji olovem.“ Norman pokrčil rameny. „Sám jsem ale unikl jen o vlas. Škrábly mě dvě kulky, ale oba chlapci to koupili naplno. Zatracená bestie!“

„Podívejme,“ zdánlivě lhostejně prohodil McAlester. Nedal na sobě znát, že ho Normanův neúspěch potěšil.

„Myslíte, že byste to zvládl lépe?“ rozzlobeně vyštěkl Norman. „Znám tu malou šlapku už roky! Ale ta ještě bude litovat toho, že na mě vystřelila! Za to ji oddělám, Jonesi!“

McAlester mu viděl na očích, že to myslí smrtelně vážně. „Možná byste měl jet do Sweetwateru pro posily,“ řekl McAlester. Neměl chuť jet dál s Normanem. Pokud by Virginii a chlapce dostihli, muselo by dojít k problémům. A McAlester nechtěl zbytečné krveprolití.

Norman se chraplavě zasmál. „Vy těch deset tisíc dolarů chcete shrábnout sám, že? Ale z toho nic nebude. Pojedeme spolu. Obrátíme tu zatracenou farmu vzhůru nohama, a jestli se někdo bude bránit, provrtám ho olovem. Pohár mé trpělivosti přetekl.“

„Jste raněný,“ namítl McAlester. „Možná byste měl jet k doktorovi.“

Norman si rozzlobeně odplivl. „Už jsem rozchodil horší škrábance a ještě nikdy jsem nešel k žádnému felčarovi! A teď se vraťme na tu farmu, Jonesi. Už jsem ztratil příliš mnoho času.“

McAlester jej chladně sledoval. Norman očividně věřil, že z nich dvou je on boss.

Broderick Norman otočil koně a pobídl jej ostruhami. Cvalem vyrazil na sever, do zdánlivě nekonečné prérie spalované sluncem.

McAlester opatrně pobídl svého koně, aby s Normanem udržel krok. Musel něco vymyslet, aby se Normana zbavil. Kdyby dostihli Virginii a Johnnieho, bylo by na to už příliš pozdě.

McAlester uvolněně seděl v sedle cválajícího koně a pozoroval Normana, jenž jel před ním. Vypadalo to, že brzy přijedou na Bakerovu farmu, kde se odehrála ta přestřelka s Virginií.

A tam s Normanem budou trable, tím si byl McAlester jist.

+ + + + +

Virginie zastavila svého koně a pohlédla k domům, které byly jen několik set yardů od ní. Městečko se jmenovalo Apache Flats.

Když tam byla naposledy, byla to jen hrstka chat. Toto území patřilo ke komančské a apačské rezervaci. Přesto se tam usadilo několik mexických a amerických osadníků a později k nim přibyli i indiáni. Většinou šlo o sešlé, na alkoholu závislé Apače nebo Komanče, kteří doufali, že v blízkosti bílých dostanou nějakou almužnu. Tito lidé s bojem proti bílému nepříteli ztratili i svou hrdost.

Mezitím se Apache Flats rozrostlo. Virginie viděla bezpočet prostých domů z nepálených cihel a dokonce i několik budov ze dřeva nebo pálených cihel.

Všechno tam působilo neuspořádaným dojmem.

Virginie vzhlédla k obloze. Slunce se pomalu sklánělo k západu. Za několik hodin se stmívalo.

„Dneska jsme ujeli pěknou štreku,“ řekla k Johnniemu. Chlapec seděl v sedle před ní. Za uzdu vedla druhého koně, který jim sloužil jako náhradní zvíře. Předtím patřil tmavovlasému zabijákovi, kterého zastřelila jako prvního. Rychle opustila chudou farmu rodiny Bakerů i s Johnniem, jakmile jí prchající Broderick Norman zmizel z dohledu. Po té přestřelce nemohla po Bakerech chtít, aby se o toho chlapce starali. Bylo jisté, že Sherman jim i tak zatopí.

Možná jsem neměla střílet, pomyslela si. Ta myšlenka ji stále pronásledovala. Teď jsem v bryndě a možná jsem do toho zatáhla i Bakerovy. Možná jsem si s Normanem měla promluvit. Možná…

V hloubi duše však věděla, že tyto úvahy jsou nesmyslné. Vybavil se jí chladný pohled Normanových modrých očí. Norman by nikdy nevyjednával. Dělal to, co mu nařídil Sherman.

A ten mu přikázal, aby hocha zabil.

Virginie na dítě pohlédla. Domy Apache Flats už nebyly daleko.

„Dej mi ten deník,“ řekla. Kopla koně patami a ten klusal dál po cestě, jež vedla do města.

Johnnie na ni udiveně hleděl. Od boje na farmě Bakerů byl velmi mlčenlivý. Virginie měla pocit, že se mu zase odcizila. Muselo mu nahnat velký strach, když Virginie zabila ty dva muže.

„To je můj deník,“ odsekl Johnnie. „A otec mi řekl, že teď jsem bossem rodiny. Jsem teď boss!“

Virginie zavrtěla hlavou. Co na to také mohla říct?

Kvůli němu se dala na útěk a opustila většinu toho, co měla. Zastřelila dva muže a její život teď neměl cenu jediného centu. Dalo se čekat, že Luke Sherman za ní vyšle tucty zabijáků.

A tento spratek si chtěl hrát na bosse?

„To určitě,“ prohodila rozhněvaně. „Chci vidět, co je v té knize. Dej ji sem!“ Byla unavená a podrážděná a celé tělo ji bolelo po dlouhé jízdě a vypětí posledních hodin. Každou vteřinou musela počítat s tím, že se někde vynoří Broderick Norman a provrtá ji olovem.

„Ne,“ řekl Johnnie. Zavrtěl hlavou a křečovitě sevřel deník. Měl ho schovaný pod košilí. Vzdorovitě vzhlédl k Virginii.

Ta se zhluboka nadechla. Už se neudržela a promluvila hněvivě: „Tak poslouchej, co si myslíš, kde bys beze mě byl? Kdo tě celou dobu drží nad vodou? Já jsem ten, kdo teď musí přemýšlet, takže mi nedělej těžkosti, rozumíš?“ Poslední slova téměř křičela.

„Jsi jenom žena,“ odsekl Johnnie. Řekl to s neuvěřitelnou blahosklonností, jako by byl už dávno dospělý a moudrý. Jako by byl muž, kterého nic nevyvede z míry a který si za všech okolností dokáže zachovat chladnou hlavu. „Proto ti to nemůžu dát.“

„To jsem pro tebe otrok?“ otázala se podrážděně Virginie.

Johnnie přehodil nohu přes sedlo a seskočil na zem. Byla to pro něj velká výška, ale hned se zvedl na nohy. Zůstal stát a vzhlédl na Virginii, aniž něco řekl.

„Takže ty chceš jít dál po svých?“ zeptala se. Město bylo už jen sto yardů daleko. „Myslíš, že to zvládneš sám? Jsi pěkně namyšlený, víš to?“

Hleděla před sebe, na město. Pak řekla: „Poslouchej. Už tě pomalu začínám mít plné zuby. Buďte teď zase nasedneš na koně, nebo se opravdu budeš starat sám o sebe. Beze mě. Jasné?“

Johnnie na ni mávl rukou, ale neusmál se. „Takže nashledanou, madam,“ zvolal. „Žij blaze, kotě!“

To už skutečně překonávalo všechno, pomyslela si. Kde to, k čertu, pochytil? Vždyť je mu teprve sedm!

„Dobrá, takže pojedu,“ odtušila. Pobídla svého koně a s náhradním zvířetem, jež vedla za uzdu, vjela rychlým klusem na úzkou hlavní ulici mezi zchátralé domy, před nimiž seděli opilí indiáni. Neohlížela se. Věděla, že kluk ještě přiběhne. Jen ať pozná, co pro něj znamená.

Zastavila svého koně před pěknou zděnou budovou. Na dvou štítech nad dveřmi stálo HOTEL a SALOON. V houpacím křesle u vchodu seděl starý muž a hleděl na ni svýma světle modrýma očima.

Pomalu sesedla. Své roztrhané šaty už vyměnila za čistý, elegantní jezdecký kostým. Vlasy měla poměrně učesané a na slunci se kaštanově leskly. Virginie věděla, že dobrý vzhled může být zbraní. A uměla tuto zbraň použít ještě lépe než kolt, který měla strčený za opaskem, pod světlým jezdeckým kabátem.

Přivázala své dva koně ke žlabu vedle budovy. Než vešla dovnitř, ještě jednou se ohlédla. Viděla, že Johnnie stojí na kraji města. Ve vzduchu se ještě vznášel prach, který zvířili její koně.

Na chvíli cítila nutkání rozběhnout se k němu a přivést jej. Pak však zvítězila její hrdost a vztek. Jsem Virginie Shanahanová! A nikdo si se mnou nesmí pošetile zahrávat!

Rozrazila lítací dveře saloonu a vešla dovnitř. Hned přijde, pomyslela si. Jsem zvědavá, co řekne.

Rozhlédla se po interiéru saloonu. Byl čistší, než by u takového města čekala. Hezké židle a stoly a dokonce sametovým ubrusem přikrytý karetní stůl v rohu. Toto byl pravděpodobně nejlepší podnik v Apache Flats.

Postavila se k vyleštěnému pultu. Barman odložil hadr a chvatně k ní přišel. Virginie věděla, jak působí na většinu mužů. Dobře znala pohled, který na ni ten tlouštík vrhl.

„Co byste ráda, slečno?“ zeptal se barman.

„Dejte mi pivo,“ řekla. Zamyšleně pozorovala dveře, zatímco barman jí čepoval pivo.

„Ještě jsem vás tu nikdy neviděl, slečno,“ řekl přátelsky. „Jezdíte tak daleko často? Nebo tu snad chcete zůstat? Chci říct, že by to byla potěšující perspektiva, kdyby tu dáma jako vy chtěla zůstat…“

Virginie mlčela a popíjela pivo. Bylo slabé a nemělo žádnou chuť, ale aspoň se z něj nemohla opít. Měla velkou žízeň. Pila pomalu a čekala. Barmanovy řeči pouštěla jedním uchem tam a druhým ven.

Johnnie však nepřicházel.

Virginie se nervózně nadechla. Pokoušela se skrýt svou nervozitu. Pak od sebe odstrčila prázdnou sklenici a pohlédla na barmana.

„Udělejte mi laskavost, pane,“ řekla. „Běžte ke dveřím. Stojí tam venku na ulici malý hoch? Tak zhruba sedmiletý?“

Barman na ni užasle pohlédl. Potom však přikývl a přispěchal k oknu. Chvíli hleděl na ulici, aby pak řekl: „Ne, nikdo tam není. Jenom pár opilých rudokožců. A starý 0’Connor přede dveřmi. Je mi líto, slečno.“

„Opravdu tam nikdo není?“ Virginie si sáhla do kapsy kabátu, vytáhla odtud stříbrnou minci a vrhla ji na pult.

„Nikdo,“ řekl barman. „Podívejte se sama, madam…“

Virginie se přinutila, aby se nerozběhla ke dveřím. Divoce se jí rozbušilo srdce. Pomalu prošla saloonem ke dveřím.

Ta tvá zatracená hrdost! řekl jí její vnitřní hlas. Bolelo jí to. S tou tvou zatracenou hrdostí jsi možná toho chlapce připravila o hlavu.

„Chcete už jít, slečno?“ zeptal se barman. „Pojďte, dám vám drink. Na účet podniku. Pak mi můžete povědět, proč někdo jako vy zabloudí do té naší Zlámané Lhoty.“

Virginie se usmála. Stalo se to naprosto automaticky. Naučila se neukazovat své pocity.

„Jindy,“ odpověděla klidným hlasem. „Na vaši nabídku nezapomenu, na to se spolehněte.“ Vyšla na chodník a rozhlédla se po ulici.

Barman měl pravdu. Až na pár opilých indiánů, kteří seděli na kraji ulice, tam nikdo nebyl. Kolem proběhl pouze vychrtlý pes. Kdosi práskl dveřmi.

Johnnie tam nebyl.

Virginie sevřela rty. Ten chlapec přece musel vidět jejich koně! Musel přece vidět, jak šla do saloonu! Proč potom nepřišel?

Protože i on má svou hrdost, odpověděla si sama.

Při myšlence na to, že Johnnie se teď toulá někde mezi chatami, ji zabolelo u srdce. Co kdyby se ve městě objevili další Shermanovi zabijáci? Muselo se přece rozkřiknout, že za toho hocha a jeho deník se dá získat spousta peněz.

V podstatě se ho mohl zmocnit nebo jej na místě oddělat kdokoliv.

Virginie se rozběhla ulicí. Srdce jí divoce bušilo, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi. Jak jsem jenom mohla být tak hloupá?! pomyslela si. Jednala jsem s dítětem jako s dospělým. Proklaté!

Běžela dál, až se potom zastavila u jednoho opilce. Indián na ni otupěle hleděl. Jeho tvář byla zohyzděna kořalkou a neštovicemi.

Virginie se rozběhla do jedné boční uličky. Kromě harampádí tam toho moc neviděla. Bezmocně se otočila.

Bylo jí jasné, že pátrání po tom hochovi bude těžké. A možná ho už nenajde.

Je pravděpodobné, že do té doby přijede do města Broderick Norman.

+ + + + +

Hank Baker stál na dvoře, když se tam blížili dva jezdci. Nedůvěřivě je pozoroval.

Farmář držel pod paží pušku. Byl to statný plešatý muž s vrásčitým, snědým obličejem. Očividně od Normanova návratu nečekal nic dobrého. A štíhlého muže, jenž jel vedle něj, považoval za dalšího pistolníka.

Broderick Norman pomalu přijel k Bakerovi. Několik kroků od něj seskočil z koně a panovačně se rozhlédl po dvoře. Dveře kůlny, stáje i domu byly zavřené. Okenice domu byly také zavřené, jako by Baker očekával útok indiánů.

McAlester Normana bedlivě sledoval. Doufal, že neudělá žádnou nepředloženost. Bylo pro něj užitečnější s tím zabijákem aspoň zpočátku spolupracovat. Norman měl určitě informace, které by pod nátlakem nikdy neprozradil a které McAlesterovi mohly pomoci zachránit Virginii a to dítě.

„Kde je ta žena?“ ostře se zeptal Norman. Nedůvěřivě hleděl na dům. Někdo tam na něj mohl vystřelit, aniž by ho Norman vůbec viděl.

„Virginie je pryč,“ řekl Baker. „A dítě vzala s sebou.“ Farmář ukázal přes dvůr ke kůlně. „Vaše dva muže jsem odtáhl do kůlny. Chcete mi pomoct je pohřbít?“

„Můžete být rád, že vás nečiním odpovědným za ty vraždy, Bakere,“ zavrčel Norman. „Chci slyšet trochu víc, než že Virginie je pryč. Kam chtěla jet? Musela vám přece říct, co chce dělat!“

„Samozřejmě že nic neřekla,“ chladně odvětil Baker a sevřel starou brokovnici. „Nechtěla, aby se to vědělo. Okamžitě odjela pryč. A vy byste měl udělat to samé, Normane. Slyšel jsem, co jste udělal ve Sweetwateru, a vůbec se mi to nelíbí!“ Kývl na McAlestera. „To je nový zabiják, Normane? Toho ještě neznám. „

Norman bleskurychle udělal krok vpřed. Bakera to překvapilo. Norman chytil brokovnici, vytrhl mu ji a prudce strčil do farmáře. Baker se svalil na záda. Když se pokusil vstát, pohlédl do ústí hlavně vlastní zbraně.

„Zůstaň sedět, Bakere, jinak vyzkouším, jestli ta flinta ještě funguje,“ procedil Norman mezi zuby. Natáhl kohoutek pušky a vykřikl k domu: „Nepokoušejte se na mě střílet! Nebo to zmáčknu! To ještě stačím udělat!“ Norman opět pohlédl na Bakera. „Takže, napadá tě teď, kam Virginie jela?“

Baker sevřel rty. Byl bledý jako stěna, ale neřekl ani slovo.

„Ten muž opravdu nic neví,“ klidně prohodil McAlester. „A já jsem slyšel, že ta žena není hloupá. Ta by musela být padlá na hlavu, kdyby někomu prozradila, co chce dělat.“

„Jakým směrem odjela?“ vyhrkl Norman na farmáře.

Baker mlčky ukázal na sever.

McAlester měl dlaň položenou na pažbě koltu. Přemýšlel, jestli nemá Normana zatknout. Ale bylo důležitější dostihnout Virginii. Než to udělají jiní, od nichž Virginie a Johnnie mohli očekávat jen smrt.

„Může zmizet v rezervaci,“ řekl McAlester. „Tam jsou jen Apači a Komanči a vojáci. Jestli přijede do Fort Sill, bude ji chránit kavalerie. Takže tu pušku schovej, Normane. Ten farmář nic neví.“

„Tomu parchantovi by se moc líbilo, kdyby mi Virginie před hodinou provrtala hlavu kulkou,“ zavrčel Norman. „Možná bych mu měl ukázat, jaké to je. Možná bysme měli celou tu jejich chatrč obrátit vzhůru nohama a vyhnat je z ní!“

McAlester hubeného zabijáka pozoroval svýma chladnýma očima. Norman utrpěl porážku, prakticky před očima té farmářské rodiny. Ta porážka byla o to trapnější, že mu ji způsobila žena. A teď se chtěl Norman pomstít na těch farmářích, protože Virginie byla pryč.

„Nech těch řečí, Normane!“ poznamenal McAlester. „Jenom tím ztrácíš čas.“

„Ty mi nemáš co přikazovat, ty ksindle!“ vykřikl Norman. Otočil se a namířil Bakerovu pušku McAlesterovi na břicho. Vtom se však jeho oči rozšířily údivem.

McAlester měl v ruce kolt a mířil jím Normanovi na hruď. Oči toho štíhlého a širokoplecího muže byly tvrdé a odhodlané.

„Budeš mrtvý, ještě než uslyšíš vlastní výstřel, Normane,“ ostře řekl McAlester. „Takže to nezkoušej!“

Nechápající Baker těkal pohledem mezi oběma muži. Tmavovlasý cizinec, který vypadal jak kovboj, ten kolt jako by odněkud vyčaroval.

Norman číhavě pozoroval hlaveň McAlesterova koltu. Uplynuly dvě vteřiny. Potom sklonil hlaveň brokovnice a poznamenal: „Dobrá, Jonesi, asi máš pravdu. Neměli bychom ztrácet čas.“

McAlester počkal, až Norman stáhl kohoutek brokovnice a odhodil ji stranou. Teprve potom si strčil kolt do pouzdra.

„Slyšels,“ chladně řekl hubenému pistolníkovi. „Odjela na sever. Pravděpodobně chce do Apache Flats. Tam je voda, stáje a obchody. Moc zásob s sebou mít nebude.“

Norman přikývl. Vrhl ještě jeden mračný pohled na farmáře a pak vylezl do sedla svého koně. „Vypadá to, že se tu vyznáš, Jonesi. Apache Flats nestojí dlouho.“

„Jednou jsem tudy projížděl,“ vyhýbavě řekl McAlester. Byl marshal a marshal musí znát území, na němž honí zločince.

Broderick Norman na McAlestera vrhl nedůvěřivý pohled, načež vyjel. Zdálo se, že se obává, že by mu McAlester mohl střelit do zad. Norman objel usedlost a pak nalezl stopy koní vedoucí na sever. Chvíli je pozoroval, načež řekl: „Má teď dva koně. Tak může jet rychleji, protože může měnit koně. A ten kluk ji nezpomalí, toho může držet před sebou v sedle.“

McAlester nic neřekl. Ohledně stop dospěl ke stejným závěrům. Ta Virginie Shanahanová skutečně není hloupá.

„Ta nám uteče,“ zavrčel Norman. „Se dvěma koňmi vydrží déle než my. Poslouchej, Jonesi, dám ti návrh: Ty tu couru a toho fakana pronásleduj dál a já přivedu posily a další koně. Můžeš nám zanechávat značky. Jsem si jistý, že poblíž se najde hodně Shermanových lidí. Ta malá běhna vyřídila Artieho a Billyho, ale když budu chtít, dám dohromady tucet chlapů.“ Zatímco Norman mluvil, McAlestera ostražitě pozoroval. McAlester mu s chladným výrazem ve tváři naslouchal. Tušil, jaký je skutečný důvod, proč Norman tak náhle změnil svůj postoj.

Mohl by zůstat s McAlesterem a pokusit se získat další koně v Apache Flats. Jenže McAlester mu ukázal, že ho nebere jako bosse. Norman měl strach. Strach, že ten tajuplný cizinec jménem Jones by se náhle mohl obrátit proti němu a zabít ho. Viděl McAlesterovu rychlou ruku s koltem a věděl, že má co do činění s nebezpečným člověkem.

A muži jako Broderick Norman neradi pobývají s nebezpečnými lidmi, pokud je nemají pod naprostou kontrolou. Norman by se cítil bezpečně teprve tehdy, když by měl po ruce půl tuctu svých kumpánů.

„Dobrá, přiveď posily, jestli chceš,“ lhostejně odpověděl McAlester. „Jenom tak ztratíš čas, Normane.“

Broderick Norman se chladně zasmál. „To mi nevadí. Ty jsi přece v patách Virginii, Jonesi. Možná ji dostaneš i bez mé pomoci. To by bylo něco, Jonesi. Pak bychom na tebe mohli být hrdí.“ Podezíravě pohlédl na McAlestera. Ruku měl poblíž koltu. Neudělal sebemenší pohyb, jenž by prozrazoval, že chce odjet. Chtěl, aby se McAlester k němu otočil zády, nikoli aby to bylo naopak.

„Uvidíme, co bude,“ zamumlal McAlester. „Hodně štěstí, Normane.“ Potom otočil svého koně a jel dál.

Nebál se, že mu Norman střelí do zad. Norman často mluvil o tom, co má v úmyslu. Kdyby Virginii dostihl McAlester, odvedl by za něj špinavou práci. Broderick Norman byl o tom přesvědčen. Pak by McAlesterovi mohl těch deset tisíc dolarů kdykoli vzít. Třeba i s pomocí hordy zabijáků.

McAlester se usmál. Cítil Normanův pohled v zátylku.

Kdybys věděl, kdo jsem, pomyslel si McAlester, pak bys teď střílel. Máš smůlu, že to nevíš, Normane.

McAlester rychle hnal svého ryzáka. Byl spokojen. Zbavil se Normana a mohl teď najít Virginii a ten deník.

Věděl ale, že si musí pospíšit. Bylo mu jasné, že, když bude mít smůlu, vydá se Norman už po několika hodinách za ním. A tentokrát nebude sám!

+ + + + +

Slunce pomalu klesalo k západnímu obzoru. Malé ušmudlané městečko bylo zalito jeho svitem.

Virginie Shanahanová se ztěžka oddechujíc opírala o polorozpadlou chatu na kraji města. Slyšela, jak vevnitř šramotí krysy.

Jen klid, řekla si. Už několik hodin běháš po městě jak šílenec a podívala ses do každé uličky, do každého zatraceného dvora. Nic ti to nepomohlo. Johnnieho jsi nenašla.

Takže teď pro změnu přemýšlej, děvče! Přemýšlej!

Virginie odstoupila od zaprášené stěny chaty. Otočila se a vydala se zpátky do města. Očividně se dostala do mexické čtvrti. Teď, když se ochladilo, lidé vycházeli ze svých domů. Uličky ožily. Na zápražích domů seděly ženy a nahlas spolu hovořily španělsky. Tmavovlasí muži nedůvěřivě pozorovali Virginii, když kráčela uličkami a neustále se ohlížela.

Pak na jednoho z nich promluvila: „Seňore, hledám jednoho malého chlapce, asi tak velkého. Je hezky oblečený, má sedm let…“

V tom okamžiku ho uviděla.

Půl tuctu dětí zrovna lezlo na zeď a Johnnie byl jedním z nich. Vypadalo to, že si v Apache Flats rychle našel přátele. Jeden o něco větší chlapec cosi řekl a Johnnie se zasmál.

Mexičan, kterého Virginie oslovila, od ní ucouvl a špatnou angličtinou řekl: „Takového chlapce jsem neviděl, slečno.“ Při tom na ni nedůvěřivě hleděl. Vypadala jako bohatá Američanka a už to těmto lidem stačilo na to, aby jí šli z cesty.

„Dobrá, seňore,“ zamumlala Virginie, aniž si jej dál všímala. „Dobrá…“ Zůstala ve stínu stěny jednoho domu. Přemýšlela, co má udělat. Kdyby tam šla, utekl by Johnnie? Možná by měla prostě projít kolem něj a ignorovat ho. Pak by si kluk mohl rozmyslet, co má dělat.

O chvíli později do uličky vešlo několik mužů.

Bylo jich pět a vypadali poměrně sešle. Zdálo se, že se už týdny nemyli. Na oblečení a na tvářích měli vrstvu špíny a zaschlého potu.

Všichni byli ozbrojeni revolvery.

Virginie zůstala strnule stát u stěny toho domu. Znala ten nebezpečný výraz tváře, ty cílevědomé pohyby. Ti muži tam přišli z Main Street - a dobře věděli, co tam mají dělat.

Přišli k té zdi dřív a obstoupili Johnnieho a toho druhého chlapce dřív, než si děti něčeho všimly. Ostatní děti se opatrně klidily. Určitě s takovými muži měly špatné zkušenosti.

„Hej, hochu, ty jsi přece Manuelito, ne?“ řekl jeden z nich poměrně dobrou španělštinou. Byl to urostlý chlapík s dlouhými, tmavými vlasy a snědou pletí. Očividně to byl míšenec. Za opaskem měl kolt a dlouhý nůž bowie.

Kluk vedle Johnnieho váhavě přikývl.

„Jsme přátelé tvého otce. Víš přece, že tvůj otec pracuje pro velkého pana Shermana! Ty a tvůj přítel teď půjdete s námi.“

Manuelito přikývl, avšak Johnnie chtěl utéct. Míšenec ho ale rychle chytil, odvlekl ho na druhou stranu ulice a zmizel s ním v jednom vchodě. Další čtyři muži jej následovali s druhým chlapcem, jenž ustrašeně hleděl z jednoho na druhého. Potom všichni zmizeli…

Virginie ztěžka polkla. Strachem se jí sevřel žaludek.

Stačila jí však jediná vteřina na to, aby se rozhodla.

Rychlými kroky se vydala k domu, v němž právě zmizeli.

„Hned jsem věděl, že s tím klukem něco není v pořádku!“ zvolal uvnitř jeden hubený Mexičan. „Celou dobu si hrál s ostatními dětmi, ale není odtud. Znám všechny, co tu bydlí.“

„Jistě, Pancho, to je O.K.,“ zavrčel statný muž, který vypadal jako míšenec. Jeho kumpáni mu říkali Eddie a nikdo nikdy neslyšel jeho příjmem.

Pomalu strkal Johnnieho potemnělou chodbou toho domu. Ze dveří zvídavě hleděla tlustá žena a dvě větší děti. Divoce gestikulující Pancho, hubený pán domu, šel před nimi. „Ještě štěstí, že jste ve městě, chlapci! Jinak bych se vůbec nedozvěděl o té odměně, kterou vypsal pan Sherman. Kolik to vlastně je?“

„Tisíc dolarů,“ odpověděl Eddie. Nemínil Panchovi dát víc než sto dolarů z těch deseti tisíc, které mu brzy bude muset vyplatit Sherman.

„To je přece fantastické,“ řekl Pancho. Zdálo se, že ještě počítá, jak velký by mohl být jeho podíl. Vešel do velké, ušmudlané místnosti, jež byla čímsi mezi kuchyní a skládkou. Oknem dovnitř pronikalo narudlé světlo zapadajícího slunce.

„Tak, tady jsme,“ řekl Pancho. Zamyšleně si prohlížel oba malé chlapce, kteří byli přivedeni do místnosti. „Manuelito, ty teď zase půjdeš ven. A nikomu ani slovo, jinak něco zažiješ!“

Manuelito ukázal na Johnnieho a zvolal: „Ale on je můj přítel! Nesmíte mu nic udělat!“

„Zmiz, synku!“ vyštěkl Pancho a ustrašené dítě vyběhlo na chodbu. Pancho za ním zavřel dveře. Pak se s úsměvem otočil k pěti pistolníkům. „No, co s tím spratkem teď chcete dělat?“

„Pan Sherman hledá jistý deník,“ řekl Eddie. Zkoumavě na Johnnieho hleděl. Chlapec stál v rohu velké místnosti a mračil se na ty muže. „Hej, hochu, kde máš ten deník? Víš přece, kde je, ne?“

Johnnie mlčel.

„Přece nejsi hluchý!“ vykřikl na něj rozzuřený Pancho. Udělal jeden krok směrem k němu a výhrůžně zvedl ruku. „Odpověz, když se tě dospělý na něco ptá!“

Eddie Pancha hrubě odstrčil a chladně řekl: „Drž chvíli hubu, Pancho.“ Klekl si k tomu chlapci, aby na něj nemusel vzhlížet se zvednutou hlavou.

„Poslouchej, hochu,“ zabručel Eddie ne nepřátelským tónem. „Nic ti neuděláme. Chceme jen ten deník. Stejně určitě neumíš číst. Takže nám ho můžeš dát. Potom tě necháme odejít ven a zase si budeš moct hrát s ostatními kluky. Co říkáš?“

„Lžeš,“ řekl Johnnie.

„Kruci!“ zaklel jeden z Eddieho kumpánů. Eddie se však jen usmál. Natáhl ruku a sáhl Johnniemu na břicho. Johnnie rozzlobeně vykřikl, ale Eddie už pod jeho košilí nahmatal tvrdé desky deníku. Zvedl Johnniemu košili a přes chlapcův odpor deník vytáhl. „To je můj deník, patří mně!“ křičel malý klučina pořád dokola.

„No, teď ho máme my, ty spratku,“ spokojeně řekl Eddie. Mával tím deníkem sem a tam. „Tak a teď bych rád věděl, kde je Virginie. Nebudeme jednat polovičatě.“ Hrubě odhodil hocha, jenž mu marně bušil do nohy, proti stěně. „Dělej, chci odpověď!“ zavrčel Eddie a veškerá přátelskost z jeho tváře zmizela. Měl deník, a to pro něj bylo to nejdůležitější. Teď už s tím dítětem mohl jednat, jak chtěl. „Kde je Virginie?“ zeptal se ho.

„Otoč se a pak to budeš vědět!“

Eddie při těch slovech, jež se ozvala za jeho zády, zkameněl.

Virginie stála ve dveřích, jež takřka neslyšně otevřela. V ruce držela kolt a mířila jím Eddiemu na záda.

Pistolníci se otočili. Váhali. Viděli ve tváři té ženy odhodlání. A zbraň, kterou držela v ruce.

Jen Pancho byl rozhodnut bojovat o svou odměnu. „Schovej ten kolt, ty malá puto,“ zavrčel hubený Mexičan a sáhl po pušce, jež se vedle něj opírala o stěnu.

Virginie vystřelila. Rána měla v uzavřené místnosti ohlušující účinek. Pancho vykřikl a skácel se na podlahu. Zůstal ležet a sténaje si tiskl ruku na ránu na boku.

Virginie okamžitě namířila na Eddieho. Vyzývavě na něj pohlédla a ostrým tónem se zeptala: „Kdo chce být další?“

Nikdo z těch mužů se ani nepohnul. Eddie pohlédl na bledého Pancha, jenž si prohlížel krev na košili a na rukou. „Vykrvácí, jestli mu nepomůžeme,“ řekl. Pomalu posunul pravou ruku ke koltu.

„Ty vykrvácíš, jestli nezvedneš ty svoje špinavé pracky,“ odsekla Virginie. V tom samém okamžiku k němu přiskočil Johnnie, vytrhl Eddiemu deník z ruky a rozběhl se k Virginii. Eddie zaklel, ale o nic se nepokusil. Virginie mu mířila na břicho.

„Odhoďte kolty!“ zvolala. „Dělejte! Víte, že se mi chvěje prst, vy svině!“ Muži si rychle odepnuli revolverové opasky a nechali je spadnout na podlahu. Eddie si levou rukou vytáhl kolt zpoza opasku a pustil jej na podlahu. Jako poslední. Přitom pozoroval Virginii přivřenýma, zlověstnýma očima. Využil by sebemenší chybu, kterou by udělala.

„Posbírej ty zbraně, Johnnie,“ řekla Virginie a malý chlapec ji poslechl. Deník už měl znovu pod košilí. S náručí těžkých revolverů přišel k zpátky k Virginii a pustil je na podlahu.

Virginie viděla, že Panchova žena a děti stojí na chodbě a ustrašeně hledí na její revolver. Mávla jím na ně. „Dělejte, běžte dovnitř!“ Odešla zpátky do chodby a pokoušela se odtud kontrolovat obě skupiny, pistolníky i Panchovu rodinu. Panchova žena začala ječet, když spatřila svého muže, jak leží na podlaze.

„My tě dostaneme, ty mrcho!“ zvolal Eddie. Virginie v jeho očích viděla chuť vraždit. Mlčky zavřela těžké dveře a zamkla je na petlici.

Pak chytila Johnnieho za ruku a proběhla s ním úzkou temnou chodbou, načež se ocitli v uličce, v níž již vládlo šero. Rozrušeně oddechovala. Na Main Street a ke koním to nebylo příliš daleko, ale kdyby se Eddie a jeho muži dokázali rychle osvobodit…

Z domu, jejž právě opustili, se ozvala rána.

Virginie vyběhla na hlavní ulici. Bylo tam teď mnoho lidí, kteří na ni udiveně hleděli. Saloon a koně už byli jen čtyřicet kroků daleko.

Vtom se Virginie prudce zastavila.

U koní stál ušmudlaný blondýn s winchestrovkou v rukou. Usmál se, když ji spatřil, a výhrůžně zvedl pušku. „Hej, zlato, zůstaň stát!“ vykřikl. Bezpochyby to byl Eddieho člověk.

Virginie zvedla kolt a začala střílet.

+ + + + +

Velká místnost na západní straně toho domu se náhle zdála být mnohem menší. Bylo v ní uvězněno devět lidí a panoval tam zmatek. Panchova žena klečela vedle svého postřeleného muže a naříkala stejně tak jako její dvě dospívající dcerky. Dva z Eddieho pistolníků bušili do těžkých dřevěných dveří. Další se s klením rozhlíželi po místnosti a hledali nějaké páčidlo nebo něco podobného.

„Zatracení idioti!“ vztekle vykřikl Eddie. „Pryč od těch proklatých dveří!“ Poznal, že tři okna, jež byla v té místnosti, jsou příliš malá na to, aby se jimi dalo prolézt. Sklonil se, zvedl Panchovu pušku a namířil na místo, kde byly ve dřevě vidět šrouby petlice. Jeho muži uskočili pryč, jako by je něco kouslo.

Zaduněla Panchova těžká sharpska a kulka vytrhla petlici ze dřeva, přičemž po sobě zanechala ve stěně chodby díru, do které by se dala strčit pěst. Eddie pažbou pušky vyrazil dveře, uskočil stranou a sklonil se pro svůj revolver. Za ním se do úzké chodby nahrnuli jeho muži.

Eddie běžel s koltem v ruce uličkou za domem. Slyšel za sebou ostatní, ale nezdržoval se s tím, že by se otočil.

Když přiběhl na Main Street, uslyšel první výstřely. Lidé, kteří si vyšli na večerní procházku, v panice prchali pryč.

Virginie stála sto yardů od něj a střílela na muže, jenž hlídal její koně. Světlovlasý pistolník se vrhl k zemi a odplazil se za roh, přičemž se jedna z kulek odrazila od zdi těsně nad jeho hlavou.

Virginie se otočila a zmizela s chlapcem v jedné postranní uličce. Blondýn vypálil z winchestrovky, ale už bylo pozdě. Virginii již neviděl.

„Zatracený idiot!“ zavrčel Eddie. Rozběhl se. Slyšel za sebou kroky svých mužů. Pak se zastavil a začal gestikulovat a řvát: „Doleva! Běžte doleva a odřízněte uličku! Rychle!“ Potom běžel dál. Blondýn s winchestrovkou váhavě vstal a vydal se za ním.

Eddie dorazil k uličce, v níž zmizela Virginie. Zvedl kolt a skočil za roh. Viděl jen prázdné prostranství mezi dvěma primitivními skladišti bez oken. Bez přemýšlení běžel dál.

Potom se však divoce rozesmál.

Do uličky, v níž stál, vedla z levé strany další a odtud nyní přibíhali jeho muži. Přímo před nimi se rozléhala prérie, travnaté moře.

A ačkoli šero houstlo, viděl Eddie zřetelně stopu v trávě, jež vedla od kraje města.

„Teď je dostaneme,“ hlesl Eddie, zatímco pevněji sevřel kolt. „Teď tě odpravím, ty couro!“

+ + + + +

Zadýchaná Virginie se vrhla za nízkou terénní vlnu. Už dál nemohla a Johnnie na tom byl podobně. Třásly se jí ruce a ani se nepokoušela nabít kolt.

Kolikrát vystřelila? Třikrát? Čtyřikrát? Nedokázala si to vybavit.

Levou rukou držela chlapce a tiskla ho k sobě, jako se tonoucí drží kmene. Byl u ní, dokázala ho zachránit, a to bylo to nejdůležitější.

Když se její dech uklidnil a přestaly se jí třást ruce, opatrně vyhlédla přes okraj terénní vlny a přes trávu a keře, jež na ní rostly, uviděla, že Eddie a jeho pět zabijáků běží v řadě vedle sebe přímo za nimi!

V rukou drželi zbraně. Stmívalo se, ale stále ještě bylo dost světlo. Orosená tráva se v něm stříbřitě leskla.

Až na pás, který v ní zůstal po ní a po Johnniem. Tato stopa vedla přímo k jejich úkrytu.

„Bože!“ zděšeně zašeptala.

Eddieho muži byli ještě dvacet yardů daleko. Blížili se rychle, ale takřka uvolněně.

Virginie zvedla kolt, namířila a vypálila.

Eddie o zlomek vteřiny předtím uviděl, jak se v trávě něco zalesklo. Vrhl se stranou a kulka mu proletěla kolem líce.

„Tam vpředu, u keřů!“ zvolal a vystřelil. Pak se ozvala salva výstřelů z revolverů a pušek. Nad trávou se vznesl oblak dýmu z výstřelů.

Virginie se přikrčila. Dopadaly na ni ustřelené větve keřů. Dávala pozor na to, aby Johnnie zůstal ležet vedle ní.

Když střelba polevila, odplížila se kousek stranou, natáhla kohoutek koltu a znovu zamířila. Eddieho lidé se stále blížili v řadě vedle sebe. V rukou drželi revolvery.

Virginie vypálila. Její kulka zasáhla jednoho z mužů do nohy. Zařval a svalil se na zem. Virginie namířila na Eddieho, jenže tentokrát se ozvalo cvaknutí. Kulky jí hvízdaly nad hlavou a ona cítila, jak se otřásá země, když se zavrtaly do malého návrší na druhé straně.

Chvatně vysypávala prázdné nábojnice z bubínku. Proklínala se za to, že si nevzala žádnou ze zbraní Eddieho mužů.

Slyšela, jak Eddie křičí: „Má vystřílený kolt! Dělejte, na ni!“

To je konec, pomyslela si.

Neměla čas dobít peacemaker dřív, než by k ní dorazili Eddieho lidé…

+ + + + +

McAlester slyšel tu přestřelku, když se blížil k městu.

Nejprve rána z pušky, pak z koltu a potom zase z pušky.

Pobídl ryzáka k cvalu.

Viděl město v houstnoucím šeru večera. Většinou to byly nízké domy z nepálených cihel připomínající skupinu vápencových balvanů. Kopyta jeho koně zviřovala prach.

Potom uviděl muže a obláčky dýmu, jež se vznesly na rovině. O několik vteřin později uslyšel třesk revolveru.

Rozzlobeně zaklel. Plácl koně po zadku a ten zvýšil rychlost. Doslova letěl jako šíp k Apache Flats.

Potom McAlester uviděl, jak těch pět mužů útočí na malou terénní vlnu, jež byla sotva tři stopy vysoká. Šestý muž seděl v trávě, očividně byl raněný.

McAlester rychle vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, zatáhl za uzdu a ještě v plném běhu seskočil ze sedla.

Takřka bez sebemenšího vypětí se převalil přes levé rameno, klekl si a zvedl pušku. Jeho první rána mířila těsně nad hlavu prvního zabijáka, jenž stál už jen několik kroků od terénní vlny.

McAlester bleskově dostal pákovým nabíjením další náboj ze zásobníku do komory a zároveň vykřikl: „Další kulka už někoho trefí, chlapci! Takže odhoďte zbraně!“

Jeden z nich se otočil a začal na něj střílet. Dělilo je více než sto yardů, takže neměl šanci jej revolverem zasáhnout. Zatímco se však kulky zavrtávaly do země daleko před McAlesterem, vytrhl Eddie jednomu světlovlasému pistolníkovi z rukou pušku.

Míšenec bleskově zalícil winchestrovku a zamířil na štíhlého muže, jenž klečel v trávě.

Když chtěl vystřelit, zasáhla Eddieho kulka.

Nad planinou se ozvala rána z pušky a Eddie zavrávoral. Potom se zhroutil na terénní vlnu, kterou chtěl ztéci. A tam také zemřel.

McAlester znovu posunul náboj do komory. Muž, který na něj střílel z revolveru, zahodil svou zbraň. Ostatní tam chvíli bezmocně stáli a těkali pohledem mezi cizincem s puškou a Eddiem, jenž ležel na zemi.

Pak pustili zbraně na zem. Většina jejich koltů byla beztak vystřílená. A oni viděli, jak přesný střelec je ten cizinec.

Několik vteřin panovalo naprosté ticho.

Pak se za terénní vlnou objevila čupřina dlouhých, kaštanových vlasů a hlaveň koltu. Virginie Shanahanová pomalu vstala. Namířila na odzbrojené pistolníky a zamumlala: „To bylo o chlup…“

+ + + + +

McAlester se díval za jezdci, kteří cválali na jih. V bledém svitu hvězd bylo vidět oblak prachu zvířeného čtyřmi koňmi.

Netrvalo dlouho a čtyři desperados pohltila temnota.

„Neměl jste ty chlapy jenom tak nechat odjet,“ řekla Virginie. Stála vedle McAlestera na kraji Main Street u svých koní. Před saloony se shromáždilo množství zvědavců. To nebylo tak úplně běžné, aby jeden muž a jedna žena odzbrojili čtyři pistolníky a vyhnali je z města. Nechali tam jednoho raněného a jednoho mrtvého.

„Už nemají žádné zbraně, a než si nějaké seženou, budeme už za horama,“ odvětil McAlester. „Nebo jste ty čtyři lotry chtěla vzít s sebou?“

„Ano, připouštím, že máte pravdu,“ řekla rozzlobeně. „Ani já bych ty muže nedokázala oddělat.“ Rozhlédla se, aniž by pustila Johnnieho, jehož držela za ruku. „Co uděláme teď?“

„Zmizíme odtud,“ odpověděl McAlester. „V tomto městě nejsme v bezpečí. Už se určitě rozneslo, jaká odměna je vypsaná za hlavu toho chlapce. A každým okamžikem se tu můžou objevit další Shermanovi zabijáci a pořádně nám zatopit.“

„No dobrá, pak jedeme dál,“ řekla Virginie a povzdechla si. Odvázala své koně ze zábradlí, vysadila Johnnieho do sedla a vylezla za něj. McAlester ji zamyšleně pozoroval. Měla hbité, energické a přesto ladné pohyby divoké kočky. Skoro se mu nechtělo věřit, jak je krásná i po tom útěku městem a přestřelce s šesti pistolníky.

Musel si přiznat, že na něj udělala dojem.

Pak od ní odtrhl pohled a vylezl do sedla svého ryzáka. Strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a vydal se za Virginií a Johnniem. Lidé na ulici jim téměř stydlivě uhýbali. Jejich odjezd byl živě komentován. McAlester měl ruku na revolveru a pohledem kontroloval dav. Možná se na poslední chvíli přece jen nějaký hlupák odhodlá vydělat si těch deset tisíc dolarů, které za Johnnieho vypsal Sherman, pomyslel si. V takovém městě musí člověk stále počítat s kulkou v zádech, pokud vlastní něco cenného.

Odjeli však bez problémů. Jeli po úzké cestě, jež se brzy změnila v kamenitou oslí stezku. Vedla na severovýchod.

Virginie jela vedle něj. Všiml si, že jej úkosem pozoruje. Pak řekla: „V tom shonu jsem vám ani nestačila poděkovat, pane.“

„McAlester, John McAlester,“ odpověděl.

„Marshal z Fort Smith, předpokládám,“ řekla klidným hlasem.

Přikývl. „Jak jste na to přišla?“

„Vypadáte jako pistolník, střílíte jako jeden z nejlepších pistolníků, ale nechováte se jako zabiják. Takže můžete být jen marshal.“ Virginie kývla před sebe. „Po této cestě se daleko nedostaneme. Kam chcete jet, Johne?“

„Do Fort Smith jsou to ještě stovky mil,“ řekl McAlester. „Ale Atoka a železniční stanice jsou odtud jen několik dnů jízdy. Vlakem bychom mohli přijet do blízkosti Fort Smith. Pak by nás Sherman a jeho bandité nedohnali. A ve Fort Smith byste s chlapcem byla před Shermanem v bezpečí.“

Virginie se kysele usmála. „O tom nejsem přesvědčená,“ odvětila. „Sherman má dlouhé prsty. Udělal by všechno pro to, aby dostal ten idiotský deník. Někteří vážení obchodníci s ním dělali velké kšefty.“

„Ti ho nechají padnout, jakmile se jeho tvář objeví na zatykači,“ poznamenal McAlester. „A až po něm půjdou marshalové, bude bez šance.“

Virginie se tiše zasmála. „Nejdřív se ale musíme dostat se zdravou kůží do Fort Smith. Jestli nás do té doby dostihne…“ Pokrčila rameny a nedopověděla to.

„Co víte o Shermanovi?“ otázal se McAlester.

„Byla jsem s ním několik let. Vím toho o něm dost na to, abych ho třikrát dostala na šibenici. Sherman je v okolí Sweetwateru zákon. Kdo se mu vzepře, nežije dlouho. Tímto způsobem převzal jeden podnik po druhém. Dobytek, koně, saloony, nájemní stáje, obchody a přepravní společnosti. Zmocnil se všeho. Pro každou loupež však má řádnou kupní smlouvu, kterou často podepsali lidé, kteří už nežijí. Luke Sherman to nikdy nedělal očividně. Ten ví, jak své zločiny maskovat. A umí jednat s lidmi.“ Trpce se rozesmála. „Abyste věděl, tak i já jsem dlouhé roky věřila jeho lžím a myslela si, že to je poctivý obchodník jako ostatní.“

„Ale náhle jste zjistila pravdu?“

„Kolovalo o něm příliš mnoho ošklivých fám. Jednu z nich jsem si ověřila. A nebylo to nic veselého, Johne.“

McAlester ještě chvíli váhal, aby se potom zeptal: „A proč jste Shermana dál kryla?“

Viděl, jak trhla hlavou. Chladně na něj pohlédla. „Byl to můj snoubenec! Cosi v sobě měl - no, ještě ho pořád mám trochu ráda.“ Odmlčela se a hned po chvíli řekla: „Luke byl opravdu velkorysý, když jsme se rozešli. Vlastním polovinu jeho saloonu. Člověk musí z něčeho žít.“ Pevně držela malého Johnnieho, který se o ni v sedle opíral a už chvíli spal.

Pak poznamenala: „Ale ta záležitost s Chisholmovými a s tím hochem - k tomu už jsem nemohla jen tak přihlížet. To už bylo příliš.“

„Nevěřím, že tak odvážně jako vy by jednalo hodně lidí,“ řekl. Zvolnil a pohlédl na břeh potoka. Stále více se blížili k Beaver Creeku, jenž se jižně odtud vléval do Red River. Touto roční dobou nebyl potok hluboký. Voda sahala koním jenom po břicho.

„To dítě je vyčerpané,“ řekl McAlester. „A my bychom neměli příliš namáhat naše koně. Toto by bylo dobré tábořiště, ne?“

„Moje řeč, Johne.“ Virginie probudila Johnnieho a seskočila ze sedla. S dítětem v jedné ruce a uzdami v druhé se opatrně vydala po břehu k řece. McAlester slyšel tiché šplouchání vody.

Ze sedlového pouzdra vytáhl pušku a sesedl. Pak se pečlivě rozhlédl po blízkém okolí. Potřebovali místo, kde by je tak snadno nemohl nikdo překvapit. A břeh potoka pro to vcelku vyhovoval.

+ + + + +

Virginie zamyšleně hleděla na tábořiště mezi keři. Stáli tam koně a spal tam Johnnie přikrytý dekami.

Dokonce se odvážili rozdělat táborový oheň. Díky hustému křoví a strmému břehu tam téměř neproniklo světlo. Nyní oheň dohořel a v temnotě jen rudě zářily doutnající uhlíky.

Virginie seděla na skále u břehu a pozorovala hladinu, od níž se odrážely hvězdy. Její tvář byla podivně klidná. Vypadalo to, že je velmi spokojená s tím, že je s ní McAlester.

McAlester tomu dobře rozuměl. Každý člověk v její situaci by toužil po někom, kdo by mu pomohl. A pro danou chvíli nejhorší nebezpečí pominulo. Byla to příjemná teplá noc a oni měli dost času na to, aby odpočívali.

Virginie tiše řekla: „Ptám se, jestli je správné jet do Fort Smith. Možná bych se s Johnniem měla někde ukrýt a počkat, až to Sherman vzdá. Pak bychom mohli odjet do Kalifornie.“

„Sherman by tě našel všude,“ odvětil McAlester. „Nikde bys před ním nebyla v bezpečí. Je příliš mnoho lidí, kteří by tě za tu vypsanou odměnu zradili.“ Pohlédl na ni úkosem. „Máš strach? Soudce Parker je poctivý muž. A já jsem svědkem toho, jak brutálně vás Shermanovi lidé pronásledovali.“

„Už jsem jednou byla ve vězení,“ klidným hlasem řekla Virginie. „Pochybuji, že by mi u soudu věřili.“

McAlester ji chytil za ruku. „Budou ti věřit. A já ti pomůžu, slibuji.“

Virginie se usmála. „Zřejmě nemám na vybranou. Ale teď na to nechci myslet.“ Vstala a pohlédla na hladinu Beaver Creeku. „Myslím, že koupel by nám prospěla.“

Než mohl McAlester něco namítnout, začala si svlékat šaty. Pak seběhla k vodě a skočila do ní. Vynořila se, rozesmála se a mávla na McAlestera. „Tak co, máš strach, kovboji? Já nekoušu.“

McAlester se pousmál. „Tím si nejsem tak jistý…“ Odepnul si revolverový opasek a svlékl si košili. Když pohlédl na Virginii, měl pocit, že od něj chce víc než jen společnou koupel.

Cítil její chladný pohled, když skočil do vody. Rychle uplaval kousek proti proudu a pohlédl na Johnnieho. Chlapec spal jak dudek jen několik tuctů kroků od něj. A koně si lehli. To bylo to nejjistější znamení toho, že se poblíž neděje nic nebezpečného.

„Ty prostě pořád musíš být ostražitý, pane marshale,“ řekla Virginie s úsměvem. Vtom vstala vedle něj, když se vynořil z vody, jež jim sahala po hruď. Otřepal si vodu z vlasů a vyprskl.

S lehce zakloněnou hlavou si jej změřila pohledem. Byla to jasná noc a McAlester viděl, jak se na jejím nádherném těle třpytí kapky vody.

Virginie natáhla ruku a dotkla se jeho pravého ramene. „Potřebuje člověk jako marshal takové svaly?“ otázala se škádlivě. V jejích tmavých očích se leskl třpyt měsíce.

„Nejen jako marshal,“ odpověděl McAlester. Přitáhl ji k sobě, vlídně, ale energicky. Virginie ho objala kolem krku a políbila jej. McAlester cítil pod vodou její tělo, jehož teplo kontrastovalo s chladem vody.

V tom okamžiku mu nastavila nohu, lehce do něj strčila a shodila ho do vody. McAlester se na několik vteřin ponořil. Virginie se otočila, se smíchem odplavala dál a zvolala: „Pojď, chyť mě, kovboji!“

McAlester se tiše zasmál. Vyrostl u řeky. Věděl, že ji dostihne rychle.

A už dobře chápal, proč se Luke Sherman, ten bohatý gauner, do Virginie zamiloval…

Viděl, jak se ve svitu měsíce bělá její tělo, když se ponořila. McAlester se odrazil.

Dostihl ji mnohem rychleji, než si původně myslel…

+ + + + +

Broderick Norman uviděl táborový oheň.

Pootočil se k oběma mužům, kteří jeli vedle něj. Patřili k Shermanovu ranči a objížděli jeho hranice, když na ně Norman narazil. Přikázal jim, aby jeli s ním.

„Zůstanete za mnou, a kdyby se něco stalo, budete mě krýt,“ řekl.

V dáli viděl světla Apache Flats. Doufal, že Virginie a chlapec jsou ještě ve městě. Znal ji. Byla to žena, která se jen nerada vzdává pohodlí. Předtím by ovšem nikdy neřekl, že má tolik odvahy, jako ukázala v té Chisholmově záležitosti…

To je jedno, pomyslel si, teď se podíváme, co je to za lidi u toho ohně.

Vzal uzdu do levé ruky, vytáhl kolt a opřel si jej o pravé stehno. Věřil, že potmě tak rychle neuvidí, že má v ruce zbraň. Pobídl koně dál, dolů z kopce.

Oba muži jej v krátkém odstupu následovali.

Muži u ohně vyskočili, když je uslyšeli. Vypadali nečistě a zanedbaně, avšak Norman je poznal na první pohled. To byli lidé Halfcasta Eddieho. Byla to pěkná sebranka, ale tak jako Norman pracovali pro Shermana.

Broderick Norman si udiveně všiml, že nikdo z nich není ozbrojen.

„Hallo, Normane!“ zvolal jeden z nich, když si strčil kolt do pouzdra. „Co tu děláš?“

„To tě nenapadla tupější otázka?“ rozladěně zavrčel Norman. Zastavil koně poblíž ohně a rozhlédl se. „Kde je Eddie?“

„Je po něm,“ odvětil ten muž, jenž pozdravil Normana. Byl to mladý světlovlasý chlapík se zapadlýma, světlýma očima. „Zastřelil ho jeden vysoký muž, který vypadá jako kovboj. Eddie se ho snažil oddělat puškou, ale ten druhý byl trošku rychlejší. Teď ten zatracený kovboj má tu ženskou a toho spratka.“

„A vaše zbraně, předpokládám,“ řekl Norman a rozhlédl se. Slezl ze sedla a pomalu přišel k ohni. „Takže Jones vám vyfoukl tu desetitisícovou odměnu. Měli byste pro mě aspoň trochu kávy?“

„Jones?“ zeptal se ten světlovlasý pistolník. „Ty snad toho ksindla znáš, Normane?“ Rozčileně na něj hleděl.

„Dejte mi konečně kávu!“ zabručel Norman. Počkal, až mu podají hrnek, načež se zeptal: „Vysoký muž s tmavými vlasy a knírem, celkem fešák. Jezdí na ryzákovi. A pohybuje se jako puma. Je to on?“ Napil se kávy a přes okraj hrnku pohlédl na ostatní. Z jejich očí si přečetl odpověď. „Ano, je to on,“ zabručel a dopil hrnek. „Máte štěstí, že jsem na vás narazil, vy packalové. Jinak byste tu seděli až do rána a civěli na sebe, nemám pravdu?“

„K čertu, nemáme zbraně!“ rozezleně zvolal blondýn. Norman si vzpomněl na jeho jméno. Hammersmith nebo tak nějak.

„Neměli jste si je nechat vzít,“ odsekl Norman. Tón jeho hlasu ostatní přinutil, aby bezděky ucouvli. „Kromě toho se přece pár revolverů dá sehnat i v takové díře, jako je Apache Flats.“

Hammersmith a ostatní na sebe nervózně pohlédli.

Norman se zlověstně zasmál. „Ech, rozumím! Máte strach, že Jones tam čeká a dává pozor, jestli se nevrátíte.“ Prázdným hrnkem kývl směrem na sever k světélkům vzdáleného města. „Nemáte se čeho bát, ten už dávno odjel. A jestli ne - tím lépe. Pak ho odděláme rovnou a nebudeme se muset dál plahočit. Teď jsem totiž tady já, přátelé!“ Otočil se, vtiskl Hammersmithovi hrnek do dlaně a vyšvihl se do sedla svého koně. „Tak a teď jedeme! Do sedel, ale rychle!“

Norman byl více než spokojen.

Ani ne o minutu později celá skupina vyrazila cvalem směrem k Apache Flats.

„Kam jedeme?“ zeptal se Johnnie, když ráno nasedli na koně.

„Máme namířeno do Atoky,“ klidně řekl McAlester. „Užs někdy jel vlakem?“

Johnnie zavrtěl hlavou. „To stojí za to,“ podotkl McAlester. Vyměnil si krátký pohled s Virginií a ta se na něj usmála.

McAlester pobídl koně a vyjel napřed. Kopyta koní se ponořila do vody potoka. Byl dost mělký na to, aby zvířata nemusela plavat. Po chvíli ryzák vylezl na protější břeh.

Na jeho nejvyšším bodě McAlester zastavil a ohlédl se. Někde na jihu muselo ležet Apache Flats. Nacházeli se teď v rezervaci.

Od Apache Flats jeli nějací jezdci.

McAlester přivřel oči. Zřetelně viděl oblak zvířeného prachu. Ten se zdánlivě pohyboval pomalu, ale McAlester věděl, že jezdci jedou rychle. Zatím byli daleko.

To se však mohlo rychle změnit.

Virginie zastavila svého koně vedle něj. I ona si všimla toho oblaku zvířeného prachu na jihu.

„Konec legrace,“ zamumlala. „To jsou zase oni!“

„To je možné,“ poznamenal McAlester. Nechtěl toho v přítomnosti chlapce říct příliš. Byl si však jistý, že mezi těmi jezdci je i Broderick Norman. Určitě pro něj nebylo těžké sehnat posily. „V každém případě by bylo moudřejší, kdybychom si pospíšili.“

„Jsou tu zase ti muži?“ zeptal se Johnnie.

„Ano,“ odvětila Virginie. „Ale nedoženou nás. Jsou ještě daleko.“

McAlester pobídl ryzáka.

Půl hodiny jeli svižným klusem. Virginie se neustále otáčela, zatímco McAlester to udělal jen dvakrát. To mu stačilo na to, aby dokázal vyhodnotit situaci.

„Přibližují se!“ zvolala na něj Virginie. „Zvládneme to? Vždyť tak musí uštvat své koně.“

„To je jim asi jedno,“ podotkl McAlester. „Určitě si ve městě obstarali čerstvá zvířata. To je jejich výhoda oproti nám.“

Virginie rozčilením sevřela rty.

„Ještě nějakou dobu svůj náskok udržíme, takže si nedělej starosti,“ řekl McAlester. Teplý vítr mu téměř odnesl slova ze rtů, když pobídl ryzáka do cvalu. Věděl, že to tempo dlouho nevydrží. Musel však zabránit tomu, aby je Normanovi zabijáci dostihli na planině. Neměli se tam kde krýt, a to by znamenalo otevřený boj. A v něm by proti přesile neměli šanci.

Chvíli cválali. Když se těla koní pokryla potem, McAlester zpomalil a Virginie, byť nerada, následovala jeho příkladu. „Proč?“ zvolala. „Nezískali jsme ještě téměř žádný náskok. Musíme jet mnohem rychleji!“

McAlester na ni vrhl tvrdý pohled. „Jen klid!“ zvolal. Přijel k ní a dodal: „Jestli se necháme strhnou k tomu, abychom v tomto terénu štvali koně, brzy jim dojdou síly. A pak nás dostanou. Musíme tu štvanici co nejdéle prodlužovat. Až se setmí, naše šance stoupnou. A to samé se stane i tehdy, jestli se nám podaří dorazit do hor.“

„Arbuckle Mountains jsou daleko,“ zachmuřeně poznamenala Virginie. Toužebně hleděla před sebe na vzdálený hřeben modravých hor na obzoru. „To bychom mohli stejně tak dobře jet na severní pól, Johne.“

„Máme dobré šance, můžeš mi věřit,“ vážným hlasem odvětil McAlester a ohlédl se přes rameno. Oblak prachu za nimi byl zase o něco blíž. Už dokázal rozeznat malé body pod ním. Jeho ostříží oči napočítaly sedm jezdců. A ti se svými koňmi opravdu nejednali v rukavičkách. Jinak by nedokázali udržet vysoké tempo.

McAlester se soustředil na to, aby se včas vyhnul nerovnostem a dírám v zemi.

Zraněný kůň bylo to poslední, co potřebovali.

Odpoledne se několik mil na sever od nich objevily skalnaté výšiny. Vzduch se ve vedru tetelil a koně se ocitli na pokraji vyčerpání. Virginie a chlapec mezitím vyměnili koně. McAlester však měl jenom svého ryzáka a věděl, že zvíře to vražedné tempo dlouho nevydrží.

A pronásledovatelé byli přitom jen míli za nimi!

Čas od času McAlester uslyšel chraplavé výkřiky, jimiž jezdci hnali své koně vpřed. Když se ohlédl, spatřil v čele toho houfu Brodericka Normana. Jeho světle hnědý oděv a klobouk s úzkým okrajem byly nepřehlédnutelné.

McAlester tiše zaklel a zamířil na sever k oněm skalnatým návrším. Prérie tam přecházela ve vyschlou, světle šedou poušť. Tu a tam rostly skupinky kaktusů nebo suchomilných keřů. Občas bylo vidět pár drnů tvrdé trávy. Jinak se krajina podobala rozpukané desce. Už roky tam nepršelo.

V tetelícím se vzduchu čněly skály k nebi jako staré, drolící se náhrobky nějakých dávno vymřelých obrů. Na první pohled vypadaly jako neproniknutelná stěna, ale McAlester viděl úzkou stezku, jež se klikatila po úbočích skal, až nakonec mizela mezi nimi. Byla to stará pěšina.

Pronásledovatelé jejich náskok stále stahovali.

Koně cválali po úzké cestě a ve stoupání rychle zpomalili. McAlesterův kůň ztěžka oddechoval a byl pokryt potem. Přesto krátkými kroky zdolával svah.

Virginie zoufale hleděla na stoupání a na dlouhou pěšinu, jež jako by se ztrácela kdesi daleko nahoře mezi rozpálenými rudými skalami. „To nikdy nedokážeme,“ zasténala. Ohlédla se na jezdce, kteří se hnali planinou jako divocí démoni zahaleni oblaky světlého solného prachu.

McAlester zastavil vyčerpaného ryzáka. „Jeď dál!“ zvolal na Virginii, zatímco vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a skočil na zem. „Máš dva koně, vy to zvládnete! Já je tu zdržím!“

Virginie zastavila svou hnědou klisnu, na níž jela s Johnniem. „Proti těm ničemům nemáš šanci!“ vykřikla.

„To by ses divila!“ opáčil McAlester a plácl jejího koně po zadku. Zvíře udělalo několik kroků vpřed. „Snaž se odtud dostat!“

Slyšel klapot kopyt na kamení. Normanovi zabijáci bezohledně hnali své potem pokryté, zaprášené koně po strmé stezce. Na slunci se blyštěly jejich kolty a pušky. McAlester už viděl šklebící se tváře těch chlapů, kteří byli jen několik set yardů od něj.

Virginie přijela opět k němu. Jeden z pronásledovatelů na ně vypálil, ale kulka hvízdla vysoko nad jejich hlavami. Mladá žena to ignorovala. Chvíli hleděla McAlesterovi do očí.

„Jestli se už neuvidíme, kovboji - tak jsem ti jen chtěla říct, že jsem si poslední noc užila. Bylo to překrásné.“ Trpce se usmála. „Good bye!“ Poslala mu polibek, zvedla ruku a otočila koně, aby se pak znovu vydala po stezce nahoru. Náhradní kůň, jehož vedla za uzdu, ji následoval.

Několik yardů od McAlestera se odrazily od skal první kulky.

McAlester chytil uzdu a rychle koně odvedl za skálu, kde mu nehrozilo nebezpečí. Potom si klekl za několik balvanů, pákovým nabíjením posunul náboje ze zásobníku do komory winchestrovky modelu 73 a čekal.

Byl připraven na dlouhý boj.

A věděl, že čím déle bude trvat, tím dále se Virginie a Johnnie dostanou…

+ + + + +

„Co tam ten bastard dělá?“ zmateně vykřikl kdosi za Normanem.

Norman prudce zastavil svého koně. Někteří z jeho mužů již začali střílet z pušek. Na tu vzdálenost a ze sedla cválajících koní však samozřejmě neměli šanci.

Broderick Norman viděl, jak mladá žena a chlapec jedou nahoru po stezce. A muž, který si říkal Jones, právě odvedl do bezpečí svého koně…

Norman s puškou v ruce seskočil ze sedla. Vyčerpané zvíře zůstalo stát a svěsilo hlavu. „Dolů z koní!“ zvolal Norman. Několik jeho mužů chtělo po stezce dál, přímo před hlaveň Jonesovy pušky! „Kryjte se, vy ťulpasové!“

Nahoře, zhruba sto padesát yardů daleko, se zablesklo. Kulka srazila prvnímu z jezdců klobouk z hlavy. Od skal se odrážela ozvěna toho výstřelu. Znělo to jako salva.

Norman se vrhl na břicho a zalícil bizonobijku. Byla to velkorážní zbraň s dlouhým zaměřovačem.

Norman si byl jist, že se mu teď vyplatí, že se s tou těžkou puškou tak tahal.

S jízlivým úsměvem přihlížel, jak se jeho lidé rozprchli. Jones znovu vypálil a kulka se odrazila od kamene vedle kopyt jednoho z koní. Vyplašená zvířata vyrazila po stezce dolů.

„Raději zmizte, vy zatracení troubové!“ zvolal štíhlý muž, který si říkal Jones. „Další výstřely už nebudou varovné! Chcete, abyste všichni dopadli jako Eddie? Už mám plné zuby toho, že se držíte ocasu mého koně a znervózňujete ho! Zmizte, dokud ještě můžete!“

Odpovědí mu byl vzteklý řev a nemířené výstřely. Několik Normanových lidí však mělo protáhlé obličeje. Viděli, jak ten cizinec zastřelil Eddieho. Uměl zacházet s puškou. A už jednou je odzbrojil jako malé kluky. Bylo možné, že tentokrát by z toho nevyšli tak lacino…

„Hlavně se nepodělejte!“ vyštěkl Norman. „Je nás sedm a všichni máme pušky. Za deset minut je po něm veta, jestli uděláte, co vám řeknu.“ Pečlivě mířil, což mu umožňoval zaměřovač. Když se za skálou něco pohnulo, zmáčkl spoušť.

Bizonobijka zaduněla jako malé dělo a Norman ucítil silný zpětný ráz. Slyšel hvízdnutí, když kulka těsně minula cíl a odrazila se od skály. To však nebylo důležité. Důležité bylo jen to, že jeho slova a třesk té dlouhé pušky dodaly jeho mužům odvahu.

Zatímco nabíjel, stříleli jeho lidé ostošest. Norman se škodolibě usmál. „Dejte mu!“ vykřikl. „Oddělejte toho bastarda!“ Měli s sebou dost nábojů. Aspoň ohledně toho si nemusel dělat starosti.

Co mu však starosti dělalo, byla skutečnost, že Jones tu ženu a toho kluka poslal pryč. To znamená, že se vzdal deseti tisíc dolarů. To nedokázal pochopit.

Několik yardů od Normana ležel světlovlasý pistolník Hammersmith. Sklonil pušku, a zatímco z kapes kabátu vytahoval náboje a strkal je do zásobníku winchestrovky, poznamenal k Normanovi: „Co je to tam nahoře za idiota, Normane? Proč poslal ty dva pryč? To přece nedává žádný smysl!“

„Jsou dvě možnosti,“ chladně odvětil Norman. Zaměřovačem pozoroval balvany, za nimiž se skrýval Jones. Nikde žádný pohyb. Červená skála byla posetá dírkami po kulkách. „První možnost je ta, že ta malá coura si Jonese omotala kolem prstu. Ta dokáže zamotat hlavu každému, když chce. Je možné, že ho přesvědčila, aby kvůli ní riskoval hlavu, namísto aby ji vydal Shermanovi. To bych tomu chlapovi nezazlíval. Při její postavě.“ S prstem na spoušti se rozhlížel po okolí. Bylo možné, že Jones někam přeběhl a smál se jim, zatímco ostřelovali úplně špatné místo.

„A třeba je to také nějaký zatracený marshal,“ zavrčel Hammersmith. „Marshal z Fort Smith! Možná si právě proto říká Jones. Těžko by přece mohl říct: Já jsem Bud Ledbetter, nebo Jake Yoes, nebo John McAlester. Jsem to já, ale už nejsem marshal…!“

„To by byla druhá možnost,“ poznamenal Norman. „Ale to brzy zjistíme. Až budeme prohledávat jeho mrtvolu, najdeme hvězdu - jestli to je marshal. Za pár minut ho máme.“

Norman pečlivě namířil na místo, kde se právě cosi pohnulo, a když pronesl poslední tři slova, vypálil.

+ + + + +

Virginie slyšela přestřelku ještě dlouho, zatímco si oba koně hledali cestu skalnatou krajinou. Neustále se ozývaly jednotlivé výstřely nebo celé salvy. Čím blíže však bylo slunce obzoru a čím dále jela Virginie po té staré hornické pěšině, tím byly ty rány tišší. Nakonec slyšela již jen čas od času dunění velkorážní sharpsky.

Norman, pomyslela si, když pohlédla na pěšinu, jež nyní opět klesala, k planině připomínající moře hnědé trávy. To je ta zatracená Normanova bizonobijka.

Při každém výstřelu sebou lehce trhla. Každá rána z těžké zbraně toho zabijáka mohla být poslední. Každá mohla pro Johna McAlestera znamenat smrt.

„Myslím, že se s nimi vypořádá,“ náhle řekl Johnnie. Klidně pohlédl na rozlehlou prérii, jež se rozprostírala před nimi. „Nedělej si starosti, Virginie.“

Tiše se zasmála. „Ty toho nějak moc víš.“ Vlídně ho objala. Byla překvapená tím, že si o McAlestera dělá takové starosti. Možná to bylo proto, že se k ní choval jinak než většina mužů, které zatím poznala. Jednal s ní jako s člověkem, ne jako s prostitutkou. Možná to bylo tím.

Teď však jsme zase sami, pomyslela si. Musíme se pokusit probít až do Atoky. A odtud do Fort Smith.

Trpce stiskla rty. Neměla tušení, jak se odtud může dostat do Atoky. V krajině, která ležela před nimi, se vůbec nevyznala.

Bude to těžké, pomyslela si. Hlavně jestli zastřelí McAlestera. Pak budu mít Normana v patách. Ale s tím prostě musím počítat. Norman, ten ksindl, většinou dosáhne toho, co si zamane.

„Kam chceš jet teď?“ zeptal se Johnnie.

„Tam vpředu je dostavníková stanice,“ řekla Virginie. Ukázala před sebe do divočiny, jež se zdála být nekonečná. Blížil se soumrak. Zamlčela, že nevěděla přesně, kde je ta dostavníková stanice Doufala, že brzy narazí na cestu. Kdyby pak jela po ní, už by tu stanici našla.

Snad.’

„My už to dokážeme,“ klidným hlasem řekla Johnniemu. „Až dorazíme na tu stanici, dostaneme se i do Atoky.“

Čím dále však jela, tím více přemýšlela nad tím, zda tam vůbec chce.

+ + + + +

McAlester ležel za skálou a pil z láhve. Trvalo to dlouho, než se konečně setmělo. Vedro bylo mezi skalami stále nesnesitelnější.

Krajinu nyní zahalila temnota. Na nebi svítily hvězdy. Do tváře mu vanul chladný vítr.

Pomalu se s puškou v rukách plížil mezi skalami. Po celé odpoledne neustále měnil své postavení. Tímto způsobem svým protivníkům neumožnil, aby se k němu přiblížili a obklíčili ho.

Jednoho z Normanových mužů postřelil a jeho samotného zase kulka z Normanovy bizonobijky škrábla na zádech. Bylo to nepříjemné, ale v žádném případě nebezpečné zranění. Jeden dva palce níž a bylo po všem.

Zůstal ležet za obrovitým balvanem těsně u kraje cesty. Slyšel vzdálené nezřetelné hlasy. Vypadalo to, že Normanovi lidé se radí.

Existoval však pouze jeden závěr, k němuž mohli dospět, pokud tam nechtěli strávit celou noc. Musí využít temnoty. Musí zaútočit a pokusit se jej nalézt potmě. Jejich šest, takže jsou jejich šance velké.

McAlester se usmál. Nemínil čekat, až ta banda přijde nahoru a pokusí se ho obklíčit. Byli ve výhodě, pokud mohli určit místo a dobu útoku.

McAlester si již odepnul ostruhy. Jejich cinkání by ho prozradilo i ve dne. Jeho puška nyní ležela na zemi.

V té tmě by toho s ní beztak moc nepořídil.

Opatrně se plížil dolů mezi skalami. Pohyboval se velmi pomalu. Nechtěl způsobit hluk a nesměl se dopustit té chyby, že by se jeho postava rýsovala proti obloze. Noc příliš tmavá nebyla, i když měsíc ještě nevyšel.

McAlester urazil přibližně padesát yardů, když uslyšel Normanovy muže. Opatrně se blížili v široké řadě, ale byli příliš hluční. Očividně neměli žádné zkušenosti s nočním plížením.

McAlester zůstal ležet na břiše.

V ruce držel kolt. Přivřenýma očima hleděl do noci.

Chladný vítr, který cítil už předtím, zesílil. Slyšel skučení meluzíny. Obloha se zatáhla a díky tomu byla tma jako v pytli.

McAlester zůstal klidně ležet, zatímco vítr začal zvedat prach a písek. Dole na svahu kdosi tiše zaklel.

McAlester byl spokojený. Věděl, co znamená ten chladný vítr. Schylovalo se k bouři, k malému uragánu, jenž se vždy rychle přihnal a stejně tak rychle se vyzuřil. Takové bouře většinou postihly jen malá území.

Bouře přišla jako na zavolanou.

Skučení větru přešlo v divoké burácení. Prudký vítr zvedal písek a malé kaménky, které létaly vzduchem. Rázem nastala tma jako v pytli. McAlester si dal ruku před obličej, ale neviděl ji.

Chvatně si kolem tváře ovázal šátek, stáhl si šňůrku stetsonu a uvázal si ji pod bradou. Potom lezl dál, ačkoli ho nárazy větru srážely k zemi.

Musel postupovat velmi opatrně, musel hmatat rukama před sebou a takřka nic neviděl. Aspoň však nemusel být tichý. Bouře přehlušila jakýkoli zvuk.

Když nahmatal širokou puklinu v rozeklané stěně, vklouzl dovnitř a čekal.

Nevěděl, jak dlouho trvalo, než bouře polevila. Potom se však obloha projasnila a vítr již tolik nezvedal prach. Ještě stále však skučení a běsnění větru přehlušovalo většinu zvuků.

McAlester vylezl z pukliny. Držel se těsně u skály. Když se chtěl přikrčit za jeden z mnoha menších kamenů, spatřil prvního ze svých protivníků.

Ten muž se plížil po stezce zahalen temnotou a oblaky prachu, kterými jej bičoval vítr. V ruce držel kolt a zdálo se, že se chce dostat z otevřeného prostoru někam do závětří. Poryvy větru jím pohazovaly sem a tam.

McAlester zůstal nehybně stát tam, kde byl, a zády se opřel o skálu. Viděl, jak temná postava přeskočila balvan před ním.

McAlester mu zasadil ránu, než si ten muž vůbec všiml, že tam není sám. Muž se zhroutil a McAlester si k němu klekl. Z kabátu vytáhl krátké kožené řemínky a během několika vteřin toho zabijáka svázal. Dřív býval kovbojem a věděl, jak zacházet s lasem.

Pak zůstal stát a čekal. Poblíž ještě muselo být více Normanových lidí. Ve tmě však nebylo skoro nic vidět.

McAlester se rozhodl zariskovat. Opatrně odstoupil od skály a přikrčen vyrazil po kraji pěšiny. Prach mu pronikal přes šátek do úst a do nosu. Rozkašlal se.

Muži ho uviděli ve stejný okamžik jako on je. Do burácení vichru se ozvaly jejich varovné výkřiky, načež se zablesklo v hlavních jejich zbraní. Jeden z pistolníků ukázal na McAlestera, vykřikl a současně vypálil druhou rukou. Kulky hvízdly McAlesterovi nad hlavou, jedna z nich mu natrhla kabát.

McAlester se vrhl stranou a vypálil na ně. Přesně namířil, než zmáčkl spoušť, a ačkoli byla tma, trefil. Nenechal se znervóznit záblesky a třeskem výstřelů těch tří mužů. Další kulka mu prostřelila klobouk, ale v tom samém okamžiku jeden z jeho protivníků rozhodil rukama a skácel se mezi skály. McAlester lehce pohnul hlavní revolveru a vypálil další dvě rány. Druhý muž zavrávoral a svalil se na zem.

Třetí z nich se otočil a prchal pryč. Po několika krocích zakopl, spadl na zem, ale hned se zase zvedl. Pak jej pohltila temnota.

Odkudsi se ozval Normanův řev. „Je tam nahoře! Dělejte, dostaňte ho, ksakru!“

McAlester se přikrčil a běžel dál. Dostal se téměř na místo, odkud Normanovy muže ostřeloval odpoledne.

Náhle se od jedné skály, ani ne dva kroky od McAlestera, vynořila temná postava.

McAlester instinktivně uskočil. Plamen, jenž vyšlehl z hlavně, mu málem ožehl tvář a dunění výstřelu jej téměř ohlušilo. O zlomek vteřiny později vystřelil sám. Postava se zkroutila a skácela se k zemi.

V temnotě třeskla Normanova bizonobijka, ani ne deset yardů odtud. Za těchto podmínek, v písečné bouři a v naprosté tmě, by však trefa byla naprostý zázrak.

McAlester dvakrát vypálil na záblesk ve tmě, přikrčil se za zhruba yardovou skálu a několik vteřin čekal.

Potom vše znovu zahalila temnota. Vítr zesílil a měsíc zmizel za mraky. McAlestera bičoval písek a kaménky unášené větrem.

Poslední poryv bouře znemožnil střelbu.

McAlester věděl, že musí být trpělivý.

+ + + + +

Virginie podala Johniemu uzdu svého koně.

Bylo to již po půlnoci a krajina byla zalita svitem měsíce, jenž stál vysoko na obloze. Dostavníková stanice byla jen několik set yardů daleko. V jedné z těch nevelkých budov se přes tu pozdní hodinu ještě svítilo.

„Zůstaň tady,“ řekla Johnniemu. „Já půjdu tam a podívám se, jestli je vzduch čistý.“

„Chci jít s tebou,“ prosil Johnnie.

„Vidíš přece, že tam stojí dva koně,“ odvětila pevným hlasem. „Možná to jsou muži, kteří patří k těm, co nás pronásledují. A já nechci, abys tam byl, kdyby se začalo střílet.“ Náhle se usmála a dodala: „Kromě toho někdo musí dávat pozor na koně. To je důležité. Jinak budeme muset jít dál pěšky a na to nemám chuť.“

„Já také ne,“ zamumlal Johnnie. Přesto se mu myšlenka, že tam bude muset čekat, nelíbila.

„Čekej tady za tím keřem,“ řekla Virginie. „Jestli se začne střílet a já se hned nevrátím, zmizíš, jak rychle jen budeš moct. Rozumíš?“

Chlapec přikývl. Virginie mu kamarádsky poklepala na rameno. „Takže, amigo, nenech se sežrat vlky,“ řekla s úsměvem.

Potom opustila keře, v nichž byli ukryti chlapec a oba koně. Nad planinou nesl silný vítr oblaka prachu. Bouře zuřila kdesi na západě. Virginie doufala, že se nestrhne i tam. To by jí tak ještě scházelo!

Pomalu šla po dvoře dostavníkové stanice, kolem stáje a ohrady. V ohradě stáli koně a ospale na ni hleděli.

Virginie zůstala stát vedle jednoho z oken domu. Ven pronikalo žluté světlo. Když Virginie pohlédla do saloonu, viděla toho jen málo. Židle a stoly a pult.

Zpod kabátu vytáhla kolt, natáhla kohoutek a otevřela dveře. Rychle vešla dovnitř. Kolt držela v obou rukou připravena hned střílet.

Tři muži v rohu nalevo na ni udiveně hleděli. Dva vypadali jako kovbojové, šlo o zarostlé muže s unavenými tvářemi. Třetí byl očividně barman, jednalo se o vysokého, statného muže se zrzavými vlasy. Přivřenýma očima hleděl na Virginiin revolver a vypadalo to, že přemýšlí, jak by jí ho mohl sebrat.

Virginie si oba kovboje změřila pohledem. Jeden z nich pomalu řekl: „Hej, madam, my po vás nic nechceme. Jenom tudy projíždíme.“

„Odkud jste přijeli?“ zeptala se. Nohou za sebou zavřela dveře a namířila jim těsně nad hlavy. Neznala je. Kdyby to byli Shermanovi lidé, už by je někdy viděla, tím si byla jistá. Existovala však jistá, byť nevelká možnost, že šlo o cizí pistolníky, lovce lidí, kteří patřili k Shermanově smečce. Hlava Johnnieho Chisholma měla koneckonců cenu deseti tisíc dolarů.

„Přijeli jsme z Fort Sill,“ řekl vyšší z těch dvou kovbojů. „Tam ale není práce. Jsou tam jenom yankeeští vojáci a rudokožci. Chceme do Texasu, madam. Jsme švorc, víte.“ Muž se na ni usmál, ale v jeho očích byly obavy. Zdálo se, že není zvyklý na to, že ho někdo ohrožuje zbraní.

„Tvrdí pravdu, slečno,“ zabručel zrzavý barman. „Ti dva skutečně přijeli ze severozápadu. A teď, prosím, dejte dolů ten kolt.“

Virginie si oddechla. Ti dva kovbojové a ten barman opravdu vypadali poctivě.

Pomalu sklonila kolt, stáhla kohoutek a zase si tu zbraň strčila pod svůj krátký jezdecký kabát. „Je mi to líto,“ řekla. „Když nějakou dobu jezdíte tímto krajem, dostanete brzy strach i ze svého vlastního stínu. Prý se tu potuluje spousta banditů. Nebo chlapů, kteří hned sahají po koltu.“ Nepovažovala za moudré těm lidem vyprávět o Shermanovi a o odměně za Johnnieho hlavu.

Muži se však na ni nezlobili. Věděli, že indiánské teritorium je nejisté území. A pro krásnou ženu mohlo být nebezpečné jet sama tou pustinou. Kdo by jí měl za zlé, že byla trochu příliš opatrná?

Virginie se otočila k barmanovi. „Předpokládám, že pronajímáte pokoje, pane?“

„Jistě, paní“ přisvědčil zrzavý dlouhán. „A jinak, jmenuju se Frank O’Connor.“

„Těší mě, pane O’Connore,“ řekla Virginie s vlídným úsměvem. Dobře cítila, že ty muže okouzlila. „Jmenuju se Susan Hammondová. Nejsem tu ale sama. Mám s sebou malého chlapce, kterého musím přivést k jeho tetě do Atoky.“ O’Connor možná byl poctivý člověk, ale své pravé jméno mu Virginie prozradit nechtěla. Pro jistotu.

O’Connor se potěšené usmál. „Nu, pak ho přiveďte sem, slečno Hammondová.“

O hodinu později leželi Virginie a chlapec v posteli. Pokoj v patře stanice byl sice malý, ale vcelku čistý. Majitelova žena jim i přes tu pozdní hodinu udělala něco na zub. O’Connorové byli prostí, přátelští lidé.

Přesto se Virginie necítila zrovna bezpečně.

Naslouchala oddechování dítěte vedle sebe. Oknem dovnitř pronikal svit měsíce, v důsledku čehož byly v místnosti bizarní stíny. Virginie měla několik vteřin pocit, že slyší jezdce. Srdce se jí divoce rozbušilo.

Opatrně, aby neprobudila Johnnieho, vylezla z postele. Sáhla po revolveru a připlížila se k oknu.

Dvůr dole zel prázdnotou. A až na skučení větru nebylo nic slyšet. Na západě se blýskalo.

Opřela se o rám okna.

Takto to dál nejde, pomyslela si. Ohrožovala jsem kovboje a barmana, kteří s Shermanem nemají nic společného! Ale nejhorší je, že jsem jednala správně. Každý, opravdu každý, koho potkám, může pracovat pro Shermana!

A mohl by nás snadno vyřídit ze zálohy!

Pohlédla na spícího hocha. Čím déle o tom přemýšlela, tím nepravděpodobnější se jí zdálo, že se s tím dítětem dostane daleko. Měla velké štěstí, že již třikrát unikla Brodericku Normanovi - a naposledy jen s pomocí Johna McAlestera. Pravděpodobně už byl mrtvý. A Norman se tam brzy mohl objevit.

Zůstávala jí proto už jen jediná možnost. Otřásla se, když na ni pomyslela, ale opravdu neměla na vybranou. Nemohla doufat, že se s Johnniem dostane v pořádku do Fort Smith.

Musela tedy udělat něco úplně jiného…

+ + + + +

Bouře znenadání utichla.

Vítr ustal a burácení hromů se rychle vzdalovalo na severozápad. Vůbec nepršelo. Mezi skalami se vznášely obláčky prachu.

McAlester opatrně vyhlédl do noci. Levou rukou si strhl šátek z obličeje a vyplivl písek. Když vysvitl měsíc, spatřil poblíž bezvládné tělo pokryté prachem a kaménky.

Byl to muž, kterého trefil jako druhého. Zabiják byl mrtvý.

Noc byla až pochmurně tichá po tom, co utichla bouře. McAlester se opatrně plížil mezi skalami. V ruce držel kolt. Někde mohl číhat Norman.

McAlester potřeboval půl hodiny na to, aby zjistil, že Norman je pryč. Kromě druhého mrtvého už na svahu nenašel nikoho. Ti muži očividně využili bouře a vypařili se. Poznali, že potmě proti McAlesterovi nemají šanci.

Náhle temnotou zazněl něčí hlas. „Hej, žije ještě někdo z vás, vy idioti? Proč je tu k čertu takové ticho?“

McAlester se otočil. Usmál se a sklonil kolt. Energickými kroky se vydal po stezce nahoru.

Pistolník ještě stále ležel tam, kde ho McAlester před dvěma hodinami omráčil. Podařilo se mu opřít se zády o skalní stěnu, ale nedokázal se zbavit pout. McAlester mu schválně nedal roubík do úst - počítal s tím, že kdyby ten boj trval déle, možná by jeho volání o pomoc rozptýlilo pozornost jeho kumpánů.

Ten muž zaklel, když spatřil McAlestera. Jeho světlé vlasy a oblečení byly plné prachu a písku. „Jonesi, ty parchante! Tos všechny ostatní sejmul?“ zvolal.

„Nebylo to třeba,“ chladně řekl McAlester. „Dva jsem zastřelil a ostatní odtáhli. Nedělej si naděje, ti se tak rychle nevrátí.“

Světlovlasý pistolník hleděl na kolt v jeho ruce. „Takže teď mě odděláš, nebo mě pustíš, Jonesi.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se McAlester. Strčil si revolver za opasek kalhot a zamyšleně pohlédl na svého zajatce.

„Joshua Hammersmith,“ odvětil blondýn. „A ty se určitě nejmenuješ Jones! Jsi marshal, mám pravdu?“

„John McAlester,“ klidným hlasem řekl McAlester. Věděl, že nemá smysl to tajit. Kdyby byl zabijákem, za něhož se vydával, nikdy by nenechal Virginii a Johnnieho jen tak odjet.

„McAlester,“ udiveně a ustrašeně zároveň zašeptal Hammersmith. „Není divu, že tě Norman nedostal. Je i on mrtvý?“

McAlester zavrtěl hlavou. Hammersmith se zachechtal. „Ano, Norman, ta svině! Ten ví, jak vyváznout z každé situace! Zmizel, když šlo do tuhého, že je to tak?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl McAlester. Klekl si, uvolnil kožený řemínek, jímž měl Hammersmith spoutané nohy a schoval si jej do kapsy. Potom muže chytil za rameno a zvedl ho na nohy. „Běž přede mnou, Hammersmithi.“

„Jsem v bryndě, co? Pokusil jsem se odprásknout marshala. Strčíš mě kvůli tomu do lochu?“

„Vypadá to tak,“ řekl McAlester. Postrčil světlovlasého pistolníka a nařídil mu: „Dělej, rychleji! Nemám čas!“ Oba kráčeli po stezce nahoru, nejprve Hammersmith a za ním McAlester.

Pistolník chvíli mlčel, načež řekl: „Ty chceš zachránit chlapce a tu ženu, že je to tak?“

McAlester mlčel. Vytáhl z pouzdra druhý kolt a nabil jej. S touto zbraní v ruce přišel ke skalám, v nichž nechal ryzáka. Zvíře tam ještě pořád stálo, v koutě, kam proniklo nejméně prachu. Po Normanovi ani po žádném dalším pistolníkovi ani vidu ani slechu.

„Jestli mě necháš běžet, řeknu ti, kam teď jede Norman,“ poznamenal Hammersmith. Jeho hlas již nezněl směle, měl podtón, v němž bylo cítit zoufalství.

McAlester se sklonil a vytáhl z prachu a písku svou pušku. Odložil ji na zem, když se strhla bouře. Bylo jasné, že ji bude muset vyčistit, až na to bude mít čas.

„Norman jede k Shermanovi, kam jinam?“ lhostejně prohodil McAlester. „Sherman není člověk, který zůstane sedět ve Sweetwateru a bude čekat, až jeho Udě udělají svou práci. Určitě je poblíž, aby mohl plánovat a zasahovat.“ McAlester smetl prach z pušky a strčil ji do sedlového pouzdra. „Norman bude chtít od Shermana přivést posily. Kdyby měl dost odvahy na to, aby to se mnou vyřídil osobně, nemusel utíkat.“ McAlester vytáhl nůž zpoza opasku a rozřízl Hammersmithovi pouta na rukou. Potom vylezl do sedla ryzáka a vyjel na stezku.

„To mě tu chceš nechat?“ rozrušeně zvolal Hammersmith.

„Tvoji kumpáni s sebou určitě nevzali všechny koně. Můžeš některého z nich chytit,“ odpověděl McAlester. „Kromě toho to není daleko k Beaver Creeku. Tam se dá dojít i pěšky. Myslel jsem si, že chceš, abych tě pustil, Hammersmithi?“

„Chceš si teď podat Shermana?“ zeptal se pistolník.

„Do toho ti nic není,“ opáčil McAlester. Pobídl svého koně a vydal se po stezce dolů. Měl dost času na to, aby spřádal plány, když ho bouře přinutila schovat se ve skalní puklině. Virginie měla dva koně a mohla jet rychlým tempem. Bylo by pro něj těžké je dohnat. A i kdyby se mu to podařilo - Sherman tak jako tak vrhl do hry další muže.

McAlester se od Virginie dozvěděl, to co chtěl. Teď nastal čas zastavit Shermana. Musí ho zatknout.

„Hej, McAlestere!“ zařval Hammersmith do noci. „Sherman má venkovský dům poblíž Apache Flats! Jeď tam! Rozstřílejí tě na cimprcampr. Ale přesto hodně štěstí!“

„To budu potřebovat,“ zamumlal si McAlester pod vousy. Dorazil k úpatí strmé skály. Před ním se rozprostírala poušť a za ní prérie. Na obloze zářily hvězdy.

McAlester pobídl koně. Věděl, že čím rychleji bude u Shermana, tím lépe. Pak s celou tou záležitostí bude moct skoncovat. Tak nebo tak.

+ + + + +

Za ranního kuropění Virginie osedlala oba koně. Potom po schodech vyběhla do pokoje a probudila Johnnieho.

Chlapec na ni zmateně hleděl. Virginie vzala malý deník, která ležel vedle postele, a ukázala mu jej.

„Vezmu to teď s sebou, Johnnie,“ řekla klidným hlasem. „Pokusím se nám tím deníkem zachránit život.“

Johnnie pohlédl na Virginii a pak na ten deník. Chvíli to trvalo, ale pak váhavě přikývl.

„Díky,“ řekla tiše Virginie. Položila na polštář vedle chlapce svazek bankovek. „To je spousta peněz. Ale myslím, že to chápeš. Jestli se do dvou dnů nevrátím, musíš je použít na to, aby ses odtud dostal. Já tolik peněz na tak krátkou jízdu potřebovat nebudu.“

„Kam chceš jet?“ tiše se zeptal Johnnie.

„Jedu k Shermanovi. Jak ho znám, tak sedí ve své chatě a řídí odtud tu štvanici. Vyměním ten deník za naše životy.“

„Oni tě oddělají!“ zvolal Johnnie.

Virginie se hořce usmála. „Ano, to je možné. Ale je také možné, že se mi povede Lukea přesvědčit. Uvidíme. Určitě by to byla jistá smrt, kdybychom teď chtěli prchat dál. Jde jich po nás příliš mnoho.“

„McAlester říkal, že máme jet do Atoky,“ řekl Johnnie téměř plačtivě.

„Ach, McAlester,“ poznamenala Virginie. Trpce se usmála a povzdechla si: „Ví bůh, co s ním je. Ten už nám nemůže pomoct.“ Vrhla vážný pohled na Johnnieho a dodala: „Jestli se do dvou dnů nevrátím, jeď dál dostavníkem. Ale ne na sever, nýbrž na jih! Budou počítat s tím, že chceš do Fort Smith. Mám na jihu přátele, kteří tě vezmou k sobě. Mysli na to. Fort Worth, Texas! A toto je adresa.“ Několikrát ji zopakovala, dokud si ji Johnnie nezapamatoval. Věděla, že chlapec těch několik slov nezapomene.

Přiměla se k opatrnému úsměvu. „Ale nemyslím, že budeš muset jet do Fort Worth. Za dva dny jsem zase zpátky. A do té doby nevycházej z pokoje. Řekla jsem O’Connorovi, že se o tebe má starat. Bude ti sem nosit jídlo.“

„Počkám tři dny,“ řekl Johnnie.

Virginie zavrtěla hlavou. „Tak dobrá, dva a půl. Ale pak jeď!“ Objali se.

„Brzy budu zase zpátky,“ řekla. Vzala své sedlové brašny a šla ke dveřím. Cítila se špatně. Ale udělat to musela, pokud toho hocha chtěla zachránit.

„Mám tě rád, Virginie,“ zašeptal Johnnie.

Virginie se na něj ještě jednou usmála, aby mu dodala odvahu. Potom zavřela dveře.

+ + + + +

Broderick Norman projel ulicemi Apache Flats a překonával poslední návrší před cílem své jízdy. Dobře to tam znal. Shermanův venkovský dům stál jenom dvě míle daleko, skryt v malém údolí, kde rostly ovocné stromy a kde byl rybník s průzračnou vodou. Norman věděl, že tam najde svého bosse.

Pobídl svého unaveného koně k rychlejšímu kroku. Přemýšlel, co má Shermanovi říct. Nemohl mu přece prozradit celou pravdu - že utekl, jakmile situace začala být nebezpečná. Že uprchl před jedním jediným mužem po tom, co tento člověk zastřelil dva jeho lidi a další dva zranil. To, kde byli oba ranění i zbývající muži z jeho skupiny, bylo Normanovi jedno. V bouři se vytratil a gratuloval si za to. Nemělo smysl riskovat život, když nebylo stoprocentně jisté, že zvítězí.

Norman se pousmál. Všechno co potřeboval, byly lepší muži a dobří koně.

Překonal první kopec a náhle zkameněl úžasem.

Jen několik set yardů od něj směrem ze severu jela Virginie Shanahanová!

Očividně si ho nevšimla. Stála ve třmenech, aby koni odlehčila, jak to dělali jezdci z pony expresu. Za ní cválal další kůň, jehož vedla za uzdu. Zdálo se, že zvířata nešetří, ale šlo o štíhlou ženu, která nebyla těžká. Kromě toho s sebou nic nevezla. Pouze tak se jí mohlo podařit dorazit tam jinou cestou před Normanem.

Pistolník udiveně zavrtěl hlavou. Několik vteřin nevěřil vlastním očím. Jenže tam skutečně jela ona a cválala přímo k Shermanovu venkovskému domu.

Broderick Norman už nepřemýšlel ani vteřinu. Vytrhl kolt z pouzdra a pobodl koně ostruhami. Ten se vydal dolů z kopce.

Já tě dostanu, pomyslel si. Já tě dostanu a tentokrát se nenechám obalamutit. Tentokrát ochutnáš olovo!

+ + + + +

Virginie vjela do dvora mezi třemi menšími budovami. Shermanův venkovský dům dřív býval farmou.

Sherman nechal stáj, kůlny a dům přestavět. Virginie s ním v tom malém domě dříve často pobývala.

Muži, kteří stáli před domem a před noclehárnou mužstva, na Virginii udiveně hleděli. Nevěřili svým očím - nejhledanější žena v celém kraji přijela přímo do jámy lvové!

Virginie zastavila svého koně před domem. Zvíře svěsilo hlavu. Ztěžka oddechovalo. Byla to dlouhá, namáhavá jízda. Kdyby takto jela na jediném koni, nepřežil by to. Virginie byla ráda, že si s sebou vzala ještě jedno zvíře.

„Je pan Sherman tady?“ nahlas se zeptala. Slezla z koně a hodila uzdu jednomu z ozbrojených mužů, jako by to byl krmič ze stáje.

„Já - já se podívám, Virginie,“ koktal muž. Chtěl jít do domu. Byl naprosto bezradný.

V tom okamžiku se otevřenou bránou na bývalou farmu přiřítil Broderick Norman. V ruce držel dlouhohlavňovou pušku. Brutálně zastavil svého koně těsně před domem, namířil bizonobijku na Virginii a vykřikl: „Dělejte, chyťte ji! Na co ještě čekáte, vy hlupáci?“

„Ale ona přece vůbec nechce jet pryč!“ namítl jeden z těch mužů. „Vzdala se. Proč bysme ji měli zajmout?“

„Protože možná chce Shermanovi provrtat hlavu kulkou, právě proto,“ chladně řekl Norman.

„To riziko na sebe vezmu!“

Dvorem zazněl Shermanův hlas, který nesnesl odpor. Sherman vyšel širokými dveřmi domu ven. Za opaskem kalhot měl kolt s cizelovanou slonovinovou pažbou. Chladně pohlédl na Normana a jeho lidi. Mezitím se na dvoře shromáždilo půl tuctu pistolníků.

„Promluvím si s ní,“ řekl Sherman. Počkal, až Virginie přijde ke dveřím, pak dal Normanovi znamení a následoval ji do domu. Norman na něj hleděl. Na tváři hubeného zabijáka se pomalu objevil zlověstný úsměv.

„Chceš se napít vína?“ zdvořile se otázal Sherman. Musel být překvapený tím, že ji vidí, ale nedal na sobě nic znát. Ukázal na překrásnou židli vedle leštěného mahagonového stolu. Nad velkým krbem visely indiánské zbraně a několik pušek. „Posaď se přece.“

Sherman ji nespustil ani na okamžik z očí, když se posadil naproti ní na druhou židli.

„Nechci pít,“ řekla Virginie, i když měla vyschlé hrdlo. „Musím s tebou bezpodmínečně mluvit, Lukeu.“

Sherman se usmál, aniž by se toho jeho tmavé oči nějak účastnily. „Věděl jsem, že přijdeš, zlato. Naučil jsem tě střílet a bylas dobrou žačkou - ale to samo nestačí na to, abys zůstala naživu. Jsem rád, že jsi zase rozumná, má lásko.“

„Dám ti ten zatracený deník, kvůli kterému už zemřelo tolik lidí,“ řekla ztěžka Virginie. „Ale prosím tě o jedno - nech toho chlapce konečně na pokoji. To dítě ti nic neudělalo.“

Sherman na ni zamyšleně hleděl. Pak pomalu řekl: „Víš, že nemíním riskovat, Virginie. To prostě nemohu. Riskují jen hloupí lidé.“

Virginie se zhluboka nadechla. Byla ráda, že sedí. Jinak by se jí asi tak roztřásla kolena, že by spadla na zem. Sherman ji svým pronikavým pohledem doslova propaloval. Věděla, že jen jeho slovo ji chrání předtím, aby byla okamžitě zabita. Už to, že s ním vůbec mohla mluvit, byl zázrak.

„To dítě - prchala jsem s ním krajem a dobře jsem ho poznala - musím ti říct, že to je skvělý kluk, Lukeu. Nedokážu ti to vysvětlit. Ale - prosím tě jen o jedno: nech ho běžet. Prosím, Lukeu.“ Virginie vydržela jeho pohled a opětovala ho. Nedokázala však z tváře svého bývalého milence nic vyčíst. Vždy býval dobrým hráčem pokeru.

Virginie se nervózně kousala do spodního rtu. Potom vytáhla zpod zaprášeného jezdeckého kabátu ten malý deník a pomalu a velmi opatrně ho položila na stůl. Při tom ani na okamžik nespustila Shermana z očí.

„Prosím, Lukeu,“ řekla. „Kvůli starým časům.“

Potom vstala a pomalu se vydala ke dveřím. Obávala se toho, že každým okamžikem uslyší poslední výstřel svého života - ale panovalo tam ticho.

Zamžourala do slunečního svitu. Zdálo se jí, že to je dlouho, velmi dlouho, co tam přijela. Přitom se jednalo pouze o minuty.

Virginie pomalu kráčela ke svým koním. Za ní stáli ve stínu verandy muži a pozorovali ji. Broderick Norman se opíral o sedlo jejího druhého koně a chladně na ní hleděl. V pravé ruce držel revolver.

„Je po všem, „ řekl. „Odtud se živá nikdy nedostaneš.“ Rychlým a plynulým pohybem zvedl kolt a namířil jí na hruď.

Virginie se bleskově vrhla proti němu. Pokusila se mu vyrazit revolver z ruky a zároveň tasit svou vlastní zbraň.

Norman udělal několik vrávoravých kroků pozpátku a narazil do koně, jenž s nevrlým řehtáním odskočil stranou. Zabiják ztratil rovnováhu a spadl na zem. Přesto zvedl zbraň.

To však už Virginie měla svůj kolt v ruce. Do ticha toho pozdního odpoledne se ozval třesk výstřelu. Norman vyděšeně vykřikl a pustil kolt.

Virginie se otočila a vypálila na ostatní muže, kteří rovněž sáhli po zbraních. Ti se vrhli k zemi nebo se stáhli do domu, zatímco kolem nich hvízdaly kulky. Virginie dorazila ke kůlně ještě předtím, než na ni byly vypáleny první výstřely. Vrhla se do přítmí kůlny, zatímco kulky začaly provrtávat její tenké dřevěné stěny.

Přitiskla se k zemi a chvatně nabíjela kolt. Dveřmi vyhlédla ven. Několik mužů bez ustání střílelo na kůlnu. Kulky nad ní prolétaly kůlnou a provrtávaly ještě i její zadní stěnu. Virginie viděla, jak jeden muž běží k Normanovi, který bezvládně ležel na zemi. Na hnědém kabátě se mu rozšiřovala krvavá skvrna.

Tentokrát jsem tě dostala, pomyslela si.

Jenom se obávám, že mě za tento skutek tvoji kumpáni bez milosti rozstřílejí!

Luke Sherman uslyšel divoké staccato salv z revolverů a pušek, ale nevstal ze židle. V rukou držel ten malý, černý deník, listoval v něm a četl různé zajímavé poznámky. Howard Chisholm byl svědomitý muž, to bylo jasné. Nic nevynechal. Proto také byl mrtvý.

Sherman si povzdechl a lhostejně hodil deník na stůl. Přestřelka na dvoře ho pomalu znervózňovala. Nemohlo být přece tak těžké tu kůlnu i s krásnou Virginií prostřílet.

Vyšel ven.

Vedle mrtvého Normana stálo šest jeho lidí. Dřevěné stěny kůlny byly provrtány bezpočtem kulek, ale jeho lidé ji ještě stále ostřelovali. Jako by je nějaké tajuplné nutkání nutilo střílet do posledního náboje. Do nosu ho udeřil čpavý zápach spáleného střelného prachu. Z kůlny nikdo nestřílel.

Žádný z Shermanových mužů se však neodvážil vstoupit do pološera kůlny. Chovali velký respekt k Brodericku Normanovi a ten byl právě před chvílí zastřelen před jejich očima. Nikdo z nich nechtěl dopadnout stejně.

Sherman sešel z verandy dolů. Vytáhl zpoza opasku kalhot revolver a zvolal: „Přestaňte!“

Okamžitě se rozhostilo ticho. Muži dychtivě hleděli na svého bosse.

„Jdu teď dovnitř a podívám se, jestli ještě žije,“ chladně řekl. „Jestli tu má někdo právo dát jí ránu z milosti, tak jsem to já.“

Natáhl kohoutek svého revolveru a v tom okamžiku se ozval tvrdý, rozhořčený hlas: „Nemáš vůbec žádné právo - na nic, Shermane! Zvedni ruce, nebo mi bude potěšením prostřelit ti kulkou hlavu!“

Sherman strnul. Pomalu se otočil, aniž pustil z dlaně kolt. Lehce však pozvedl ruce, jako by se chtěl vzdát.

McAlester stál na lehce se svažující střeše nízkého domu přímo za Shermanovými zády. V ruce držel kolt a za opaskem kalhot měl další. Ze střechy držel v šachu všechny muže na dvoře. Zadní část střechy se dotýkala strmého svahu za domem a právě odtud se na ni McAlester dostal.

„Kde ses tu vzal?“ chladně se zeptal Sherman.

„Jel jsem za Normanem,“ řekl vysoký muž na střeše. „Bohužel ne dost rychle. Kdybych věděl, že sem jede Virginie, pospíšil bych si.“

Vrhl na Shermana zdrcující pohled a dodal: „Jsem federální marshal John McAlester z Fort Smith. Zatýkám vás všechny za vraždu a pokus o vraždu. Odhoďte zbraně, nebo budete litovat!“

Luke Sherman McAlesterovi dlouze hleděl do očí. Pak se ušklíbl a řekl: „Vypadáš jako pěkný drsňák, McAlestere. Ale já jsem se ještě nikdy nevzdal a vždycky se ukázalo, že jsem ten tvrdší.“ Zhluboka se nadechl a v jeho očích se objevilo odhodlání. „Takže táhni k čertu, marshale!“

Sherman to zařval a současně se vrhl stranou a začal střílet. McAlester cítil závan, když mu první kulka proletěla kolem obličeje. Druhá se zavrtala do došku vedle jeho boty.

Pak vystřelil i on.

Vypálil dvakrát a Sherman zavrávoral a zhroutil se na zem. McAlester se vrhl jinam, zatímco do místa, kde ještě před chvílí stál, se zavrtávaly kulky. Střílel, jak rychle jen mohl, a potom vytáhl z opasku kalhot druhý kolt.

Ten však již nepotřeboval.

Na zemi leželi tři pistolníci, ostatní to vzdali, odhodili revolvery a zvedli ruce. Viděli, jak ten ďábelsky rychlý střelec na střeše za několik vteřin vyřídil čtyři muže, a nechtěli se stát jeho dalšími oběťmi. Strnule tam stáli a dívali se, jak ten tmavovlasý muž mrštně seskočil ze střechy.

Sherman ležel na zemi a držel se za zakrvácené místo na košili. Rozzuřeně vzhlédl na McAlestera. „Tys mě dostal, ty ksindle!“ zavrčel. V jeho tváři se zračila nenávist. „Ale - na to, abys zachránil - Virginii - jsi přišel pozdě!“ Pak mu ochable klesla hlava na zem a skonal. V jeho tváři však stále byly nenávistné rysy.

McAlester sevřel rty a kývl na dva pistolníky, jež byli poraněni jeho kulkami. „Postarejte se o ně,“ řekl ke třem nezraněným mužům. Koutkem oka je kontroloval, když kráčel k prostřílené kůlně. Měl z toho pohledu strach, ale muselo to být. Někdo musel Virginii odnést z té kůlny.

+ + + + +

Johnnie Chisholm stál u okna malého pokoje v patře dostavníkové stanice. Díval se, jak do dvora vjíždí kočár tažený šesti silnými koňmi. O’Connor, šéf stanice, k němu přispěchal s jedním mladým pomocníkem, aby vypřáhli koně. Vozka toporně slezl z kozlíku a vydal se k hlavní budově stanice.

Dva a půl dne, pomyslel si Johnnie.

Ten čas uplynul a Virginie se nevrátila.

„Vím, co to znamená,“ zašeptal chlapec. „Jsi tam, kde jsou máma a táta, Virginie.“ Pokusil se zadržet slzy, ačkoli se musel vzdát své poslední naděje. Teď už věděl, že Virginie nikdy nepřijede.

Johnnie se však považoval za velkého kluka a tak se mu podařilo neplakat.

Vzal tlustý svazek bankovek, které mu dala Virginie, a nacpal si je pod košili. S určitým vypětím stiskl kliku, která byla příliš vysoko, prošel chodbou a sešel po schodech dolů. Ve výčepu cestující vzrušeně debatovali. Johnnie je neposlouchal. Nechal si od O’Connorovy ženy vydat lístek a zaplatil za něj jednou desetidolarovou bankovkou. Žena k němu mateřským tónem promluvila několik slov, ale Johnnie mlčky odešel na dvůr. Posadil se tam a přihlížel, jak jsou zapřaháni noví koně. Spolujezdec vozky stál vedle kočáru, žvýkal tabák a lhostejně hleděl do dáli. Tam na jihu byl Texas. Jel tudy už mnohokrát, to na něm bylo vidět.

Johnnie čekal na odjezd. Snažil se nemyslet na Virginii, ale bylo to těžké. Je Fort Worth tak velké město jako Sweetwater? uvažoval. Nebo ještě větší? Bylo pro něj těžké představit si Větší město než Sweetwater.

Když ze stanice vyšli lidé a nastoupili do dostavníku, Johnnie vstal. Chtěl nastoupit jako poslední.

Vtom však uviděl dva jezdce.

Cvalem jeli po cestě a vypadalo to, že se tam objevili zničehonic jakoby nějakým kouzlem. Byl to vysoký, tmavovlasý muž oblečený jako kovboj a drobná žena s kaštanovými vlasy v elegantním světle hnědém cestovním kostýmku. Pravou ruku měla v šátku. V její tváři se však nezračila bolest, doslova zářila radostí.

Virginie vjela po McAlesterově boku do dvora stanice.

Johnnie stál před domem a žasl.

Pak se rozběhl jezdcům naproti tak rychle, jak jen mohl.